Apvienotās lietas T‑456/05 un T‑457/05

Gütermann AG un

Zwicky & Co. AG

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Eiropas rūpniecisko diegu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums – Konkrētā ietekme uz tirgu – Pārkāpuma ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība administratīvajā procesā – Samērīgums – Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai

Sprieduma kopsavilkums

1. Kopienu tiesības – Interpretācija – Iestāžu akti – Pamatojums

2. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Pārkāpumi – Vienošanās un saskaņotas darbības, ko var uzskatīt par tādām, kuras veido vienotu pārkāpumu – Uzņēmuma atbildības atzīšana par piedalīšanos pārkāpumā, kurš izvērtēts kopumā – Pieļaujamība

(EKL 81. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Uzņēmuma atzīšana par vainojamu – Atbildība par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma ietvaros – Pieļaujamība – Kritēriji

(EKL 81. panta 1. punkts)

4. Konkurence – Administratīvais process – Pārkāpumu izbeigšana – Komisijas pilnvaras – Uzņēmumiem adresēti rīkojumi

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkts)

5. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Maksimālais apmērs

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

6. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums un ilgums – Iespēja palielināt naudas soda apmēru, lai pastiprinātu tā preventīvo iedarbību

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

7. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Atbilstošs raksturs – Pārbaude tiesā

(EKL 229. un 253. pants; Padomes Regulas Nr. 17 17. pants un Regulas Nr. 1/2003 31. pants)

8. Prasība atcelt tiesību aktu – Pārbaude tiesā – Izskatīšanas robežas

(EKL 233. pants)

9. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Konkrētā ietekme uz tirgu – Vērtējuma kritēriji

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

10. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma ilgums – Ilgstoši pārkāpumi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.B punkta pirmā daļa)

11. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Nolīguma faktiska nepiemērošana – Katra uzņēmuma individuālās rīcības novērtējums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta pirmā daļa un 3. punkts)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Uzņēmuma pasīva vērotāja vai sekotāja loma

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 2. un 3. punkts)

13. Tiesvedība – Jaunu pamatu izvirzīšana tiesvedības laikā – Nosacījumi – Jauns pamats – Jēdziens

(Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkts)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda apmēra samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Nosacījumi – Komisijas rīcības brīvība

(Padomes Regula Nr. 17; Komisijas Paziņojuma 96/C 207/04 D sadaļas 2. punkts)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Naudas soda noteikšana proporcionāli pārkāpuma smaguma vērtējuma elementiem

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

1. Akta rezolutīvā daļa ir neatdalāma no tā motīvu daļas tādā ziņā, ka tā ir jāinterpretē, ja tas nepieciešams, ņemot vērā motīvus, pamatojoties uz kuriem tas tika pieņemts.

(sal. ar 41. punktu)

2. EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne vai arī turpināta rīcība. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt, motivējot ar to, ka viens vai vairāki šīs darbību virknes vai šīs turpinātās rīcības elementi paši par sevi katrs atsevišķi arī var būt minētās normas pārkāpums.

Vienots un turpināts pārkāpums parasti ietver virkni darbību, kuras hronoloģiski seko cita citai un kuras to izdarīšanas brīdī pašas par sevi arī var veidot konkurences tiesību normu pārkāpumu. Šo darbību īpatnība izpaužas apstāklī, ka tās iekļaujas kopējā stratēģijā.

(sal. ar 45. un 46. punktu)

3. Uzņēmums, kurš ir piedalījies vienotā un turpinātā pārkāpumā pats ar savām darbībām, kuras ietilpst nolīguma vai saskaņotu darbību, kam ir pret konkurenci vērsts mērķis EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, jēdzienā un kuru mērķis ir sekmēt pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par viena un tā paša pārkāpuma ietvaros īstenotajām citu uzņēmumu darbībām attiecībā uz visu laiku, kurā tas piedalījies minētajā pārkāpumā, ja ir konstatēts, ka attiecīgais uzņēmums zina par citu dalībnieku pret konkurenci vērstajām darbībām vai ka tas var tās saprātīgi paredzēt un ka tas ir gatavs uzņemties ar tām saistīto risku.

Uzņēmums var pārkāpt EKL 81. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu, ja tā darbības, kas ir saskaņotas ar citu uzņēmumu darbību, mērķis ir ierobežot konkurenci konkrētajā attiecīgajā tirgū, kurš ir kopējā tirgus daļa, un tam pašam nav obligāti aktīvi jādarbojas minētajā konkrētajā tirgū.

(sal. ar 50. un 53. punktu)

4. Komisijas pilnvaras izdot rīkojumus ir jāizmanto saskaņā ar konstatētā pārkāpuma raksturu.

Ja uzņēmums vairs nedarbojas attiecīgajā nozarē, to faktiski neskar rīkojums izbeigt pārkāpumus. Tādēļ šis rīkojums nevar kaitēt samērīguma principam.

Piemērojot 7. panta 1. punktu Regulā Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, var tikt noteikti aizliegumi turpināt atsevišķas darbības, praksi vai situācijas, kuru prettiesiskums ir konstatēts, kā arī var tikt noteikts aizliegums līdzīgi rīkoties nākotnē vai veikt jebkādas darbības, kam ir ekvivalents mērķis vai iedarbība.

Tā kā attiecīgais uzņēmums nav apņēmies neatkārtot savu pret konkurenci vērsto rīcību, Komisijai ir tiesības uzdot nākotnē atturēties no jebkādu pasākumu veikšanas, kuriem var būt ekvivalents mērķis vai iedarbība, pat ja šis uzņēmums vairs nedarbojas nozarē, kurā notika aizliegtā vienošanās.

Šādiem pienākumiem tomēr nav jāpārsniedz atbilstošās un nepieciešamās robežas, lai sasniegtu iecerēto mērķi.

(sal. ar 61., 63., 65. un 67. punktu)

5. Definējot jēdzienu “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads”, Komisijai, ņemot vērā kontekstu, kā arī ar Regulu Nr. 17 un Regulu Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, izveidotās sodu sistēmas iecerētos mērķus, katrā atsevišķā gadījumā ir jāizvērtē attiecīgā uzņēmuma vēlamā ietekme, tostarp ņemot vērā apgrozījumu, kas atspoguļo šī uzņēmuma patieso ekonomisko situāciju laikposmā, kad tika izdarīts pārkāpums.

Tomēr gan no sistēmas, kurā ir ietverts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrā daļa, mērķiem, gan no judikatūras izriet, ka maksimālā 10 % apmēra no apgrozījuma piemērošana nozīmē, pirmkārt, ka Komisijas rīcībā ir informācija par apgrozījumu iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms lēmuma pieņemšanas un, otrkārt, ka šī informācija atspoguļo parastas uzņēmējdarbības pilnu gadu 12 mēnešu periodā.

Tādējādi, ja uzņēmējdarbības gads ir beidzies pirms lēmuma pieņemšanas, bet minētā uzņēmuma gada pārskati vēl nav sagatavoti vai tie vēl nav paziņoti Komisijai, tai ir tiesības un pat pienākums izmantot ziņas par apgrozījumu, kas ir realizēts iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā, lai piemērotu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu. Tāpat, ja grāmatvedības prakses reorganizācijas vai grozījumu rezultātā uzņēmums ir sagatavojis iepriekšējā uzņēmējdarbības gada pārskatu par īsāku laikposmu nekā 12 mēneši, Komisijai, lai piemērotu šīs normas, ir tiesības balstīties uz to apgrozījumu, kas ir realizēts iepriekšējā pilnajā uzņēmējdarbības gadā. Tas tā ir arī tad, ja uzņēmums nav veicis uzņēmējdarbību iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā un Komisijas rīcībā līdz ar to nav ziņu par apgrozījumu, kas atspoguļotu tā veikto uzņēmējdarbību minētajā iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā. Apgrozījums par šo laikposmu nesniedz nekādu norādi par minētā uzņēmuma nozīmīgumu, pretēji tam, ko paredz judikatūra, un tādēļ to nevar izmantot kā pamatapjomu, nosakot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto maksimālo apjomu.

Pat veicot parastu uzņēmējdarbību, uzņēmuma apgrozījums var ievērojami vai pat būtiski samazināties salīdzinājumā ar iepriekšējiem gadiem dažādu iemeslu dēļ, piemēram, sakarā ar smagiem ekonomiskiem apstākļiem, krīzi attiecīgajā nozarē, apdrošināšanas gadījumu vai streiku. Taču, ja uzņēmums faktiski ir realizējis apgrozījumu tajā pilnajā uzņēmējdarbības gadā, kurā tikusi veikta – kaut arī mazākā apjomā – uzņēmējdarbība, Komisijai ir jāņem vērā šis apgrozījums, lai noteiktu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto maksimālo apmēru. Līdz ar to vismaz tajās situācijās, kad nav nevienas norādes, ka uzņēmums ir izbeidzis savu uzņēmējdarbību vai sagrozījis sava apgrozījuma summu, lai izvairītos no liela naudas soda, ir pamats uzskatīt, ka Komisijai ir pienākums noteikt maksimālo naudas soda apmēru, ņemot vērā visnesenāko apgrozījumu, kas atspoguļo uzņēmējdarbības pilnu finanšu gadu.

(sal. ar 89., 90. un 94.–97. punktu)

6. Komisijas pilnvaras piemērot naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, 23. panta 2. punktu ir viens no Komisijai piešķirtajiem līdzekļiem, lai ļautu tai īstenot ar Kopienu tiesībām tai piešķirto uzraudzības misiju.

Šī misija ietver uzdevumu izmeklēt un apkarot individuālus pārkāpumus, kā arī pienākumu īstenot vispārēju politiku, lai piemērotu konkurences jomā Līgumā paredzētos principus un regulētu uzņēmumu rīcību šajā virzienā. Tādējādi tā ietver arī uzdevumus apkarot prettiesiskas darbības, kā arī novērst to atkārtošanos.

No tā izriet, ka Komisijai ir jānodrošina naudas sodu atturošā iedarbība.

(sal. ar 79. un 91. punktu)

7. Saistībā ar prasībām, kas vērstas pret Komisijas lēmumiem, ar kuriem uzņēmumiem piemēro naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, Kopienu tiesas kompetencē, tai īstenojot tās neierobežoto kompetenci, kas atzīta EKL 229. pantā, Regulas Nr. 17 17. pantā un Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, 31. pantā, ir izvērtēt naudas sodu apmēra atbilstību. Šis vērtējums var attaisnot tādas papildu informācijas, kuras minēšana lēmumā pati par sevi nav obligāta saskaņā ar EKL 253. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, iesniegšanu un ņemšanu vērā.

(sal. ar 105. un 106. punktu)

8. Ja lēmuma adresāts nolemj celt prasību par tiesību akta atcelšanu, Kopienu tiesa lemj vienīgi par tiem lēmuma elementiem, kas skar šo adresātu. Savukārt elementi, kas skar pārējos adresātus un nav tikuši apstrīdēti, neietilpst strīda, kas jāizšķir Kopienu tiesai, priekšmetā.

(sal. ar 112. punktu)

9. Lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai ir jāpamatojas uz konkurenci, kāda būtu pastāvējusi, ja nebūtu izdarīts pārkāpums. Lai secinātu, ka pastāv ietekme uz tirgu, pietiek ar to, ka norunātās cenas ir bijušas pamatā individuālo darījumu cenu noteikšanai, kas tādējādi klientiem ierobežoja cenu apspriešanas iespējas.

Savukārt, ja ir pierādīta aizliegtās vienošanās īstenošana, Komisijai nevar prasīt sistemātiski pierādīt, ka aizliegtās vienošanās faktiski ļāva attiecīgajiem uzņēmumiem panākt augstāku darījuma cenu nekā tā, kas būtu pastāvējusi, ja nebūtu bijis aizliegtās vienošanās. Būtu nesamērīgi prasīt sniegt šādus pierādījumus, kam būtu vajadzīgi ievērojami resursi, ņemot vērā, ka būtu jāveic hipotētiski aprēķini, pamatojoties uz ekonomiskajiem modeļiem, kuru precizitāti tiesai ir grūti pārbaudīt un kuru nekļūdīgums nekādi nav pierādīts. Lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir svarīgi zināt, vai aizliegtās vienošanās dalībnieki ir darījuši visu iespējamo, lai to nodomi īstenotos konkrētā veidā. To, kas vēlāk notika ar faktiskajām cenām tirgū, varēja ietekmēt citi faktori, kas nebija atkarīgi no aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Aizliegtās vienošanās dalībnieki nevar savā labā izmantot ārējos faktorus, kas ir kavējuši to rīcību, kā pamatojumu naudas soda samazināšanai.

Faktiskajai rīcībai, ko esot pieņēmis uzņēmums, nav nozīmes, lai izvērtētu aizliegtas vienošanās ietekmi uz tirgu. Vienīgais, kas ir jāņem vērā, ir pārkāpuma kopumā radītās sekas. Tādējādi attiecīgā uzņēmuma konkurenci pārkāpjošā rīcība tiek ņemta vērā tādēļ, lai izvērtētu šī uzņēmuma individuālo situāciju, bet tas nekādi nevar ietekmēt pārkāpumu klasifikāciju kategorijā “sevišķi smagi pārkāpumi”.

Runājot par ilgstošu pārkāpumu, ir mazticams, ka attiecīgie ražotāji varētu būt uzskatījuši, ka pārmestās darbības bija pilnībā neefektīvas un nelietderīgas.

Pārkāpuma raksturam ir galvenā nozīme, it īpaši lai pārkāpumus varētu atzīt par “sevišķi smagiem”. Šajā sakarā no Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas sodu] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, iekļautā sevišķi smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis, starp citu, ir cenu noteikšana, var, pamatojoties tikai uz to raksturu vien, tikt kvalificētas kā “sevišķi smagi” pārkāpumi, bez nepieciešamības raksturot šādu rīcību, ņemot vērā konkrēto ietekmi vai ģeogrāfisko plašumu. “Sevišķi smagu” pārkāpumu aprakstā nav minēta neviena prasība saistībā ar konkrēto ietekmi uz tirgu vai ietekmi uz konkrētu ģeogrāfisko teritoriju.

(sal. ar 126., 128.–130., 133., 134., 136. un 137. punktu)

10. Pārkāpuma ilgums ir viens no elementiem, kas jāņem vērā, lai noteiktu konkurences tiesību normu pārkāpumā vainojamajiem uzņēmumiem piemērojamā naudas soda apmēru. Runājot par ilgstošiem pārkāpumiem, Komisija var automātiski piemērot maksimālo palielinājumu 10 % apmērā par gadu no summas, kas noteikta par pārkāpuma smagumu. Pat ja 1.B punkta pirmās daļas trešajā ievilkumā Pamatnostādnēs naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nav paredzēts automātisks palielinājums, tas šajā ziņā piešķir Komisijai rīcības brīvību.

Pamatnostādnēs nav noteikts nekāds aizliegums, aprēķinot naudas soda apmēru, ņemt vērā faktisko pārkāpuma ilgumu. Šāda pieeja ir pilnībā loģiska un saprātīga un katrā ziņā ietilpst Komisijas rīcības brīvības jomā.

Ja ir konstatēts, ka uzņēmums zināja par pārējo dalībnieku pārkāpjošām darbībām, vai ka tas varēja saprātīgi tās paredzēt un ja tas bija gatavs uzņemties risku, tas arī ir uzskatāms par atbildīgu – attiecībā uz visu tā līdzdalības periodu pārkāpumā – par pārējo uzņēmumu darbībām, kas īstenotas viena un tā paša pārkāpuma ietvaros. Ir pamatoti, ka Komisija var netieši uzskatīt, ka pārkāpuma ilgums nav jānošķir atkarībā no prasītāja uzņēmuma līdzdalības intensitātes, piedaloties pārkāpumā attiecīgajos tirgos. Ja attiecīgā uzņēmuma loma aizliegtajā vienošanās ir pareizi ņemta vērā, nosakot naudas soda sākumsummu, faktu, ka uzņēmums nav piedalījies visos aizliegtās vienošanās sastāvu veidojošajos elementos, nevar atkārtoti ņemt vērā, nosakot pārkāpuma ilgumu.

Naudas soda apmēra palielināšana atkarībā no pārkāpuma smaguma tiek īstenota, piemērojot noteiktu procentu likmi sākumsummai, kas ir noteikta atkarībā no visa pārkāpuma smaguma, līdz ar to jau atspoguļojot pārkāpuma dažādās intensitātes. Tādējādi, palielinot šo summu, pamatojoties uz pārkāpuma ilgumu, nebūtu loģiski ņemt vērā pārkāpuma intensitātes variācijas attiecīgajā laika periodā. Ir vienmēr jānošķir aizliegtās vienošanās faktiskās darbības ilgums un aizliegtās vienošanās smagums, kas izriet no tās konkrētā rakstura.

(sal. ar 147., 148., 150., 152., 156., 157., 159. un 160. punktu)

11. Pamatnostādņu naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punktā paredzētie atbildību mīkstinošie apstākļi pilnībā balstās uz katra uzņēmuma individuālo rīcību. Tos vērtējot, ir jāņem vērā nevis pārkāpuma kopumā radītās sekas, kuras ir jāņem vērā, novērtējot pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, bet katra uzņēmuma individuālā rīcība, lai novērtētu katra uzņēmuma līdzdalības pārkāpumā relatīvu smagumu.

Tātad uzņēmumiem ir jānorāda citi apstākļi, ar kuriem var pierādīt, ka periodā, kurā tie bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, tie faktiski atturējās no tās piemērošanas, rīkojoties tirgū kā konkurenti, vai vismaz tas, ka tie skaidri un būtiski pārkāpa pienākumus attiecībā uz aizliegtās vienošanās īstenošanu tādā mērā, ka traucēja tās funkcionēšanu.

(sal. ar 178. un 180. punktu)

12. Pasīva vērotāja loma nozīmē, ka attiecīgajam uzņēmumam ir “nenozīmīga loma”, proti, tas aktīvi nepiedalās vienas vai vairāku pret konkurenci vērsto nolīgumu izstrādāšanā. Starp pierādījumiem, kas norāda uz uzņēmuma pasīvo lomu aizliegtajā vienošanās, varētu ņemt vērā to, ka uzņēmuma piedalīšanās sanāksmēs bija ievērojami fragmentārāka nekā aizliegtās vienošanās parasto dalībnieku piedalīšanās, tāpat tā vēlo ienākšanu tirgū, kas ir pārkāpuma priekšmets, neatkarīgi no tā piedalīšanās ilguma pārkāpumā, vai arī to, ka pārkāpumā piedalījušos trešo uzņēmumu pārstāvji ir snieguši šajā sakarā skaidrus paziņojumus.

Vienīgi atsevišķos īpašos apstākļos uzņēmuma nenozīmīgais lielums ir svarīgs vērā ņemams elements. Ja tā vadītāji uzņemas priekšsēdētāja lomu vairākās sanāksmēs un organizē tās, ir pamatoti tas, ka Komisija secina par pasīva vērotāja lomas neesamību – ir skaidrs, ka sasaukt sanāksmes, ierosināt darba kārtību, izsniegt sanāksmju vajadzībām sagatavotos dokumentus ir nesaderīgi ar pasīva sekotāja, kas ieņem nenozīmīgu stāvokli, lomu, jo šādas iniciatīvas apstiprina attiecīgo uzņēmumu labvēlīgo un aktīvo attieksmi attiecībā uz aizliegtās vienošanās izstrādāšanu, turpināšanu un kontroli.

Komisijai nav saistoša lēmumu pieņemšanas prakse – tikai tāpēc vien, ka iepriekšējās lietās Komisija varēja ņemt vērā nozares slikto finanšu stāvokli kā atbildību mīkstinošu apstākli, tai nav noteikti jāturpina ievērot šo praksi. Komisijai ir pienākums veikt katras lietas konkrēto apstākļu individuālu vērtējumu, un tai nav saistoši agrākie lēmumi, kas attiecas uz citiem uzņēmējiem, citiem preču un pakalpojumu tirgiem vai citiem ģeogrāfiskajiem tirgiem dažādos laikos.

(sal. ar 184., 185., 189. un 193.–195. punktu)

13. No Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punkta izriet, ka tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību un faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā.

Tomēr pamats, kas izvērš pieteikumā par lietas ierosināšanu jau agrāk tieši vai netieši izvirzīto pamatu un kam ar to ir cieša saikne, ir atzīstams par pieņemamu.

(sal. ar 198. un 199. punktu)

14. Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanas metodi, un tā šajā sakarā var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic šīs iestādes dienesti. Uzņēmuma sadarbība ar Komisiju var attaisnot naudas soda samazināšanu saskaņā ar paziņojumu par naudas sodu nepiemērošanu vai to apmēra samazināšanu ar aizliegtajām vienošanās saistītajās lietās vienīgi tad, ja tā atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma esamību un to izbeigt.

Komisijai nav saistoša agrākā lēmumu pieņemšanas prakse, kad tā piešķir konkrētu [naudas soda] samazinājumu par noteiktu rīcību – tai nav pienākums piešķirt proporcionāli tādu pašu samazinājumu, vēlāka administratīva procesa ietvaros vērtējot līdzīgu rīcību.

Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un lietderīgumu, it īpaši salīdzinājumā ar citu uzņēmumu ieguldījumu. Šādā kontekstā Komisijai ir jāveic komplekss faktu vērtējums attiecībā uz tādiem faktiem kā minēto uzņēmumu attiecīgā sadarbība. Paziņojuma par sadarbību D sadaļas 2. punktā norādīto apstākļu, kas ir pamats naudas soda samazināšanai, sarakstam ir tikai norādes funkcija.

Komisija nevar neņemt vērā iesniegtās informācijas lietderību, kas noteikti ir atkarīga no tiem pierādījumiem, kuri jau ir tās rīcībā. Ja uzņēmums tikai apstiprina – mazāk precīzā un skaidrā veidā – tādu informāciju, kuru sadarbības ietvaros jau ir sniedzis cits uzņēmums, tas būtiski neatvieglo Komisijas darbu un izslēdz naudas soda samazināšanas iespēju sakarā ar sadarbību.

Iecietība ir Komisijas uzņēmumam piešķirtā kompensācija par pārkāpuma konstatēšanas veicināšanu, un tas tā ir neatkarīgi no tā, kādā stadijā uzņēmums ir sniedzis palīdzību, un neatkarīgi no tā, vai tā ir jaunas informācijas un jaunu pierādījumu sniegšana vai faktisko apstākļu vai to juridiskās kvalifikācijas atzīšana.

Naudas soda samazināšana sakarā ar sadarbību galvenokārt ir atkarīga no sniegtās sadarbības kvalitātes un lietderīguma, ko Komisija izvērtē tai piešķirtās plašās rīcības brīvības ietvaros, kuras izmantošanu var apstrīdēt vienīgi tās acīmredzamas pārsniegšanas gadījumā.

Komisija, vērtējot attiecīgo uzņēmumu īstenoto sadarbību, nevar ignorēt vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir pārkāpts, ja salīdzināmās situācijās tiek izrādīta atšķirīga attieksme vai ja atšķirīgās situācijās tiek izrādīta vienāda attieksme, ja vien šāda attieksme nav objektīvi attaisnota.

Sadarbības lietderības vērtējums nav pamatots ar aritmētisku formulu, kas nozīmē pēc savas iniciatīvas piešķirt samazinājumu vismaz 20 % apmērā, ja vērā ņemami ir Paziņojuma par sadarbību D sadaļas abi ievilkumi.

(sal. ar 219.–225., 238., 246. un 248. punktu)

15. Samērīguma princips paredz, ka Kopienu iestāžu akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu vēlamo mērķi.

Naudas sodu aprēķināšanas kontekstā pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus elementus, un nevienam no šiem elementiem nav jāpiešķir nesamērīga nozīme salīdzinājumā ar citiem novērtējuma elementiem.

Samērīguma princips šajā kontekstā paredz, ka Komisijai ir jānosaka naudas sods proporcionāli elementiem, kas ņemami vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā sakarā ir jāpiemēro šie elementi saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā.

Tātad Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav jāņem vērā uzņēmuma finanšu situācija, kam raksturīgi zaudējumi, ņemot vērā, ka šāda pienākuma atzīšana nozīmētu nepamatotu konkurences priekšrocību piešķiršanu uzņēmumiem, kas nav tik veiksmīgi pielāgojušies tirgus apstākļiem. Katrā ziņā, pat pieņemot, ka tas izraisa uzņēmuma likvidāciju šāda uzņēmuma konkrētajā juridiskajā formā, Kopienu iestādes pasākums, lai gan tas var radīt kaitējumu īpašnieku, akcionāru vai daļu turētāju finanšu interesēm, tomēr nenozīmē, ka savu vērtību zaudētu arī uzņēmumam piederošās personiskās, mantiskās un nemantiskās vērtības.

Tādējādi ne Regulā Nr. 17, ne Regulā Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, ne Pamatnostādnēs naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nav paredzēts, ka naudas soda apmērs ir jānosaka tieši atkarībā no [pārkāpuma] skartā tirgus lieluma, jo šis faktors ir tikai viens no vairākiem faktoriem, kuriem ir nozīme.

Lai gan Pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas sodu apmērs tiek aprēķināts atkarībā no kopējā apgrozījuma vai apgrozījuma, ko uzņēmumi realizējuši konkrētajā tirgū, tomēr tajās arī nav nekā, kas naudas soda apmēra noteikšanā liegtu ņemt vērā šādu apgrozījumu, lai tiktu ievēroti vispārējie Kopienu tiesību principi un ja to prasa [lietas] apstākļi. Apgrozījums, kas radies saistībā ar precēm, kuras ir pārkāpuma priekšmets, var dot pamatotu norādi par pārkāpuma apmēru un katra aizliegtās vienošanās dalībnieka atbildību attiecīgajos tirgos. Tas ir objektīvs elements, kas dod pamatotu norādi par šīs prakses kaitīgumu parastam konkurences veidam, un tātad ir laba norāde par katra konkrētā uzņēmuma spēju nodarīt kaitējumu. Tomēr nepastāv vispārējs princips, saskaņā ar kuru sodam ir jābūt samērīgam ar apgrozījumu, ko uzņēmums realizējis, pārdodot preces, kas ir pārkāpuma priekšmets.

Komisijai nav pienākuma – gadījumā, kad naudas sods tiek piemērots vairākiem vienā un tajā pašā pārkāpumā iesaistītajiem uzņēmumiem – nodrošināt, lai galīgais naudas sodu apmērs, ko tā savu aprēķinu rezultātā ieguvusi attiecībā uz konkrētajiem uzņēmumiem, atspoguļo visas starp tiem esošās atšķirības attiecībā uz to kopējo apgrozījumu vai to apgrozījumu attiecīgās preces tirgū. Komisijai nav jānosaka naudas soda apmērs, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu, jo nav nekāda iemesla, lai attieksme pret mazajiem un vidējiem uzņēmumiem būtu citāda nekā pret pārējiem uzņēmumiem, – šādi tie netiek atbrīvoti no pienākuma ievērot konkurences tiesību normas.

(sal. ar 260., 261., 264., 266., 267., 275. un 277.–283. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)

2010. gada 28. aprīlī ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Eiropas rūpniecisko diegu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums – Konkrētā ietekme uz tirgu – Pārkāpuma ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība administratīvajā procesā – Samērīgums – Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai

Apvienotās lietas T‑456/05 un T‑457/05

Gütermann AG, Gutaha‑Breizgava [Gutach‑Breisgau] (Vācija), ko pārstāv J. Burihters [J. Burrichter], B. Kastens [B. Kasten] un S. Orlikovska‑Volfa [S. Orlikowski‑Wolf], advokāti,

prasītāja lietā T‑456/05,

Zwicky & Co. AG, Valizelena [Wallisellen] (Šveice), ko pārstāv J. Burihters, B. Kastens un S. Orlikovska‑Volfa, advokāti,

prasītāja lietā T‑457/05,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja F. Kastiljo de la Tore [F. Castillo de la Torre], M. Šneiders [M. Schneider] un K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz], pēc tam F. Kastiljo de la Tore un K. Mojcesoviča, pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību atcelt Komisijas 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337 – PO/Diegi), kurā izdarīti grozījumi ar Komisijas 2005. gada 13. oktobra Lēmumu C(2005) 3765, un, pakārtoti, prasība samazināt naudas sodu, kas prasītājām piemērots ar minēto lēmumu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši M. Preks [M. Prek] (referents) un V. M. Čuke [V. M. Ciucǎ],

sekretāre T. Veilere [T. Weiler], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 17. decembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Prāvas priekšvēsture

1. Prāvas priekšmets

1 Ar 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337 PO/Diegi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurā izdarīti grozījumi ar Komisijas 2005. gada 13. oktobra Lēmumu C(2005) 3765 un kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 26. janvāra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 21, 10. lpp.), Eiropas Kopienu Komisija konstatēja, ka prasītājas Gütermann AG (turpmāk tekstā – “Gütermann”) un Zwicky & Co. AG (turpmāk tekstā – “Zwicky”) ir iesaistījušās kopējās karteļu vienošanās un saskaņotās darbībās diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, proti, Gütermann – periodā no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un Zwicky – periodā no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim.

2 Komisija piemēroja Gütermann naudas sodu EUR 4,021 miljonu un Zwicky – EUR 0,174 miljonus par to piedalīšanos rūpniecisko diegu kartelī Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.

2. Administratīvais process

3 2001. gada 7. un 8. novembrī Komisija, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) – 14. panta 3. punktu, veica pārbaudes vairāku šujamdiegu ražošanas uzņēmumu telpās. Šīs pārbaudes tika veiktas, ņemot vērā informāciju, ko 2000. gada augustā sniedza The English Needle & Tackle Co. Ltd.

4 2001. gada 26. novembrī Coats Viyella (turpmāk tekstā – “Coats”) iesniedza pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu atbilstoši Komisijas paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”), kam bija pievienoti vairāki dokumenti, lai pierādītu šādu karteļu esamību: pirmkārt, karteli diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), otrkārt, karteli diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem Apvienotajā Karalistē un, treškārt, karteli diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem Beniluksa valstīs, kā arī Dānijā, Somijā, Norvēģijā un Zviedrijā (turpmāk tekstā minētās valstis kopā sauktas – “Ziemeļvalstis”).

5 Pamatojoties uz dokumentiem, kas iegūti pārbaužu laikā un kurus iesniedza Coats, Komisija 2003. gada martā un augustā nosūtīja attiecīgajiem uzņēmumiem informācijas pieprasījumu atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam.

6 2004. gada 15. martā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas bija adresēts vairākiem uzņēmumiem sakarā ar to līdzdalību iepriekš 4. punktā minētajās karteļa vienošanās, tādās kā kartelis diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.

7 Visi uzņēmumi, kam bija adresēts paziņojums par iebildumiem, iesniedza rakstveida apsvērumus. Gütermann sniedza atbildi savā un Zwicky vārdā.

8 Uzklausīšana notika 2004. gada 19. un 20. jūlijā.

9 2004. gada 24. septembrī lietas dalībniekiem tika piešķirta piekļuve atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem nekonfidenciālajai versijai apsvērumiem un lietas dalībnieku sniegtajiem apsvērumiem uzklausīšanas laikā un tiem tika noteikts termiņš citu apsvērumu iesniegšanai.

10 Komisija 2005. gada 14. septembrī pieņēma apstrīdēto lēmumu.

3. Apstrīdētais lēmums

Konkrēto tirgu definīcija

Preču tirgus

11 Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka diegu nozari var iedalīt divos segmentos, proti, pirmkārt, rūpnieciskie diegi, ko izmanto, lai šūtu vai izšūtu dažādus ar apģērbu saistītus un citus izstrādājumus, tādus kā ādas izstrādājumi, auduma pārklāji automobiļiem un matrači, un, otrkārt, mājsaimniecībā izmantojamie diegi, ko indivīdi lieto šūšanas vai labošanas darbiem un vaļasprieka nodarbēm.

12 Rūpniecisko diegu segmentu var iedalīt trīs kategorijās atkarībā no to izmantošanas: gatavo apģērbu ražošanai paredzētie šujamdiegi, ko lieto dažādu veidu apģērbiem, izšūšanai paredzētie diegi, ko izmanto rūpnieciskajās automatizētajās iekārtās, lai izrotātu apģērbus, sporta apavus un mājas interjerā izmantojamos audumus, un speciālie diegi, ko izmanto dažādās nozarēs, tādās kā apavu, ādas izstrādājumu un automobiļu ražošana.

13 Komisija uzskata, ka rūpnieciskos diegus no piedāvājuma viedokļa var uzskatīt par tādiem, kas veido vienotu tirgu tādēļ, ka nav ciešas saiknes starp diegu gala patēriņu un šķiedras veidu un/vai diegu struktūru.

14 Tomēr Komisija nošķir diegus automobiļu rūpniecības nozares klientiem, no vienas puses, un diegus rūpnieciskiem klientiem, kas nav automobiļu rūpniecības nozares klienti, no otras puses. Tā uzskata, ka, lai gan šo divu veidu diegu ražošanas process ir līdzīgs vai viegli savstarpēji aizstājams, automobiļu rūpniecības pieprasījumu veido lielie klienti, kuri nosaka augstāka līmeņa specifikācijas standartus atsevišķām to izmantotajām precēm – piemēram, diegiem drošības jostām, – un kuri pieprasa preču vienotību dažādās valstīs, kurās šīs preces ir vajadzīgas to ražošanai.

15 Izskatāmajās lietās preču tirgus, attiecībā uz ko tiek vērtēts prasītājām pārmestais pārkāpums, ir diegi rūpnieciskiem klientiem, kas nav automobiļu rūpniecības nozares klienti (turpmāk tekstā – “rūpniecisko diegu tirgus”).

Ģeogrāfiskie tirgi

16 Komisija apstrīdētajā lēmumā konstatē, ka saskaņā ar lietas dalībnieku sniegto informāciju konkrētais ģeogrāfiskais rūpniecisko diegu tirgus ir reģionāla mēroga tirgus. Tā piebilst, ka reģions var ietvert vairākas EEZ līgumslēdzējas puses, piemēram, Beniluksa valstis vai Ziemeļvalstis, vai tikai vienu valsti, piemēram, Apvienoto Karalisti.

17 Izskatāmajā lietā konkrētais ģeogrāfiskais tirgus, kas attiecas uz prasītājām pārmesto pārkāpumu, ir Beniluksa un Ziemeļvalstu tirgus.

Konkrēto tirgu izmērs un struktūra

18 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka no rūpniecisko diegu pārdošanas iegūtā summa Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs bija aptuveni EUR 50 miljoni 2000. gadā un aptuveni EUR 40 miljoni 2004. gadā.

19 Tāpat no šī lēmuma izriet, ka 90. gadu beigās galvenie rūpniecisko diegu piegādātāji Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs bija it īpaši Gütermann, Zwicky, Amann und Söhne GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Amann”), Barbour Threads Ltd – pirms to iegādājās Coats, Belgian Sewing Thread NV (turpmāk tekstā – “BST”) un Coats.

Pārkāpumu veidojošo darbību apraksts

20 Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka notikumi saistībā ar karteli rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs risinājās no 1990. gada līdz 2001. gadam.

21 Komisija uzskata, ka attiecīgie uzņēmumi rīkoja sanāksmes vismaz reizi gadā un šīs sanāksmes tika organizētas divās daļās: sēde, kurā apspriedās par Ziemeļvalstu tirgiem, un sēde, kurā apspriedās par Beniluksa valstu tirgiem, un to galvenais mērķis bija augstu cenu saglabāšana katrā no šiem abiem tirgiem.

22 Dalībnieki esot apmainījušies ar cenrāžiem un informāciju par atlaidēm, par cenrāžu cenu paaugstināšanas piemērošanu, par atlaižu samazināšanu un par atsevišķiem klientiem piemērojamo cenu paaugstināšanu. Tāpat esot tikušas noslēgtas vienošanās par nākotnes cenu sarakstiem, par maksimālo atlaižu līmeni, par atlaižu samazināšanu un par atsevišķiem klientiem piemērojamo cenu paaugstināšanu, kā arī vienošanās, kuru mērķis bija izvairīties no konkurences, izmantojot pastāvīgajiem piegādātājiem izdevīgas cenas, un veikt klientu sadali (apstrīdētā lēmuma 99.–125. apsvērums).

Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa

23 Komisija apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā konstatēja, ka astoņi uzņēmumi, tostarp Gütermann un Zwicky, ir pārkāpuši EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties kopīgās vienošanās un saskaņotās darbībās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, Gütermann – periodā no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un Zwicky – periodā no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim.

24 Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmo daļu par rūpniecisko diegu karteli Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs tika piemēroti šādi naudas sodi:

– Coats: EUR 15,05 miljoni;

– Amann: EUR 13,09 miljoni;

– BST: EUR 0,979 miljoni;

– Gütermann: EUR 4,021 miljons;

– Zwicky: EUR 0,174 miljoni.

25 Komisija apstrīdētā lēmuma 3. pantā uzdeva šajā lēmumā norādītajiem uzņēmumiem nekavējoties izbeigt tās konstatētos pārkāpumus, ja tie to vēl nebija izdarījuši. Tāpat tā tiem uzdeva atturēties no jebkuras apstrīdētā lēmuma 1. pantā norādītās darbības atkārtotas veikšanas un jebkādas rīcības vai darbības, kam ir ekvivalents mērķis vai iedarbība.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

26 Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegti 2005. gada 30. decembrī, prasītājas cēla šīs prasības.

27 Lietā T‑456/05 Gütermann prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu daļā, kurā Komisija konstatē, ka tā ir izdarījusi EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu Somijas, Norvēģijas un Zviedrijas tirgū periodā no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un pakārtoti – periodā no 1990. gada janvāra līdz 1993. gada decembrim ieskaitot;

– atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu daļā, kurā Komisija tai piemēro naudas sodu EUR 4,021 miljonu vai pakārtoti – atbilstoši samazināt šī naudas soda apmēru;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

28 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest Gütermann atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

29 Lietā T‑457/05 Zwicky prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu daļā, kurā Komisija konstatē, ka tā ir izdarījusi EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu Somijas, Norvēģijas un Zviedrijas tirgū periodā no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim un pakārtoti – periodā no 1990. gada janvāra līdz 1993. gada decembrim ieskaitot;

– atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu daļā, kurā Komisija tai piemēro naudas sodu EUR 0,174 miljonus vai pakārtoti – atbilstoši samazināt šī naudas soda apmēru;

– atcelt apstrīdētā lēmuma 3. pantu attiecībā uz Zwicky;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

30 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest Zwicky atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

31 Ar 2008. gada 9. decembra rīkojumu Vispārējās tiesas piektās palātas priekšsēdētājs pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas nolēma atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantam apvienot lietas T‑456/06 un T‑457/05 mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai.

Juridiskais pamatojums

32 Pirmkārt, attiecībā uz pārkāpumus veidojošajām darbībām prasītājas izvirza divus pamatus. Vispirms tās izvirza pamatu par Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 7. panta 1. punkta pārkāpumu. Zwicky izvirza arī pamatu, ka rīkojums izbeigt pārkāpumu un atturēties no jebkāda recidīva ir nepamatots.

33 Otrkārt, prasītājas izvirza virkni pamatu, kuru mērķis ir naudas soda atcelšana vai samazināšana. Pirmkārt, Zwicky pārmet Komisijai, ka tā ir tai piemērojusi naudas sodu, kura apmērs pārsniedz maksimālos 10 % no tās apgrozījuma. Otrkārt, prasītājas izvirza piecus pamatus, kas attiecīgi ir pārkāpuma smaguma kļūdains izvērtējums attiecībā uz tā sekām, pārkāpuma ilguma kļūdains izvērtējums, atsevišķu atbildību mīkstinošo apstākļu neņemšana vērā, Paziņojuma par sadarbību kļūdaina piemērošana un naudas soda nesamērīgums.

1. Par pamatiem, ar kuriem apstrīd pārkāpumam raksturīgo darbību esamību un rīkojumu par to izbeigšanu un neatkārtošanu

Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

34 Prasītājas uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu, kurā noteikts, ka “ja Komisija uz sūdzības pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka ir [EKL] 81. panta vai 82. panta pārkāpums, tā var ar lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu”. Pārmetot tām EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpšanu sakarā ar to līdzdalību vienošanās un saskaņotās darbībās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs periodā, attiecīgi Gütermann – no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un Zwicky – no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim, Komisija neesot ņēmusi vērā faktu, ka EEZ līgums stājās spēkā vienīgi 1994. gada 1. janvārī un līdz ar to pirms šī datuma šī līguma normas nebija piemērojamas attiecībā uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju. Turklāt, tā kā Somija un Zviedrija pievienojās Eiropas Kopienai vienīgi 1995. gada 1. janvārī, EKL 81. pants esot kļuvis tieši piemērojams vienīgi šajā datumā.

35 Tāpat prasītājas uzskata, ka Komisija pilnīgi pamatoti uzskatīja, ka pārkāpums šī jēdziena juridiskajā nozīmē, proti, EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums, to darbību dēļ varēja eksistēt attiecībā uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju vienīgi no 1994. gada 1. janvāra. Tātad Komisija esot pieļāvusi kļūdu, no juridiskā viedokļa izdarot sākuma pieņēmumu par pārkāpuma esamību, kas vienīgi kļuva intensīvāks. Komisija neesot nošķīrusi prasītāju darbības faktisko apstākļu vērtējumu kā vienotu un turpinātu aizliegto vienošanos, kas Gütermann gadījumā ilga no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un Zwicky gadījumā – no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim, un šīs darbības juridisko vērtējumu kā konkurences normu pārkāpumu abos šajos periodos.

36 Turklāt prasītājas uzskata, ka to izvirzītais pamats par Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pārkāpumu ir pieņemams. Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz šī pamata nepieņemamību, motivējot ar to, ka prasītājas nebija norādījušas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kvalificējot to darbības kā vienotu un turpinātu aizliegto vienošanos. Tās uzskata, ka Komisija kvalificēja to darbības kā vienotu un turpinātu aizliegto vienošanos no faktu viedokļa un šī pamata ietvaros tās to neapstrīd. Turpretim apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā esot ietverts kļūdains juridiskais vērtējums, ņemot vērā, pirmkārt, ka Zwicky nebija pārstāvēta rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs un, otrkārt, ka attiecībā uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju tā šajās valstīs nevarētu pārkāpt konkurences normas laikā no 1990. gada janvāra līdz 1993. gada decembrim.

37 Komisija galvenokārt pamatojas uz šī prasītāju izvirzītā pamata nepieņemamību un pakārtoti apstrīd tā pamatotību.

Vispārējās tiesas vērtējums

38 Vispārējā tiesa uzskata, ka ir jāizvērtē pamata, ar ko tiek apgalvots par Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatotība, neizvērtējot tā pieņemamību.

39 Pirmkārt, ir jāuzsver, ka apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta g) un h) apakšpunktā Komisija konstatē faktu, ka prasītājas ir pārkāpušas EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu to piedalīšanās saskaņotās darbībās rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs dēļ, kas Gütermann gadījumā bija no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim un Zwicky gadījumā no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim.

40 Ir jākonstatē, ka, aplūkojot šo pantu atsevišķi, varētu saprast, ka Komisija konstatēja prasītāju pieļautā pārkāpuma faktu sakarā ar to piedalīšanos saskaņotās darbībās rūpniecisko diegu tirgū Somijā, Norvēģijā un Zviedrijā laikā no 1990. gada janvāra līdz 1993. gada decembrim, proti, pirms EEZ līguma stāšanās spēkā. Ir skaidrs, ka šajā periodā neeksistēja nekāds tiesiskais pamats, kas ļautu Komisijai konstatēt faktu, ka prasītājas ir pieļāvušas šādu pārkāpumu.

41 Tomēr no judikatūras izriet, ka akta rezolutīvā daļa ir neatdalāma no tā motīvu daļas tādā ziņā, ka tā ir jāinterpretē, ja tas nepieciešams, ņemot vērā motīvus, pamatojoties uz kuriem tas tika pieņemts (Tiesas 1997. gada 15. maija spriedums lietā C‑355/95 P TWD/Komisija, Recueil, I‑2549. lpp., 21. punkts; Pirmās instances tiesas 2000. gada 13. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑204/97 un T‑270/97 EPAC/Komisija, Recueil, II‑2267. lpp., 39. punkts).

42 Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma 246., 295.–298. un 331. apsvēruma skaidri izriet, ka, tā kā aizliegtās vienošanās mērķis bija Somija, Norvēģija un Zviedrija, tā ir Kopienu konkurences normu un EEZ līguma normu attiecībā uz konkurenci pārkāpums vienīgi no 1994. gada 1. janvāra, kurā stājās spēkā EEZ līgums. Tādēļ apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta g) un h) apakšpunkts ir jāaplūko šīs skaidrās un nepārprotamās motivācijas kontekstā. Tādējādi ir pamats uzskatīt, ka apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir jāaplūko tādā nozīmē, ka vienotā un turpinātā pārkāpuma elementi attiecībā uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju eksistēja vienīgi no 1994. gada 1. janvāra.

43 Otrkārt, būtībā prasītājas veltīgi atsaucas uz to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot šķietami nošķīrusi pārkāpuma juridisko vērtējumu, attiecinot to uz EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, no vienas puses, un faktisko apstākļu vērtējumu apstrīdētā lēmuma 264.–277. apsvērumā, novērtējot to darbības kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, no otras puses. No minētā tās absolūti kļūdaini secina, ka, tā kā pārkāpums “jēdziena juridiskajā nozīmē” attiecībā uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju varēja eksistēt, vienīgi sākot no 1994. gada 1. janvāra, Komisija ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot pārkāpuma esamību, kas kļuva vienīgi intensīvāks.

44 Pirmkārt, ir jāuzsver, ka prasītājas vispār neapstrīdēja, ka pārkāpumam rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs ir vienots un turpināts raksturs.

45 Tāpat ir jāatgādina, ka EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var izraisīt ne tikai atsevišķa darbība, bet arī darbību virkne vai arī turpināta rīcība. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt, motivējot ar to, ka viens vai vairāki šīs darbību virknes vai šīs turpinātās rīcības elementi paši par sevi katrs atsevišķi arī var būt minētās normas pārkāpums (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 81. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā T‑279/02 Degussa/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 155. punkts).

46 Tādējādi vienots un turpināts pārkāpums parasti ietver virkni darbību, kuras hronoloģiski seko cita citai un kuras to izdarīšanas brīdī pašas par sevi arī var veidot konkurences tiesību normu pārkāpumu. Šo darbību īpatnība izpaužas apstāklī, ka tās iekļaujas kopējā stratēģijā. Komisija to būtībā konstatēja apstrīdētā lēmuma 264.–277. apsvērumā attiecībā uz aizliegto vienošanos, kuras mērķis bija rūpniecisko diegu tirgus Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.

47 Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, iepriekš minētajos apstrīdētā lēmuma apsvērumos izklāstītā argumentācija nav ierobežota vienīgi ar faktu konstatāciju, bet ietver objektīvus iemeslus, kas Komisijai liek secināt, ka pārkāpums rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs kopā ar pārkāpumu rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs veidoja vienotu un turpinātu pārkāpumu.

48 Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka tiesiskais pamats, uz ko Komisija pamatojās, lai konstatētu pārkāpumu rūpniecisko diegu tirgū Somijā, Norvēģijā un Zviedrijā, eksistēja vienīgi pēc pārkāpuma sākuma, jo – kā tas arī izriet no apstrīdētā lēmuma motīvu daļas – prasītāju darbības šajā tirgū tika ņemtas vērā vienīgi sākot no 1994. gada 1. janvāra.

49 Otrkārt, ir jānoraida Zwicky izvirzītais pamats par to, ka tā nebija pārstāvēta Ziemeļvalstu tirgū. Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 44. punktā, Zwicky apstiprināja, ka neapstrīd aizliegtās vienošanās par rūpniecisko diegu tirgu Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs kā vienota un turpināta pārkāpuma kvalifikāciju.

50 No judikatūras izriet, ka uzņēmums, kurš ir piedalījies vienotā un turpinātā pārkāpumā pats ar savām darbībām, kuras ietilpst nolīguma vai saskaņotu darbību, kam ir pret konkurenci vērsts mērķis, jēdzienā EKL 81. panta izpratnē, un kuru mērķis ir sekmēt pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par viena un tā paša pārkāpuma ietvaros īstenotajām citu uzņēmumu darbībām attiecībā uz visu laiku, kurā tas piedalījies minētajā pārkāpumā, ja ir konstatēts, ka attiecīgais uzņēmums zina par citu dalībnieku pret konkurenci vērstajām darbībām vai ka tas var tās saprātīgi paredzēt un ka tas ir gatavs uzņemties ar tām saistīto risku (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 203. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑15/99 Brugg Rohrsysteme/Komisija, Recueil, II‑1613. lpp., 73. punkts).

51 Izskatāmajā lietā Zwicky neapstrīd to, ka ir regulāri piedalījusies sanāksmēs par rūpniecisko diegu tirgu Ziemeļvalstīs, ne arī to, ka tā vispār neapstrīdēja Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru tā bija aktīvi darbojusies šajā rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs pirms vienotā pārkāpuma uzsākšanas, ne arī noliedz, ka ir piedalījusies pārkāpuma elementos attiecībā uz rūpniecisko diegu tirgu Beniluksa valstīs, kā arī neapstrīd, ka minētie pārkāpuma elementi ietilpa kopīgā stratēģijā un attiecīgi bija vienīgi atsevišķas sastāvdaļas vienotajā un turpinātajā pārkāpumā rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.

52 No tā izriet, ka tas apstāklis vien, ka vienotā un turpinātā pārkāpuma izdarīšanas laikā Zwicky nebija pārstāvēta rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs, nevar to atbrīvot no atbildības par darbībām, ko minētā pārkāpuma ietvaros šajā ģeogrāfiskajā tirgū īstenoja pārējie uzņēmumi.

53 Turklāt, ja Zwicky iebildums ir jāsaprot tādējādi, ka vienīgi tie uzņēmumi, kas aktīvi darbojas kā konkurenti, piegādātāji vai pieprasītāji Ziemeļvalstu ģeogrāfiskajā tirgū, var koordinēt savas darbības kā uzņēmumi, kas ir pārkāpuma [līdz]izdarītāji, ir jāuzsver, ka uzņēmums var pārkāpt EKL 81. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu, ja tā darbības, kas ir saskaņota ar citu uzņēmumu darbību, mērķis ir ierobežot konkurenci konkrētajā attiecīgajā tirgū, kurš ir kopējā tirgus daļa, un tam pašam nav obligāti aktīvi jādarbojas minētajā konkrētajā tirgū (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑99/04 AC‑Treuhand/Komisija, Krājums, II‑1501. lpp., 122. punkts).

54 Ņemot vērā šī sprieduma 51. punktā izklāstītos konstatējumus, Zwicky nevar pamatoti apstrīdēt faktu, ka arī tā ir atbildīga kā līdzdalībnieks par konkurences normu pārkāpumu attiecībā uz vienošanos saistībā ar rūpniecisko diegu tirgu Ziemeļvalstīs.

55 Līdz ar to pamats par Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta pārkāpumu ir noraidāms.

Par Zwicky izvirzīto pamatu – rīkojuma par pārkāpuma izbeigšanu un atturēšanos no jebkāda recidīva nepamatoto raksturu

Lietas dalībnieku argumenti

56 Zwicky norāda, ka apstrīdētā lēmuma 3. pantā Komisija uzdeva attiecīgajiem uzņēmumiem nekavējoties izbeigt konstatētos pārkāpumus, ja tie to jau nav izdarījuši, un nākotnē atturēties no jebkādas rīcības saistībā ar konstatētajiem pārkāpumiem vai jebkādas darbības ar līdzīgu mērķi.

57 Tomēr Zwicky uzsver, ka tā ne tikai kopš 2000. gada novembra vairs nav pārstāvēta tirgos, uz kuriem attiecas apstrīdētais lēmums, bet arī to, ka tā ir atteikusies no visas savas uzņēmējdarbības, lai šobrīd nodarbotos ar nekustamā īpašuma pārvaldīšanu. Tā norāda, ka ar minēto rīkojumu ir pārkāpts samērīguma princips, un uzskata, ka apstrīdētā lēmuma 3. pants ir prettiesisks. Tā uzskata – tā kā Komisija, neveicot papildu pārbaudes, varēja konstatēt, ka pārkāpumi ir izbeigti un ka nepastāvēja nekāda recidīva iespēja, tai nebija nekādu leģitīmu interešu izdot rīkojumu. Šajā ziņā Zwicky pamatojas uz Tiesas 1983. gada 2. marta spriedumu lietā 7/82 GVL/Komisija (Recueil, 483. lpp., 24. un nākamie punkti).

58 Komisija lūdz noraidīt šo pamatu.

Vispārējās tiesas vērtējums

59 Ir jānorāda, ka, izvirzot šo pamatu, Zwicky lūdz atcelt apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantu daļā, kurā tas to skar.

60 Nākas konstatēt, ka apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantā faktiski ir ietverti divi rīkojumi.

61 Pirmkārt, šajā normā ir ietverta prasība, ka attiecīgajiem uzņēmumiem nekavējoties jāizbeidz, ja tie to jau nav izdarījuši, apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā norādītie pārkāpumi. Šajā sakarā, ņemot vērā, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Zwicky vairs nedarbojās rūpniecisko diegu nozarē, argumentācijai, kas izvirzīta pret šo pantu, acīmredzami nav nekāda pamata. Pat ja Zwicky ir viens no apstrīdētā lēmuma 1. pantā uzskaitītajiem uzņēmumiem, tas, ņemot vērā minēto darbības izbeigšanu, jau bija izbeidzis pārkāpumu un attiecīgi apstrīdētais lēmums to vairs neskāra (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (Recueil, II‑931. lpp., 1247. punkts). Tāpat šī apstākļa dēļ zaudē jēgu Zwicky izvirzītais arguments par samērīguma principa pārkāpumu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā T‑410/03 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 196. punkts).

62 Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 3. pantā ir ietverta prasība, ka 1. pantā norādītajiem uzņēmumiem turpmāk ir jāatturas no jebkādu 1. pantā aprakstīto darbību vai rīcības atkārtošanas, kā arī no jebkādiem pasākumiem, kam ir ekvivalents mērķis vai iedarbība.

63 Ir jāatgādina, ka, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu, var tikt noteikti aizliegumi turpināt atsevišķas darbības, praksi vai situācijas, kuru prettiesiskums ir konstatēts, kā arī līdzīgi rīkoties nākotnē. Ar šādiem pienākumiem, kas uzņēmumiem ir saistoši, tomēr nebūtu jāpārsniedz atbilstošās un nepieciešamās robežas, lai sasniegtu iecerēto mērķi (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija (Recueil, II‑491. lpp., 4704. un 4705. punkts un tajos minētā judikatūra). Turklāt Komisijas pilnvaras izdot rīkojumus ir jāizmanto saskaņā ar konstatētā pārkāpuma raksturu (Tiesas 1974. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās 6/73 un 7/73 Istituto Chemioterapico Italiano un Commercial Solvents/Komisija, Recueil, 223. lpp., 45. punkts; Pirmās instances tiesas 1999. gada 7. oktobra spriedums lietā T‑228/97 Irish Sugar/Komisija, Recueil, II‑2969. lpp., 298. punkts, un 2000. gada 12. decembra spriedums lietā T‑128/98 Aéroports de Paris/Komisija, Recueil, II‑3929. lpp., 82. punkts).

64 Izskatāmajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatēja, ka Zwicky kopā ar citiem uzņēmumiem ir pārkāpusi EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties turklāt ļoti ilgā periodā vienošanās un saskaņotās darbībās rūpniecisko diegu nozarē Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, kur tā un citi uzņēmumi bija vienojušies noteikt nākotnes cenrāžus, maksimālās atlaides, atlaižu samazinājumus un atsevišķiem klientiem piemērojamo speciālo cenu paaugstināšanu, kā arī izvairīties no konkurējošām cenām par labu pastāvīgajiem piegādātājiem un sadalīt klientus. Zwicky neapstrīd apsvērumus, kas šajā sakarā ir izklāstīti apstrīdētajā lēmumā.

65 Pastāvot šādiem apstākļiem, Komisija, uzdodot attiecīgajiem uzņēmumiem nākotnē atturēties no jebkādu pasākumu veikšanas rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, kuriem var būt ekvivalents mērķis vai iedarbība, nav pārkāpusi pilnvaras, kas tai piešķirtas saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 61. punktā minēto spriedumu lietā Hoechst/Komisija, 199. punkts).

66 Šo secinājumu nevar atspēkot fakts, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā Zwicky vairs neveica darbību rūpniecisko diegu nozarē. Tāds rīkojums kā izskatāmajā lietā pēc sava rakstura ir preventīvs un nav atkarīgs no attiecīgā uzņēmuma situācijas apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī.

67 Komisija vēl jo vairāk bija tiesīga iekļaut šo rīkojumu apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā tāpēc, ka Zwicky nebija apņēmusies neatkārtot savu pret konkurenci vērsto rīcību (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedumu lietā T‑141/94 Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, II‑347. lpp., 678. punkts).

68 Turklāt iepriekš 57. punktā minētajam spriedumam, uz ko atsaucas Zwicky, nav nozīmes izskatāmajā lietā. Papildus tam, ka šīs lietas apstākļi atšķiras no izskatāmās lietas apstākļiem, šī sprieduma 60.–67. punktā ir pierādīts, pirmkārt, ka Zwicky neskāra rīkojums nekavējoties izbeigt apstrīdētā lēmuma 1. pantā norādītos pārkāpumus un, otrkārt, ka Komisijai bija absolūti leģitīmas intereses uzdot tai nākotnē atturēties no jebkādām darbībām saistībā ar konstatētajiem pārkāpumiem vai jebkādas rīcības ar līdzīgu mērķi.

69 Visu šo iemeslu dēļ šis pamats ir jānoraida.

2. Par pamatiem, ar kuriem apstrīd naudas sodu un tā apmēru

Par Zwicky izvirzīto pamatu – maksimālās robežas 10 % apmērā no apgrozījuma pārsniegšanu

Lietas dalībnieku argumenti

70 Zwicky, vispirms norādot, ka 2000. gada novembrī tā bija izbeigusi savu uzņēmējdarbību saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem, pārmet Komisijai galvenokārt to, ka tā ir balstījusi savu maksimālās robežas 10 % apmērā no apgrozījuma aprēķinu, ņemot vērā Gütermann realizēto apgrozījumu. Šis minētais uzņēmums esot vienīgi pārņēmis daļu no tās uzņēmējdarbības un neesot pakļauts tās kontrolei. Tādējādi noteicošais esot vienīgi Zwicky apgrozījums. Tā kā Zwicky kopš 2001. gada vairs neveic apgrozījumu, tai nevar piemērot nekādu naudas sodu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Regulā Nr. 1/2003 esot paredzēts kopējais apgrozījums, kas realizēts iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms lēmuma pieņemšanas. Fakts, ka naudas sods ir saistīts ar šo minēto apgrozījumu, ļaujot ņemt vērā uzņēmuma nozīmi un ietekmi tirgū. Tādēļ noteicošā esot uzņēmuma pašreizējā situācija, ņemot vērā tā apgrozījumu. Uzņēmumam, kas vairs nerealizē apgrozījumu, neesot ietekmes tirgū un attiecīgi tam vairs nevarot piemērot naudas sodu.

71 Turpinājumā tā norāda, ka Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. novembra spriedums lietā T‑33/02 Britannia Alloys & Chemicals/Komisija (Krājums II‑4973. lpp.), uz ko atsaucas Komisija, ir jāinterpretē tādējādi, ka ņemt vērā apgrozījumu, kas pilnībā neietver to, kas realizēts iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms lēmuma pieņemšanas, ir iespējams tad, kad attiecīgais uzņēmums ir izbeidzis savu uzņēmējdarbību vai ir sagrozījis sava apgrozījuma apmēru, lai izvairītos no būtiska naudas soda. Izskatāmajā lietā tā tas neesot. Šajā sakarā Zwicky apgalvo, ka vienu gadu pirms Komisijas pārbaudēm tās uzņēmējdarbība tika pārdota tās konkurētspējas samazināšanās dēļ.

72 Turklāt Zwicky apgalvo, ka izskatāmajā lietā Gütermann ir ieguvusi savu uzņēmējdarbību aktīvu pirkuma darījuma (asset deal) ietvaros un ka tādēļ ienākumi saistībā ar šādi pārņemto darbību esot jāattiecina uz Gütermann un jāpalielina tās apgrozījums, kas ņemams vērā, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu. Tāpat tā uzsver, ka savas uzņēmējdarbības pārdošana Gütermann nav vienkārši uzņēmuma iekšējā reorganizācija.

73 Visbeidzot faktu, ka prasītājas nosūtīja vienu dokumentu, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, izskaidrojot apstāklis, ka Gütermann ir pārņēmis darbību saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem un ka šī darījuma rezultātā Zwicky valdes priekšsēdētājs ir iecelts par Gütermann valdes locekli. Tomēr tas nekādi nemainot faktu, ka Zwicky ir neatkarīga no Gütermann un ka šis uzņēmums nav kļuvis par Zwicky akcionāru.

74 Komisija norāda, ka šim pamatam nav nozīmes, jo, lai gan Zwicky arguments ir precīzs, tā esot noteikusi naudas soda maksimālo apmēru, ņemot vērā apgrozījumu iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā, kā tā to jau esot darījusi citās lietās. Attiecīgi tā konstatē, ka Zwicky kopējais apgrozījums 1999. gadā bija EUR 4,5 miljoni un ka naudas sods EUR 0,174 miljoni nekādi nepārsniedz 10 % apmēru no šī apgrozījuma.

75 Pakārtoti Komisija vispirms uzsver, ka, lai gan Gütermann 2000. gada novembrī nopirka Zwicky uzņēmējdarbību, kuru skāra aizliegtā vienošanās rūpniecisko diegu tirgū, tā ņēma vērā faktu, ka Zwicky bija iesaistīta pārkāpumā, par kuru piemērots sods, 10 gadu periodā, un uzskatīja, ka apstāklis, ka pēc savas uzņēmējdarbības pārdošanas Zwicky turpināja juridiski pastāvēt kā “tukša čaula”, ir manevrs, kas īstenots ar īpašu mērķi, – izvairīties no sodiem, kas piemērojami par konkurences normu pārkāpumu. Tāpat tā norāda, ka Zwicky neapstrīdēja judikatūru, saskaņā ar kuru principā fiziskai vai juridiskajai personai, kas vada attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma brīdī, ir jāatbild par šo pārkāpumu. Tā piebilst, ka, ņemot vērā, ka Zwicky valdes priekšsēdētājs bija pārstāvēts Gütermann valdē un ka tam tādējādi bija pieejamas precīzas ziņas par abu uzņēmumu līdzdalību pārkāpumā, var viegli saprast iemeslus, kas bija lēmuma par Zwicky eksistences saglabāšanu pamatā.

76 Tāpat Komisija uzskata, ka tas, kā Zwicky interpretē Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu, nav saderīgs ar lietderīgas iedarbības principu, jo tas ļauj uzņēmumiem izvairīties no savas atbildības, izmantojot vienīgi iekšējo reorganizāciju. Tāda esot Pirmās instances tiesas pieeja iepriekš 71. punktā minētajā spriedumā lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija.

77 Visbeidzot, Komisija uzsver, ka ciešās saiknes starp Zwicky un Gütermann izriet no kopīgi sagatavotās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem un no vienu un to pašu advokātu pārstāvības, veicot abu uzņēmumu aizstāvību procesā Vispārējā tiesā.

Vispārējās tiesas vērtējums

78 Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija var piemērot uzņēmumiem naudas sodu, kas nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā. Šīs maksimālās robežas 10 % apmērā mērķis ir novērst, ka naudas sodi ir nesamērīgi salīdzinājumā ar uzņēmuma lielumu un it īpaši, ka tiek piemēroti naudas sodi, par kuriem var paredzēt, ka uzņēmumi tos nespēs samaksāt. Tā kā aptuvenu norādi šajā sakarā var sniegt vienīgi kopējais apgrozījums, šis procents ir jāsaprot kā tāds, kas sniedz norādi uz kopējo apgrozījumu (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique diffusion française u.c./Komisija, 1825. lpp., 119. punkts).

79 Tāpat ir jāuzsver, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta mērķis ir piešķirt Komisijai pilnvaras piemērot naudas sodus, lai ļautu tai īstenot ar Kopienu tiesībām tai piešķirto uzraudzības misiju (iepriekš 78. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Musique diffusion française u.c./Komisija, 105. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00 Archer Daniels Midland un Archer Daniels MidlandIngredients/Komisija, Recueil, II‑2597. lpp., 105. punkts). Šī misija ietver uzdevumu izmeklēt un apkarot individuālus pārkāpumus, kā arī pienākumu īstenot vispārēju politiku, lai piemērotu konkurences jomā Līgumā paredzētos principus un regulētu uzņēmumu rīcību šajā virzienā. No tā izriet, ka Komisijai ir jānodrošina naudas sodu atturošā iedarbība (iepriekš minētais spriedums lietā Archer Daniels Midland un Archer Daniels MidlandIngredients/Komisija, 105. un 106. punkts).

80 Turklāt ir jānorāda, ka “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads” Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē principā nozīmē katra attiecīgā uzņēmuma pilnu iepriekšējo uzņēmējdarbības gadu lēmuma pieņemšanas dienā (Tiesas 2007. gada 7. jūnija spriedums lietā C‑76/06 P Britannia Alloys & Chemicals/Komisija (Krājums, I‑4405. lpp., 32. punkts).

81 Tā kā izskatāmajā lietā apstrīdētā lēmuma datums ir 2005. gada 14. septembris, iepriekšējais uzņēmējdarbības gads bija no 2004. gada 1. jūlija līdz 2005. gada 30. jūnijam. Zwicky nodeva Gütermann savu uzņēmējdarbību rūpniecisko diegu nozarē 2000. gada novembrī. Līdz ar to Komisija uzskatīja, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tās rīcībā attiecībā uz Zwicky nebija ziņu par apgrozījumu, kas raksturo ekonomisko darbību, ko tā veikusi iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā. Turklāt, pamatojoties uz apstrīdētā lēmuma 383. apsvērumu par iespējamo mātes sabiedrības saikni ar meitas sabiedrību starp Gütermann un Zwicky sakarā ar to, ka Zwicky nodeva Gütermann uzņēmējdarbību saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem, tā uzskatīja, ka var balstīties uz Gütermann apgrozījumu, lai piemērotu maksimālo 10 % apmēru.

82 Ir jānošķir divi Zwicky izvirzīto iebildumu aspekti: pirmkārt, Komisijas izvēle ņemt vērā Gütermann apgrozījumu un, otrkārt, Zwicky apgrozījuma neņemšana vērā uzņēmējdarbības gadā, kurš beidzās 2005. gada 30. jūnijā, lai gan šis apgrozījums esot bijis līdzvērtīgs nullei.

83 Attiecībā uz Zwicky izvirzīto iebildumu pirmo aspektu ir jāatzīst, ka Komisija kļūdaini balstījās uz Gütermann apgrozījumu, lai noteiktu maksimālo 10 % apmēru, kas nav pārsniedzams, aprēķinot Zwicky piemēroto naudas sodu.

84 Faktiski Gütermann 2000. gada novembrī vienīgi pārņēma Zwicky uzņēmējdarbību rūpniecisko diegu tirgū. Tiesas sēdē Zwicky izskaidroja, ka šī uzņēmējdarbības nodošana notika divos veidos, proti, pirmkārt, noslēdzot Šveicē līgumu par tādu aktīvu kā noliktavu un iekārtu nodošanu un, otrkārt, pārdodot Vācijā akcijas.

85 Komisija tiesas sēdē tomēr atzina, ka Gütermann nekādi nav iekļāvusi savā sastāvā Zwicky un ka attiecīgi pirmā no minētajām sabiedrībām nav kļuvusi par otras sabiedrības īpašnieci. Tādējādi uzņēmējdarbības saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem nodošanai nav bijis nekādas ietekmes uz Zwicky juridisko un ekonomisko neatkarību.

86 Vienīgi ar argumentiem, saskaņā ar kuriem Zwicky valdes priekšsēdētājs ir kļuvis par Gütermann valdes locekli, abus šos uzņēmumus konsultē viens un tas pats advokāts un tie abi ir snieguši kopīgu atbildi uz iebildumiem, izskatāmajā lietā nevar pamatot Komisijas viedokli par mātes un meitas sabiedrības saiknes esamību starp abiem uzņēmumiem.

87 Turklāt Komisija nekādi nav pierādījusi, kādā veidā to būtu maldinājušas Zwicky sniegtās ziņas uz tās pieprasījumu sniegt informāciju par tās uzņēmējdarbības nodošanu un tās saiknēm ar Gütermann.

88 No tā izriet, ka Komisija, balstoties uz Gütermann apgrozījumu, ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, kuras sekas tiks analizētas tālāk 104. un nākamajos punktos.

89 Attiecībā uz Zwicky izvirzīto iebildumu otro aspektu, proti, to, ka netika ņemts vērā tās apgrozījums, kas līdzvērtīgs nullei un izriet no tās iespējamās ekonomiskās darbības pēdējā gada laikā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, ir jāizvērtē veids, kādā Komisijai ir jādefinē jēdziens “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads” gadījumos, kad attiecīgā uzņēmuma ekonomiskajā situācijā ir notikušas būtiskas izmaiņas laika posmā no perioda, kurā ir izdarīts pārkāpums, beigām līdz Komisijas lēmuma, ar kuru piemērots naudas sods, pieņemšanas dienai.

90 Attiecībā uz minēto jēdzienu “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads” ir jānorāda, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, interpretējot Kopienu tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un mērķi, ko īsteno ar tiesisko regulējumu, kurā tā ir iekļauta (skat. Tiesas 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑17/03 VEMW u.c., Krājums, I‑4983. lpp., 41. punkts; 2007. gada 1. marta spriedumu lietā C‑391/05 Jan De Nul, Krājums, I‑1793. lpp., 20. punkts, un iepriekš 80. punktā minēto 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, 21. punkts).

91 Šajā sakarā, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 79. punktā, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta mērķis ir piešķirt Komisijai pilnvaras piemērot naudas sodus, lai ļautu īstenot ar Kopienu tiesībām tai piešķirto uzraudzības misiju. Šī misija it īpaši ietver uzdevumus apkarot prettiesiskas darbības, kā arī novērst to atkārtošanos (Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedums lietā 41/69 ACF Chemiefarma/Komisija, Recueil, 661. lpp., 173. punkts).

92 Ir jāpiebilst, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu Komisijai ir jāņem vērā attiecīgā pārkāpuma smagums un ilgums.

93 Ņemot vērā iepriekš minēto, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā maksimālā apgrozījuma apmēra mērķis ir novērst, ka Komisijas uzliktie naudas sodi ir nesamērīgi ar attiecīgā uzņēmuma nozīmību (iepriekš 78. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija, 119. punkts).

94 No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, definējot jēdzienu “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads”, Komisijai, ņemot vērā kontekstu, kā arī ar Regulu Nr. 17 un Regulu Nr. 1/2003 izveidotās soda sistēmas iecerētos mērķus, katrā atsevišķā gadījumā ir jāizvērtē attiecīgā uzņēmuma vēlamā ietekme, tostarp ņemot vērā apgrozījumu, kas atspoguļo šī uzņēmuma patieso ekonomisko situāciju laikposmā, kad tika izdarīts pārkāpums (skat. iepriekš 80. punktā minēto 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, 25. punkts).

95 Tomēr gan no sistēmas, kurā ir ietverts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrā daļa, mērķiem, gan no šī sprieduma 80. punktā minētās judikatūras izriet, ka maksimālā 10 % apmēra no apgrozījuma piemērošana nozīmē, pirmkārt, ka Komisijas rīcībā ir informācija par apgrozījumu iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms lēmuma pieņemšanas un, otrkārt, ka šī informācija atspoguļo parastas uzņēmējdarbības pilnu gadu 12 mēnešu periodā (skat. iepriekš 71. punktā minēto 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, 38. punkts).

96 Tādējādi, ja uzņēmējdarbības gads ir beidzies pirms lēmuma pieņemšanas, bet minētā uzņēmuma gada pārskati vēl nav sagatavoti vai tie vēl nav paziņoti Komisijai, tai ir tiesības un pat pienākums izmantot ziņas par apgrozījumu, kas ir realizēts iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā, lai piemērotu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu. Tāpat, ja grāmatvedības prakses reorganizācijas vai grozījumu rezultātā uzņēmums ir sagatavojis iepriekšējā uzņēmējdarbības gada pārskatu par īsāku laikposmu nekā 12 mēneši, Komisijai, lai piemērotu šīs normas, ir tiesības balstīties uz to apgrozījumu, kas ir realizēts iepriekšējā pilnajā uzņēmējdarbības gadā (skat. iepriekš 71. punktā minēto 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, 39. punkts). Tas tā ir arī tad, ja uzņēmums nav veicis uzņēmējdarbību iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā un Komisijas rīcībā līdz ar to nav ziņu par apgrozījumu, kas atspoguļotu tā veikto uzņēmējdarbību minētajā iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā. Apgrozījums par šo laikposmu nesniedz nekādu norādi par minētā uzņēmuma nozīmīgumu, pretēji tam, ko paredz judikatūra, un tādēļ to nevar izmantot kā sākumsummu, nosakot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto maksimālo apjomu (skat. iepriekš 71. punktā minēto 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, 42. punkts).

97 Tāpat ir jāatgādina, ka no iepriekš 71. punktā minētā 2005. gada 29. novembra sprieduma lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija (49. punkts), kas pēc analoģijas ir piemērojams izskatāmajā lietā, izriet, ka, pat veicot parastu uzņēmējdarbību, uzņēmuma apgrozījums var ievērojami vai pat būtiski samazināties salīdzinājumā ar iepriekšējiem gadiem dažādu iemeslu dēļ, piemēram, sakarā ar smagiem ekonomiskiem apstākļiem, krīzi attiecīgajā nozarē, apdrošināšanas gadījumu vai streiku. Taču, ja uzņēmums faktiski ir realizējis apgrozījumu tajā pilnajā uzņēmējdarbības gadā, kurā tikusi veikta – kaut arī mazākā apjomā – uzņēmējdarbība, Komisijai ir jāņem vērā šis apgrozījums, lai noteiktu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto maksimālo apmēru. Līdz ar to vismaz tajās situācijās, kad nav nevienas norādes, ka uzņēmums ir izbeidzis savu uzņēmējdarbību vai sagrozījis sava apgrozījuma [summu], lai izvairītos no liela naudas soda, ir pamats uzskatīt, ka Komisijai ir pienākums noteikt maksimālo naudas soda apmēru, ņemot vērā visnesenāko apgrozījumu, kas atspoguļo uzņēmējdarbības pilnu finanšu gadu (iepriekš 71. punktā minētais 2005. gada 29. novembra spriedums lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, 49. punkts).

98 Zwicky uzskata, ka Komisija nekādi neesot pierādījusi, ka tā būtu sagrozījusi sava apgrozījuma apmēru, un tādējādi tā esot kļūdaini piemērojusi izņēmumu no principa par iepriekšējā uzņēmējdarbības gada ņemšanu vērā. Tomēr, kā tā arī paskaidroja tiesas sēdē, Komisija nemaz nepārmet Zwicky, ka tā ir rīkojusies ļaunprātīgi, lai izvairītos no būtiska naudas soda piemērošanas, bet vienīgi konstatē kā faktu, ka tā ir izbeigusi savu uzņēmējdarbību un attiecīgi eksistē kā “tukša čaula”.

99 Savos rakstveida apsvērumos Zwicky norādīja, ka kopš 2001. gada tā vienīgi pārvalda nekustamos īpašumus, un uzsvēra, ka kopš tā laika nav realizējusi apgrozījumu. Līdz ar to ir jākonstatē, ka tā arī vairs nav realizējusi apgrozījumu pilnajā iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā pirms apstrīdētā lēmuma, proti, periodā no 2004. gada 1. jūlija līdz 2005. gada 30. jūnijam. Būdama iztaujāta tiesas sēdē par precīzu savas uzņēmējdarbības raksturu, Zwicky atkārtoja savu apstiprinājumu, ka tā veic nekustamā īpašuma, uz kuru tā ir saglabājusi īpašumtiesības, pārvaldīšanu. Tā precizēja, ka tās nekustamā īpašuma sastāvā ietilpst ēkas, kurās agrāk tika veikta tās uzņēmējdarbība saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem un kuras šobrīd ir tukšas no tā laika, kad tā nodeva minēto uzņēmējdarbību Gütermann, kā arī ēkas, kas iznomātas bijušajiem darbiniekiem. Tā uzsvēra, ka šīs ēkas tiek izmantotas iznomāšanai un tāpēc tiks veikti ieguldījumi. Tā arī minēja attīstības plānu, kas izstrādāts sadarbībā ar vietējām kompetentajām iestādēm. Visbeidzot, tā atzina, ka kopš savas uzņēmējdarbības izbeigšanas rūpniecisko diegu tirgū tai vairs nav darbinieku.

100 Lai gan ir tiesa, ka Zwicky pēc savas uzņēmējdarbības nodošanas Gütermann juridiski turpināja eksistēt, ir jākonstatē, ka tādas būtiskas norādes kā neeksistējošs apgrozījums vairāku gadu laikā, darbinieku neesamība vai arī konkrētu pierādījumu neesamība par tās nekustamā īpašuma izmantošanu vai ieguldījumu projektiem tā izmantošanas nolūkā dod iespēju pieņemt, ka Zwicky neturpināja veikt parasto uzņēmējdarbību iepriekš minētās judikatūras izpratnē, it īpaši laikposmā no 2004. gada 1. jūlija līdz 2005. gada 30. jūnijam.

101 Atbildes, ko Zwicky sniedza savos rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē, joprojām bija nenoteiktas un attiecīgi neļauj Vispārējai tiesai konstatēt “parastas uzņēmējdarbības” faktu. Turklāt Zwicky apstiprināja izraksta no dokumenta, ko Komisija nolasīja tiesas sēdē, saturu, kurš sniedz ekonomisku pārskatu par tās situāciju un no kura izriet, ka apgrozījums ir līdzvērtīgs nullei, ka nav ienākumu un nav darbinieku, un neapstrīd, ka tas it īpaši tā bija periodā pēc tās uzņēmējdarbības saistībā ar rūpnieciskajiem diegiem nodošanas Gütermann līdz 2005. gada 30. jūnijam.

102 Šajā sakarā un pretēji Zwicky apgalvojumiem tiesas sēdē tas fakts vien, ka valde un pārvaldnieks izstrādā sabiedrības attīstības plānu, kura esamība turklāt nav pierādīta, nav pietiekams, lai būtu izšķirošais pierādījums par minētās sabiedrības parastas uzņēmējdarbības esamību tādā nozīmē, kā to saprot Pirmās instances tiesa savā iepriekš 71. punktā minētajā 2005. gada 29. novembra spriedumā lietā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija.

103 No tā izriet, ka Komisijai bija noteikti jāņem vērā Zwicky kopējais apgrozījums pirms uzņēmējdarbības gada, kas beidzās 2005. gada 30. jūnijā.

104 Attiecībā uz sekām, ko rada vērtējumā Komisijas pieļautā kļūda, kas izpaužas kā balstīšanās uz Gütermann kopējo apgrozījumu, ir jānosaka, vai šī kļūda var pamatot naudas soda apmēra samazināšanu vai pat atcelšanu, ko par labu Zwicky veic Kopienu tiesa.

105 Šajā ziņā ir jāuzsver, ka prasības, kas vērstas pret Komisijas lēmumiem, ar kuriem uzņēmumiem piemēro naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, ietilpst Vispārējās tiesas kompetences jomā divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tiesai ir jāveic to tiesiskuma kontrole, pamatojoties uz EKL 230. pantu (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑297/98 P SCA Holding/Komisija, Recueil, I‑10101. lpp., 53. un 54. punkts).

106 Otrkārt, Vispārējās tiesas kompetencē, tai īstenojot tās neierobežoto kompetenci, kas atzīta EKL 229. pantā, Regulas Nr. 17 17. pantā un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā, ir izvērtēt naudas sodu apmēra atbilstību. Šis minētais vērtējums var attaisnot tādas papildu informācijas, kuras minēšana lēmumā pati par sevi nav obligāta saskaņā ar EKL 253. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, iesniegšanu un ņemšanu vērā (iepriekš 105. punktā minētais spriedums lietā SCA Holding/Komisija, 55. punkts).

107 Izskatāmajā lietā Vispārējā tiesa uzskata, ka, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ir jābalstās nevis uz Gütermann, bet gan Zwicky apgrozījumu.

108 Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus un judikatūru (minēts iepriekš 71. un 80. punktā) spriedumā Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, Zwicky iepriekšējā uzņēmējdarbības gada apgrozījums, kas izriet no tās reālās uzņēmējdarbības, uz kuru Komisijai būtu jābalstās, ir apgrozījums, kas izriet no tās uzņēmējdarbības laikposmā no 1999. gada 1. jūlija līdz 2000. gada 30. jūnijam. No apstrīdētā lēmuma 76. apsvēruma izriet, ka minētais apgrozījums sasniedza EUR 4,5 miljonus. Naudas soda, ko Komisija piemēroja Zwicky, apmērs ir EUR 205 000 un tātad nekādi nepārsniedz 10 % no tās apgrozījuma.

109 Turklāt ir jānorāda, ka tiesas sēdē Zwicky uzsvēra, ka papildu risinājums, proti, balstīties uz tās uzņēmējdarbības gada, kas beidzies 2000. gada 30. jūnijā, apgrozījumu, esot nepieņemams tā iemesla dēļ, ka tā rezultātā tās apgrozījums tiktu ņemts vērā divreiz. Tā kā Zwicky uzņēmējdarbību saistībā ar rūpniecisko diegu ražošanu ir pārņēmusi Gütermann, Komisija jau esot ņēmusi vērā šīs uzņēmējdarbības rezultātā radīto apgrozījumu kā daļu no Gütermann kopējā apgrozījuma. Komisija apgalvoja, ka šis arguments ir jauns un tātad tas ir jānoraida.

110 Šis Zwicky arguments ir jānoraida, jo tas nav pamatots.

111 Faktiski Zwicky argumentu veido apgalvojums, ka papildu risinājums radītu situāciju, kurā uz Zwicky tiktu attiecināts apgrozījums, kas jau ir attiecināts uz Gütermann. Vispārējā tiesa uzskata, ka vienīgais jautājums, kas rodas izskatāmajā lietā, ir – kāds ir atbilstošais apgrozījums, kas ņemams vērā, lai aprēķinātu maksimālo 10 % apmēru no Zwicky piemērojamā naudas soda. Kā tas ir konstatēts iepriekš, vienīgais šim nolūkam pieļaujamais apgrozījums ir EUR 4,5 miljoni, kas atbilst Zwicky apgrozījumam uzņēmējdarbības gadā no 1999. gada 1. jūlija līdz 2000. gada 30. jūnijam.

112 Pat, ja jāpieļauj, ka minētā risinājuma rezultātā šajā posmā aprēķinot Gütermann un Zwicky [piemērojamo] naudas sodu, divreiz nāktos izmantot Zwicky apgrozījumu, ir jāuzskata, ka nodarītais prettiesiskums skar Gütermann. Tādējādi Zwicky argumentācija faktiski būtu vērsta uz to, lai aicinātu Vispārējo tiesu pārbaudīt Gütermann noteiktā naudas soda apmēra tiesiskumu. Tomēr Zwicky nevar pamatoties uz tiesībām celt prasību šajā sakarā. Ja lēmuma adresāts nolemj celt prasību par tiesību akta atcelšanu, Kopienu tiesa lemj vienīgi par tiem lēmuma elementiem, kas skar šo adresātu. Savukārt elementi, kas skar pārējos adresātus un nav tikuši apstrīdēti, neietilpst strīda, kas jāizšķir Kopienu tiesai, priekšmetā (Tiesas 1999. gada 14. septembra spriedums lietā C‑310/97 P Komisija/AssiDomän Kraft Products u.c., Recueil, I‑5363. lpp., 53. punkts).

113 Ievērojot šos apsvērumus, Zwicky izvirzītais pamats par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas pārkāpumu ir jānoraida.

Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – pārkāpuma smaguma kļūdainu vērtējumu attiecībā uz tā sekām

Lietas dalībnieku argumenti

114 Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka atbilstoši Pamatnostādņu sodanaudas [naudas sodu] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), un pastāvīgajai lēmumu pieņemšanas praksei, pārkāpuma smaguma vērtējums ir tieši atkarīgs no pārkāpuma faktiskās ietekmes uz tirgu. Samērīguma princips paredzot, ka Komisijai, vērtējot pārkāpuma smagumu, šāda ietekme ir jāņem vērā. Prasītājas precizē, ka ar šo pamatu tās nemēģina apstrīdēt pārkāpumu kā tādu, bet vēlas apstrīdēt tā klasifikāciju kā ietilpstošu sevišķi smagu pārkāpumu kategorijā.

115 Otrkārt, prasītājas paredz jautājumu par pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu un secina, ka šādas ietekmes nav. Tādēļ tās uzskata, ka Komisija nevarēja uz to pamatoties, lai kvalificētu pārkāpumu kā sevišķi smagu. Lai gan tās var piekrist, ka cenrāžos norādīto cenu paaugstināšanu, par ko vienojās sanāksmju laikā, lielākoties īstenoja dažādi uzņēmumi, tās tomēr uzskata, ka šī cenu paaugstināšana neizraisīja neto cenu reālu paaugstināšanos. Apsvērumi, ko Komisija izklāstījusi apstrīdētā lēmuma 4.1.4. punktā, neļaujot izdarīt secinājumu par šādu ietekmi. Tas fakts vien, ka uzņēmumi 11 gadu laikā piedalījās sanāksmēs, neesot pietiekams, lai secinātu, ka cenu paaugstināšanai bija ietekme uz neto cenām. Prasītājas uzskata, ka ir sniegušas pierādījumu, ka sanāksmju mērķis galvenokārt bija legāla informācijas apmaiņa. Komisija pati esot atzinusi, ka tās rīcībā nav pierādījumu, lai konstatētu faktiskās ietekmes esamību.

116 Sakarā ar īpatnībām, kas piemīt cenu noteikšanai rūpniecisko diegu nozarē – klientiem gandrīz nekad nav jāmaksā cenrāžos norādītās cenas –, prasītājas uzskata, ka vienošanās īstenošana izskatāmajā lietā nekādi neļauj secināt par faktiskās ietekmes uz tirgu esamību. Gluži pretēji, reālās vidējās tirgus cenas neesot paaugstinājušās un esot pat pazeminājušās.

117 Treškārt, prasītājas pamatojas uz apstākli, ka pārkāpumam nebija faktiskas ietekmes uz to reālajām vidējām cenām, un uzsver, ka pārkāpums individuāli nebūtu jākvalificē kā sevišķi smags, un tādējādi norāda, ka Komisijai būtu jāļauj tām izmantot priekšrocību, ko sniedz šis apstāklis.

118 Saistībā ar ievērojamo atšķirību attiecīgo uzņēmumu lieluma ziņā un nelielo apjomu, ko tie ir realizējuši konkrētajā tirgū, prasītājas apgalvo, ka Komisijai saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punktu esot bijis jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis fakts, ka pārkāpumam nebija faktiskas ietekmes uz to neto cenām.

119 Tās pārmet Komisijai, ka tā vienīgi salīdzināja uzņēmumu nosacīto nozīmīgumu tirgū, pamatojoties uz to apgrozījumu un tādējādi ņemot vērā vienīgi to, kā dažādo uzņēmumu abstraktā ekonomiskā kapacitāte ietekmē konkurenci, nevis dažādo uzņēmumu rīcības faktisko ietekmi uz neto cenām.

120 Ceturtkārt, Komisija esot kļūdaini pārmetusi Zwicky līdzdalību pārkāpumos rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs, jo tā nekad neesot veikusi uzņēmējdarbību rūpniecisko diegu tirgū šajās valstīs.

121 Komisija līdz noraidīt šo pamatu.

Vispārējās tiesas vērtējums

122 Vispirms ir jāatgādina, ka attiecībā uz pārkāpuma smaguma novērtējumu pēc būtības Pamatnostādņu 1.A punkta pirmajā un otrajā daļā ir norādīts šādi:

“Novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs, tā faktiskā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs.

Tādējādi pārkāpumi tiek grupēti vienā no trim pārkāpumu kategorijām: sīkāki pārkāpumi, smagi pārkāpumi un sevišķi smagi pārkāpumi.”

123 Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja šādus trīs elementus:

– attiecīgo pārkāpumu galvenokārt veido jūtīgas informācijas apmaiņa par cenrāžiem un/vai par cenām atsevišķiem klientiem, vienošanās par maksimālajām cenām un/vai par mērķa cenām un vienošanās, kuru mērķis ir izvairīties no konkurences, izmantojot pastāvīgajiem piegādātājiem izdevīgas cenas. Šādas darbības pēc savas būtības ir EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta vissmagākais pārkāpums (apstrīdētā lēmuma 345. apsvērums);

– aizliegtās vienošanās tika īstenotas un tām bija ietekme uz EEZ tirgu konkrēto preču segmentā, bet šī ietekme nav precīzi izmērāma (apstrīdētā lēmuma 351. apsvērums);

– kartelis aptvēra vairākas EEZ līguma dalībvalstis, proti, Beniluksa valstis un Ziemeļvalstis (apstrīdētā lēmuma 352. apsvērums).

124 Komisija arī izdarīja šādu secinājumu (apstrīdētā lēmuma 353. apsvērums):

“Ņemot vērā visus šos faktorus, Komisija uzskata, ka [apstrīdētajā lēmumā] norādītie uzņēmumi izdarīja sevišķi smagu EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu.”

125 Prasītājas apstrīd pārkāpuma sevišķo smagumu, pirmkārt, norādot, ka Komisija secināja par faktiskās ietekmes uz tirgu esamību, tomēr nespējot to pierādīt un, otrkārt, apgalvojot, ka nebija nekādas ietekmes uz neto cenām vai vismaz nekādas faktiskās ietekmes uz reālajām vidējām cenām.

126 Ir jāatgādina pirmkārt, ka, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai ir jāpamatojas uz konkurenci, kāda būtu pastāvējusi, ja nebūtu izdarīts pārkāpums (Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑69/04 Schunk un Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 165. punkts; šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑347/94 Mayr-Melnhof/Komisija, Recueil, II‑1751. lpp., 235. punkts, un iepriekš 67. punktā minēto spriedumu lietā Thyssen Stahl/Komisija, 645. punkts).

127 Izskatāmajā lietā ir jānorāda, ka prasītājas nekādi neapstrīdēja aizliegtās vienošanās īstenošanu. Gluži pretēji, no Gütermann prasības pieteikuma 40. punkta un Zwicky prasības pieteikuma 46. punkta izriet, ka tās “gan atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, gan iesniedzot [minētajos prasības pieteikumos] norādītos faktus, skaidri atzina”, ka “cenrāžos norādīto cenu paaugstināšanu, par ko vienojās sanāksmēs, lielākoties īstenoja dažādi uzņēmumi”.

128 Attiecībā uz aizliegto vienošanos par cenām Komisijai ir tiesības secināt, ka pārkāpumam bija sekas, jo aizliegtās vienošanās dalībnieki veica pasākumus, lai piemērotu norunātās cenas, piemēram, paaugstinot katalogu cenas, kas tiek izmantotas, lai aprēķinātu reālās cenas, paziņojot par šo cenu atlaidēm, paaugstinot speciālās cenas un izdarot uz tām spiedienu, izmantojot sūdzības par uzņēmumu, kurš pārkāpj vienošanos nekonkurēt ar cenām par labu pašreizējam piegādātājam. Lai secinātu, ka pastāv ietekme uz tirgu, pietiek ar to, ka norunātās cenas ir bijušas pamatā individuālo darījumu cenu noteikšanai, kas tādējādi klientiem ierobežoja cenu apspriešanas iespējas (iepriekš 126. punktā minētais spriedums lietā Schunk un Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisija, 166. punkts; šajā ziņā skat. iepriekš 61. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 743.–745. punkts).

129 Savukārt, ja ir pierādīta aizliegtās vienošanās īstenošana, Komisijai nevar prasīt sistemātiski pierādīt, ka aizliegtās vienošanās faktiski ļāva attiecīgajiem uzņēmumiem panākt augstāku darījuma cenu nekā tā, kas būtu pastāvējusi, ja nebūtu bijis aizliegtās vienošanās (iepriekš 61. punktā minētais spriedums lietā Hoechst/Komisija, 348. punkts; šajā ziņā skat. iepriekš 61. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 743.–745. punkts). Būtu nesamērīgi prasīt sniegt šādus pierādījumus, kam būtu vajadzīgi ievērojami resursi, ņemot vērā, ka būtu jāveic hipotētiski aprēķini, pamatojoties uz ekonomiskajiem modeļiem, kuru precizitāti tiesai ir grūti pārbaudīt un kuru nekļūdīgums nekādi nav pierādāms (iepriekš 126. punktā minētais spriedums lietā Schunk un Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisija, 167. punkts).

130 Lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir svarīgi zināt, vai aizliegtās vienošanās dalībnieki ir darījuši visu iespējamo, lai to nodomi īstenotos konkrētā veidā. To, kas vēlāk notika ar faktiskajām cenām tirgū, varēja ietekmēt citi faktori, kas nebija atkarīgi no aizliegtās vienošanās dalībniekiem. Aizliegtās vienošanās dalībnieki nevar savā labā izmantot ārējos faktorus, kas ir kavējuši to rīcību, kā pamatojumu naudas soda samazināšanai (iepriekš 126. punktā minētais spriedums lietā Schunk un Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisija, 168. punkts).

131 Turklāt apstrīdētā lēmuma 4.1.4. punktā Komisija minēja vairākas konkrētas un ticamas norādes, lai pierādītu, ka aizliegtā vienošanās faktiski ietekmēja tirgu. Šajā sakarā vispirms ir jāapstiprina Komisijas apsvērumi apstrīdētā lēmuma 164. punktā, saskaņā ar kuriem cenrāžu cenu paaugstināšana, ko turklāt apstiprināja Gütermann, izraisīja neto cenu paaugstināšanu atsevišķiem mazajiem klientiem, kuriem parasti ir vājākas spējas apspriest darījumus. Tāpat ir jāapstiprina Komisijas veiktais konstatējums apstrīdētā lēmuma 165. punktā, saskaņā ar kuru cenrāžu cenas paaugstināšana varēja arī ietekmēt lielajiem klientiem piemērojamo reālo cenu līmeni tādējādi, ka minētās cenrāžu cenas tika izmantotas kā sākuma punkts sarunās ar šiem klientiem. Visbeidzot, Komisijas apsvērumi attiecībā uz faktu, ka atsevišķi uzņēmumi veica faktisku speciālo cenu paaugstināšanu un paziņoja par atlaidēm, liek apstiprināt, ka pārkāpumam bija faktiskā ietekme uz attiecīgo tirgu.

132 No šiem apsvērumiem un konstatējuma izriet, ka aizliegtā vienošanās turpinājās vairāk nekā 11 gadus un ka Komisija varēja tiesiski secināt par faktiskās ietekmes esamību uz tirgu.

133 Otrkārt, saistībā ar argumentiem par, pirmkārt, aizliegtās vienošanās faktiskās ietekmes neesamību uz prasītāju reālajām vidējām cenām un, otrkārt, faktu, ka Zwicky nekad nav veikusi savu uzņēmējdarbību rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs – tie attiecas uz šo abu uzņēmumu rīcību un attiecīgi tos nevar pieņemt. Faktiskajai rīcībai, ko esot pieņēmis uzņēmums, nav nozīmes, lai izvērtētu aizliegtas vienošanās ietekmi uz tirgu. Vienīgais, kas ir jāņem vērā, ir pārkāpuma kopumā radītās sekas (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 152. punkts, un Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89 Hercules Chemicals/Komisija, II‑1711. lpp., 342. punkts).

134 Tādējādi tas, ka Komisija ņēma vērā pret konkurenci vērsto, pārkāpumam raksturīgo Gütermann un Zwicky rīcību, notika tādēļ, lai izvērtētu šo uzņēmumu individuālo situāciju, bet tas nekādi nevar ietekmēt pārkāpumu klasifikāciju kategorijā “sevišķi smagi pārkāpumi”.

135 Turklāt nav nozīmes faktam, ka Zwicky nekad nav veikusi darbību rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs. Kā tas arī ir atgādināts šī sprieduma 51. punktā, Zwicky nekādi neapstrīdēja pārkāpuma vienoto un turpināto raksturu rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.

136 Runājot par norādi saistībā ar aizliegtās vienošanās ietekmi, ko Komisija, pamatojoties uz pārkāpuma ilgumu, izvirzījusi apstrīdētā lēmuma 166. apsvērumā, ir jānorāda, ka, tā kā pārmestās darbības bija ilgušas vismaz 11 gadus, ir mazticams, ka ražotāji tajā laikā būtu uzskatījuši, ka tās bija pilnībā neefektīvas un nelietderīgas (šajā ziņā skat. iepriekš 61. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 748. punkts, un 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑64/02 Heubach/Komisija, Krājums, II‑5137. lpp., 130. punkts).

137 Visbeidzot, ir jānorāda, ka trim pārkāpuma smaguma novērtēšanas aspektiem nav vienādas nozīmes, veicot visaptverošu vērtējumu. Pārkāpuma raksturam ir galvenā nozīme, it īpaši lai pārkāpumus varētu atzīt par “sevišķi smagiem”. Šajā sakarā no Pamatnostādnēs iekļautā sevišķi smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis, kā tas ir izskatāmajā lietā, ir cenu noteikšana, var, pamatojoties tikai uz to raksturu vien, tikt kvalificētas kā “sevišķi smagi” pārkāpumi, bez nepieciešamības raksturot šādu rīcību, ņemot vērā konkrēto ietekmi vai ģeogrāfisko plašumu. Šo secinājumu apstiprina tas, ka, lai gan smagu pārkāpumu aprakstā ir skaidri minēta ietekme uz tirgu un ietekme uz plašām kopējā tirgus zonām, turpretim sevišķi smagu pārkāpumu aprakstā nav minēta neviena prasība saistībā ar konkrēto ietekmi uz tirgu vai ietekmi uz konkrētu ģeogrāfisko teritoriju (Pirmās instances tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedums apvienotajās lietās no T‑49/02 līdz T‑51/02 Brasserie nationale u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 178. punkts; 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 150. punkts; iepriekš 61. punktā minētais spriedums lietā Hoechst/Komisija, 345. punkts, un iepriekš 126. punktā minētais spriedums lietā Schunk un Schunk Kohlenstoff-Technik/Komisija, 171. punkts).

138 Izskatāmajā lietā no apstrīdētā lēmuma I daļā aprakstītajiem faktiem, kā arī no šī lēmuma 345. un 346. apsvēruma izriet, ka pārkāpums pēc sava rakstura veidoja sevišķi smagu pārkāpumu. Tas ļauj spriest, ka, pamatojoties vienīgi uz pārkāpuma raksturu, tā kvalifikācija kā “sevišķi smags pārkāpums” ir atbilstoša.

139 No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pamats par kļūdainu pārkāpuma kvalifikāciju attiecībā uz tā sekām ir jānoraida.

Par Gütermann un Zwicky izvirzīto pamatu – kļūdainu pārkāpuma ilguma kvalifikāciju

Lietas dalībnieku argumenti

140 Pamatojot šo pamatu, ir izvirzīti vairāki iebildumi.

141 Pirmkārt, prasītājas pārmet Komisijai, ka tā automātiski palielināja [naudas soda] sākumsummu par 10 %, skaitot par pārkāpuma gadu, lai gan šī procentuālā likme ir tikai maksimālais apmērs, kas Pamatnostādnēs ir paredzēts attiecībā uz ilgtermiņa pārkāpumiem un nevis norma. Pamatnostādnēs neesot paredzēts, ka Komisijai ir automātiski jāpalielina [naudas soda] sākumsumma ar papildu summu, kas atbilst noteiktam procentuālam rādītājam par katru pārkāpuma gadu, bet tās piešķirot Komisijai rīcības brīvību. Izskatāmajā lietā Komisija neesot izmantojusi šo rīcības brīvību ne attiecībā uz pašu naudas soda sākumsummas palielināšanas principu atkarībā no pārkāpuma ilguma, ne attiecībā uz šī palielinājuma apmēru.

142 Otrkārt, prasītājām noteikto naudas sodu palielināšana par 5 % attiecīgi par Gütermann izdarītā pārkāpuma deviņu mēnešu periodu 2001. gadā un Zwicky izdarītā pārkāpuma 10 mēnešu periodu 2000. gadā esot pretrunā Pamatnostādņu 1.B punkta skaidrajam saturam, jo Pamatnostādnēs esot paredzēta palielināšana vienīgi par pilnu gadu. Turklāt judikatūrā neesot apstiprināts Komisijas uzskats šajā jautājumā.

143 Treškārt, Gütermann noteiktā naudas soda sākumsummas palielināšana par 115 % un Zwicky noteiktā naudas soda sākumsummas palielināšana par 105 % esot prettiesiska, jo tas esot aprēķināts vienoti attiecībā uz visām pārkāpuma skartajām valstīm, neņemot vērā faktisko pārkāpumu ilgumu. Protams, Komisija esot uzskatījusi, ka Beniluksa valstis un Ziemeļvalstis, lai gan tās veido divus dažādus tirgus, esot vērtējamas kopīgi, jo par tām esot spriests vienās un tajās pašās dienās un sanāksmēs esot piedalījušies vieni un tie paši uzņēmumi. Zwicky tomēr norāda, ka tā nekad nav bijusi pārstāvēta rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs un ka tādēļ tā neesot piedalījusies pārkāpumos, kas skar šīs valstis. Tāpat prasītājas atgādina, ka EEZ līgums stājās spēkā tikai 1994. gada 1. janvārī un ka daļā, kurā vienošanās attiecās arī uz Somiju, Norvēģiju un Zviedriju, tās pirms minētā datuma nepārkāpa ne EKL 81. pantu, ne EEZ līguma 53. pantu. No tā izrietot, ka Komisijai tas būtu jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma ilgumu.

144 Tāpat prasītājas apgalvo, ka Komisija nenošķīra konkurences normu pārkāpumu faktus, proti, pārkāpuma faktu no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim attiecībā uz Gütermann un no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim attiecībā uz Zwicky kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, no vienas puses, un šī fakta juridisko vērtējumu kā EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, no otras puses.

145 Gütermann uzskata, ka Komisijai šī iemesla dēļ naudas soda sākumsummas aprēķins būtu jāveic konkrēti un diferencēti, ņemot vērā rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Dānijā realizēto apgrozījumu, no vienas puses, un rūpniecisko diegu tirgū Somijā, Norvēģijā un Zviedrijā realizēto apgrozījumu, no otras puses. Tādējādi Komisijai būtu jāiegūst divas sākumsummas daļas, attiecībā uz kurām būtu pienācīgi piemērojama atšķirīga procentu likme atkarībā no pārkāpuma ilguma vienā un otrā šo valstu grupā, proti, 115 % attiecībā uz sākumsummas daļu saistībā ar pārkāpumu, kas skar Beniluksa valstis un Dāniju, un 75 % attiecībā uz sākumsummas daļu saistībā ar pārkāpumu, kas skar Somiju, Norvēģiju un Zviedriju.

146 Komisija apstrīd šos argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums

147 Atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktam pārkāpuma ilgums ir viens no elementiem, kas jāņem vērā, lai noteiktu konkurences tiesību normu pārkāpumā vainojamajiem uzņēmumiem piemērojamā naudas soda apmēru.

148 Attiecībā uz koeficientu saistībā ar pārkāpuma ilgumu Pamatnostādnēs ir nošķirti īslaicīgi pārkāpumi (parasti mazāk par vienu gadu), par kuriem saskaņā ar smagumu noteiktā sākumsumma nav jāpalielina, vidēja ilguma pārkāpumi (parasti no viena līdz pieciem gadiem), par kuriem šo summu var palielināt par 50 %, un ilgstoši pārkāpumi, par kuriem šo summu var palielināt par katru gadu par 10 % (1.B punkta pirmā daļa).

149 No apstrīdētā lēmuma 359. un 360. apsvēruma, kuru saturu prasītājas neapstrīdēja, izriet, ka tās bija aizliegtās vienošanās dalībnieces rūpniecisko diegu tirgū Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, attiecīgi Gütermann: no 1990. gada janvāra līdz 2001. gada septembrim – tādējādi pārkāpuma periods ir 11 gadi un 9 mēneši un Zwicky: no 1990. gada janvāra līdz 2000. gada novembrim – tādējādi pārkāpuma periods ir 10 gadi un 10 mēneši. Gan viens, gan otrs periods atbilst ilgtermiņa pārkāpumam. Līdz ar to, pamatojoties uz pārkāpuma ilgumu, tām piemērojamā naudas soda sākumsumma tika palielināta attiecīgi par 115 % un 105 %.

150 Kas attiecas, pirmkārt, uz prasītāju pārmetumu Komisijai, ka tā automātiski piemēroja maksimālo 10 % apmēru par pārkāpuma gadu, ir jāatgādina – pat ja Pamatnostādņu 1.B punkta pirmās daļas trešajā ievilkumā nav paredzēts automātisks palielinājums 10 % apmērā par gadu attiecībā uz ilgstošiem pārkāpumiem, tas šajā ziņā piešķir Komisijai rīcības brīvību (iepriekš 61. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā Hoechst/Komisija, 396. punkts, un 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑53/03 BPB/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 362. punkts).

151 Izskatāmajā lietā no šī sprieduma 149. punkta izriet, ka Komisija, palielinot naudas sodu apjomu saistībā ar pārkāpuma smagumu un atkarībā no tā ilguma, rīkojās atbilstoši Pamatnostādnēs tai paredzētajiem noteikumiem. Ņemot vērā izskatāmās lietas apstākļus, Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, palielinot naudas sodu 10 % apmērā par katru pārkāpuma gadu.

152 Otrkārt, ir jānoraida iebildums par naudas soda sākumsummas nepamatoto palielināšanu 5 % apmērā par katru periodu, kas pārsniedz sešus mēnešus. Pamatnostādnēs nav noteikts nekāds aizliegums, aprēķinot naudas soda apmēru, ņemt vērā faktisko pārkāpuma ilgumu. Šāda pieeja ir pilnībā loģiska un saprātīga un katrā ziņā ietilpst Komisijas rīcības brīvības jomā (iepriekš 150. punktā minētais spriedums lietā BPB/Komisija, 361. punkts).

153 Treškārt, prasītājas kļūdaini uzsver, ka pārkāpuma ilguma aprēķins tika veikts vienoti attiecībā uz visām pārkāpuma skartajām valstīm, ignorējot faktu par Zwicky neesamību rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs un neņemot vērā pārkāpumu faktisko ilgumu Beniluksa valstu un Ziemeļvalstu tirgū.

154 Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Komisijas viedokli – prasītājas ir piedalījušās vienotā kopīgā un ilgstošā EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumā un, ka šis pārkāpums attiecās uz vairākām valstīm EEZ teritorijā. Tāpat ir jāuzsver, ka tiesas sēdē prasītājas apstiprināja, ka tās neapstrīd vienota pārkāpuma esamību izskatāmajā lietā.

155 Attiecībā uz, pirmkārt, Zwicky argumentu par tās neesamību rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs – šis uzņēmums joprojām nav pierādījis, kāda būtu šādas neesamības ietekme uz pārkāpuma ilguma aprēķinu, kā to veica Komisija. Naudas soda palielinājuma aprēķins atbilstoši pārkāpuma ilgumam tika veikts, pamatojoties uz naudas soda sākumsummu, kas pati par sevi tika noteikta atkarībā no Zwicky apgrozījuma konkrētajā tirgū 1999. gadā. Tātad šī uzņēmuma darbības neesamība rūpniecisko diegu tirgū Ziemeļvalstīs jau ir atspoguļota tā apgrozījuma rādītājā, jo tajā pēc definīcijas neietilpst nekādi ienākumi no neeksistējušas darbības Ziemeļvalstu tirgū.

156 Turklāt, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 50. punktā, lai konstatētu pārkāpuma esamību, nav nozīmes faktam, ka viens uzņēmums nav piedalījies visos aizliegto vienošanos veidojošajos elementos vai ka tam bija otršķirīga loma tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies. Ja ir konstatēts, ka uzņēmums zināja par pārējo dalībnieku pārkāpjošām darbībām, vai ka tas varēja saprātīgi tās paredzēt, un ka bija gatavs uzņemties risku, tas arī ir uzskatāms par atbildīgu – attiecībā uz visu tā līdzdalības periodu pārkāpumā – par pārējo uzņēmumu darbībām, kas īstenotas viena un tā paša pārkāpuma ietvaros (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 328. punkts). Izskatāmajā lietā Zwicky, nebūt ne nezinot par pārējo dalībnieku dar