ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ņemot vērā, ka gadījumā, ja tiktu atcelts aizliegums laist tirgū tabakas izstrādājumus orālai lietošanai, pozitīvā ietekme uz to patērētāju veselību, kuri vēlas lietot šos izstrādājumus, lai atmestu smēķēšanu, būtu neskaidra un turklāt pastāvētu risks citu patērētāju, it īpaši jauniešu, veselībai, kura dēļ atbilstoši piesardzības principam ir jāveic ierobežojoši pasākumi, Direktīvas 2014/40 1. panta c) punkts un 17. pants nav uzskatāmi par acīmredzami nepiemērotiem augsta līmeņa sabiedrības veselības nodrošināšanai. Un otrādi: nešķiet, ka mazāk ierobežojoši pasākumi, tādi kā citiem tabakas izstrādājumiem Direktīvā 2014/40 paredzētie, tostarp brīdinājumu par ietekmi uz veselību pastiprināšana un aromatizētas tabakas aizliegums, arī būtu piemēroti izvirzītā mērķa sasniegšanai.

Proti, gan tabakas izstrādājumu orālai lietošanai tirgus augšanas lielā potenciāla dēļ, ko ir apstiprinājuši paši šo izstrādājumu ražotāji, gan vides bez tabakas dūmiem ieviešanas dēļ minētie izstrādājumi ir īpaši spējīgi veicināt to, ka personas, kas līdz šim nav patērējušas tabakas izstrādājumus, it īpaši jaunieši, to sāks patērēt. Turklāt tabakas izstrādājumi orālai lietošanai ir īpaši bīstami nepilngadīgajiem tādēļ, ka to patēriņu ir grūti pamanīt. Proti, parasti šie izstrādājumi tiek novietoti starp smaganām un augšlūpu un tur tiek turēti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 14. decembris, Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, 19. punkts). Līdz ar to aizliegums laist tirgū tabakas izstrādājumus orālai lietošanai acīmredzami nepārsniedz mērķa – nodrošināt augsta līmeņa sabiedrības veselības aizsardzību – sasniegšanai nepieciešamo.

Attiecībā uz mērķi atvieglot tabakas un ar to saistītu izstrādājumu iekšējā tirgus pareizu darbību ir jānorāda, ka aizlieguma laist tirgū tabakas izstrādājumus orālai lietošanai pasākums, kas ir paredzēts šajās tiesību normās, arī var atvieglot tabakas un ar to saistītu izstrādājumu iekšējā tirgus pareizu darbību. Proti, Tiesa ir norādījusi 2004. gada 14. decembra sprieduma Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802) 37. punktā, ka Direktīvas 92/41 pieņemšanas brīdī pastāvēja atšķirības starp dalībvalstu normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, ar kuriem bija paredzēts apturēt tādu veselībai kaitīgu produktu patēriņa izplatīšanos, kas bija jaunieviesti dalībvalstu tirgū un kas tika uzskatīti par īpaši pievilcīgiem jauniešiem. Tādējādi Direktīvas 2014/40 1. panta c) punkts un 17. pants nerada acīmredzami nesamērīgas neērtības salīdzinājumā ar izvirzītajiem mērķiem.

(skat. 49.–53., 55., 56. un 61. punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka bēgļiem, kam kādā dalībvalstī ir pagaidu uzturēšanās tiesības, tiek piešķirti sociālās palīdzības pabalsti, kuru apmērs ir zemāks nekā to pabalstu apmērs, kas tiek piešķirti šīs dalībvalsts pilsoņiem un bēgļiem, kuriem minētajā dalībvalstī ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības.

Šajā ziņā ir jāuzsver, ka apstāklis, ka šīs pašas direktīvas 29. panta 1. punktā ir paredzēta “nepieciešamās” sociālās palīdzības piešķiršana starptautiskās palīdzības saņēmējiem, nenozīmē, ka Savienības likumdevējam būtu bijis nodoms atļaut dalībvalstīm piešķirt bēgļiem sociālos pabalstus tādā apmērā, ko tās uzskatītu par pietiekamiem, lai apmierinātu viņu vajadzības, bet kas būtu zemāks par sociālajiem pabalstiem, kuri tiek piešķirti to pilsoņiem. No tā izriet, ka to sociālo pabalstu līmenim, kurus bēgļiem piešķir dalībvalsts, kas ir piešķīrusi šo statusu uz noteiktu vai nenoteiktu laiku, ir jābūt tādam, kāds tiek nodrošināts šīs dalībvalsts pilsoņiem (spriedums, 2016. gada 1. marts, Alo un Osso, C‑443/14 un C‑444/14, EU:C:2016:127, 48., kā arī 50. punkts). Principu par vienādu tiesību piešķiršanu savas un citu dalībvalstu pilsoņiem, kas attiecas arī uz bēgļiem, nevar ietekmēt Direktīvas 2011/95 24. pants, ar kuru dalībvalstīm ir atļauts izsniegt bēgļiem uzturēšanās atļauju, kas attiecīgā gadījumā ir ierobežota līdz trīs gadiem.

Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar argumentu, saskaņā ar kuru tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais esot saderīgs ar Direktīvas 2011/95 29. panta 1. punktu, jo bēgļi, kas dalībvalstī dzīvo vairākus gadus, esot objektīvi atšķirīgā situācijā no tām, kādās ir bēgļi, kuri ir nesen ieceļojuši šīs dalībvalsts teritorijā, jo pēdējiem minētajiem esot vajadzīgs lielāks konkrēts atbalsts.

(skat. 21., 25., 26., 30. un 35. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 146. panta 1. punkta e) apakšpunkts, no vienas puses, un minētā norma kopā ar šīs pašas direktīvas 153. pantu, no otras puses, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta tāda dalībvalsts nodokļu sistēmu, atbilstoši kurai ar preču eksportu tieši saistītu transportēšanas pakalpojumu sniegšanas un šo transportēšanas pakalpojumu sniegšanā iesaistīto starpnieku pakalpojumu sniegšanas atbrīvošana no pievienotās vērtības nodokļa ir atkarīga no muitas eksporta deklarācijas, kas ir jāiesniedz personai, kura maksā nodokli. Šajā ziņā, lai piešķirtu minētos atbrīvojumus, attiecīgajām iestādēm ir jāpārbauda, vai nosacījuma par attiecīgo preču eksportu izpilde var ar paaugstinātu ticamības pakāpi izrietēt no pārējās šo iestāžu rīcībā esošās informācijas. Šādā kontekstā TIR karnete, kuru ir apstiprinājušas preču galamērķa trešās valsts muitas iestādes un kuru ir iesniegusi persona, kas maksā nodokli, ir viens no pierādījumiem, kurš principā attiecīgajām iestādēm ir jāņem vērā, ja vien tām nav konkrēts pamats apšaubīt šī dokumenta autentiskumu vai uzticamību.

(skat. 68. punktu un rezolutīvo daļu)
Padomes Direktīvas 86/653/EEK (1986. gada 18. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka persona, kurai ir pastāvīgas pilnvaras vai nu apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas labā, vai arī apspriest un slēgt šādus darījumus tās vārdā un uzdevumā, veic savu darbību pēdējās minētās personas telpās, neliedz šo personu kvalificēt par “tirdzniecības pārstāvi” šīs tiesību normas nozīmē – ar nosacījumu, ka šis apstāklis netraucē šai personai veikt savu darbību neatkarīgi, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Faktiski Direktīvas 86/653 1. panta 2. punktā ir paredzēti trīs nepieciešamie un pietiekamie nosacījumi, lai persona varētu tikt kvalificēta par “tirdzniecības pārstāvi”. Pirmkārt, šai personai ir jābūt neatkarīgā starpnieka statusam. Otrkārt, tai ir jābūt pastāvīgi līgumiski saistītai ar pilnvarotāju. Treškārt, tai ir jāveic pienākumi, kas paredz vai nu apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu pilnvarotāja labā, vai arī apspriest un slēgt šādus darījumus minētā pilnvarotāja vārdā un uzdevumā.

Tātad pietiek ar to, ka persona atbilst šiem trim nosacījumiem, lai tā varētu tikt kvalificēta par “tirdzniecības aģentu” Direktīvas 86/653 1. panta 2. punkta izpratnē, neatkarīgi no tās darbību veikšanas veida, un tādējādi uz to neattiecas šīs direktīvas 1. panta 3. punktā un 2. pantā paredzētie izņēmumi.

Šādā kontekstā, ņemot vērā, ka šajā direktīvā nav tādu tiesību normu, kurās būtu paredzēta prasība, lai tirdzniecības pārstāvis veiktu savu darbību izbraukumu veidā vai ārpus pilnvarotāja telpām, ir jākonstatē, ka šajā direktīvā paredzētā aizsardzība ir jāattiecina arī uz personām, kuras veic savu darbību attiecīgā pilnvarotāja telpās (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1998. gada 30. aprīlis, Bellone, C 215/97, EU:C:1998:189 13. punkts).

(skat. 23., 24., 28. un 36. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā ir interpretējama tādējādi, ka tā nepieļauj to, ka atbilstoši šai direktīvai pārtikas produkta garša tiek aizsargāta ar autortiesībām, un to, ka valsts tiesību akti tiktu interpretēti tādējādi, ka tajos šādai garšai tiktu piešķirta autortiesību aizsardzība.

Proti, pirmkārt, iestādēm, kuru uzdevums ir raudzīties, lai tiktu aizsargātas autortiesībām piemītošās ekskluzīvās tiesības, ir skaidri un precīzi jāzina šādi aizsargātie objekti. Tas pats attiecas uz privātpersonām, it īpaši – saimnieciskās darbības subjektiem, kuriem ir jāvar skaidri un precīzi identificēt trešās personas, it īpaši – konkurentu, interesēs aizsargātos objektus. Otrkārt, nepieciešamība novērst jebkādu subjektivitātes elementu, kas kaitētu tiesiskajai noteiktībai, aizsargātā objekta identificēšanas procesā prasa, lai pēdējam minētajam būtu precīza un objektīva izpausme. Precīzas un objektīvas identificēšanas iespēja attiecībā uz pārtikas produkta garšu nepastāv. Proti, atšķirībā, piemēram, no literāra, glezniecības, kinematogrāfijas vai muzikāla darba, kam ir precīza un objektīva izpausme, pārtikas produkta garšas identificēšana galvenokārt balstās uz garšas izjūtām un pieredzi, kuras ir subjektīvas un mainīgas, jo tās ir atkarīgas it īpaši no tās personas faktoriem, kas degustē attiecīgo produktu, piemēram, vecuma, uztura gaumes un tās patēriņa paradumiem, kā arī vides un konteksta, kurā šis produkts tiek degustēts. Turklāt pārtikas produkta garšas precīza un objektīva identificēšana, kas ļauj to nošķirt no citiem tāda paša rakstura produktiem, ar pašreizējā zinātnes attīstības līmenī esošajiem tehniskajiem līdzekļiem nav iespējama.

(skat. 41.–43. un 46. punktu, kā arī rezolutīvo daļu)
1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā, 4. klauzulas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēta nekāda atlīdzinājuma maksāšana darbiniekiem, kas nodarbināti saskaņā ar tādiem uz noteiktu laiku slēgtiem darba līgumiem, kuri noslēgti, lai aizvietotu darbinieku, kuram ir tiesības uz savas darba vietas saglabāšanu, kā, piemēram, pamatlietā aplūkotais interinidad līgums, beidzoties termiņam, uz kādu šie līgumi tikuši noslēgti, lai gan atlīdzinājums tiek piešķirts uz nenoteiktu laiku nodarbinātiem darbiniekiem gadījumā, ja viņu darba līgums tiek uzteikts objektīva iemesla dēļ.

Proti, no Pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā ietvertās “noteikta laika darba līguma” jēdziena definīcijas izriet, ka šāda veida līgums beidz radīt savas sekas attiecībā uz nākotni, iestājoties tam piesaistītajam nobeiguma apstāklim, un šo nobeiguma apstākli var veidot konkrēta uzdevuma izpilde, noteikta termiņa iestāšanās vai, kā tas ir aplūkojamajā lietā, konkrēta notikuma iestāšanās. Tātad noteikta laika darba līguma puses jau no tā noslēgšanas brīža apzinās datumu vai notikumu, kas nosaka tā beigas. Šis beigu termiņš ierobežo darba attiecību ilgumu pat bez vajadzības līguma pusēm paust šajā ziņā savu gribu pēc minētā līguma noslēgšanas (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, 60. punkts).

Turpretim uz nenoteiktu laiku slēgta darba līguma uzteikšana kāda no Darba likuma 52. pantā minētajiem iemesliem dēļ pēc darba devēja iniciatīvas izriet no tādu apstākļu iestāšanās, kas nebija paredzēti līguma noslēgšanas datumā un izjauc darba attiecību normālo norisi (spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Montero Mateos, C‑677/16, EU:C:2018:393, 61. punkts). Tādējādi – kā izriet no šā sprieduma 69. punktā atgādinātajiem Spānijas valdības paskaidrojumiem – Darba likuma 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir prasīts izmaksāt atlaistajam darbiniekam atlīdzinājumu 20 dienu izpeļņas apmērā par katru nostrādāto gadu tieši tālab, lai kompensētu par neparedzamību, ar kādu šīs darba attiecības izbeidzas šāda iemesla dēļ, un tātad – par to, ka tiek pieviltas leģitīmās cerības uz minēto attiecību stabilitāti, ko darbinieks toreiz iespējami lolojis.

Šajā pēdējā minētajā gadījumā Spānijas tiesībās nav paredzēta nekāda atšķirība attieksmē pret uz noteiktu laiku nodarbinātajiem un salīdzināmiem uz nenoteiktu laiku nodarbinātajiem darbiniekiem, jo Darba likuma 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā darbiniekam ir paredzēts likumisks atlīdzinājums 20 dienu izpeļņas apmērā par katru uzņēmumā nostrādāto gadu neatkarīgi no tā, vai viņa darba līgums ir noslēgts uz noteiktu vai uz nenoteiktu laiku.

Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka Darba likuma 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā atlīdzinājuma konkrētais priekšmets, kā arī savdabīgais konteksts, kādā minētais atlīdzinājums ir maksājams, ir objektīvs iemesls, kas attaisno aplūkoto atšķirīgo attieksmi.

(skat. 71.–75. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Padomes Direktīvas 2000/43/EK (2000. gada 29. jūnijs), ar ko ievieš vienādas [vienlīdzīgas] attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu stipendiju piešķiršana, kuru mērķis ir atbalstīt pētniecības projektus vai studijas ārvalstīs un kuras piešķir privāts fonds, šīs normas izpratnē ietilpst jēdzienā “izglītība”, ja pastāv pietiekami cieša saikne starp šo piešķirto finansiālo atbalstu un dalību tādos pētniecības projektos vai studijās, kuri paši ietilpst minētajā jēdzienā “izglītība” Tā tas jo īpaši ir gadījumā, kad šis finansiālais atbalsts ir saistīts ar potenciālo pretendentu dalību tādā pētniecības vai studiju projektā, kura atbalstīšanas mērķis ir pilnībā vai daļēji likvidēt potenciālos finansiālos šķēršļus šādai dalībai, un ar atbalsta palīdzību šis mērķis ir sasniedzams.

Vispirms, kā to arī ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 22. un 23. punktā, ar jēdzienu “izglītība” ierasti ikdienas valodā saprot zināšanu ieguves darbības vai procesus, kuros tiek nodota vai apgūta tostarp informācija, zināšanas, izpratne, attieksme, vērtības, prasmes, kompetences un uzvedība.

Tā, kā to ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 32. un 34. punktā, Direktīvas 2000/43 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē no jēdziena “izglītība” teleoloģiskas interpretācijas izriet, ka, pirmkārt, piekļuve izglītībai ir uzskatāma par vienu no šī jēdziena pamataspektiem, jo izglītība nedrīkst būt nepieejama, un līdz ar to, ja piekļuves izglītībai stadijā tiek pieļauta diskriminācija, tad šīs direktīvas mērķis – cīnīties pret diskrimināciju izglītības jomā – nav sasniedzams.

Otrkārt, piekļuvi izglītībai veido izmaksas, kas ir saistītas ar dalību pētniecības projektā vai studiju programmā, un līdz ar to iekļaujas jēdzienā “izglītība”, jo no tā, vai ir pieejami šādai dalībai nepieciešamie finanšu līdzekļi, var būt atkarīga pieejamība minētajam projektam vai programmai.

(skat. 31., 37., 38., 44. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Turklāt pierādījumu iesniegšana attiecībā uz katrām dividendēm par faktiski piemēroto nodokļa likmi un faktiski samaksāto nodokļa summu no peļņas, ko guvuši meitasuzņēmumi, kas reģistrēti citās dalībvalstīs, var tikt prasīta tikai ar nosacījumu, ka nav praktiski neiespējami vai pārmērīgi grūti sniegt pierādījumus par to, ka citās dalībvalstīs reģistrētie meitasuzņēmumi ir samaksājuši nodokli, tostarp ņemot vērā minēto dalībvalstu tiesību normas saistībā ar nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu un maksājamā sabiedrību ienākuma nodokļa uzskaiti, kā arī administratīvo dokumentu glabāšanu.

Runājot par pierādīšanu, ka meitasuzņēmums nerezidents ir samaksājis nodokli par izmaksātajām dividendēm, tas, ka mātesuzņēmums, kas pieprasa atmaksāt avansā samaksāto nodokli par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas, netiek atbrīvots no pienākuma iesniegt apliecinošus dokumentus, kuru glabāšanas likumiskais termiņš atbilstoši valsts tiesību aktiem ir beidzies, nav efektivitātes principa pārkāpums, ja šis pienākums neattiecas uz laikposmu, kurš būtiski pārsniedz tiesību aktos noteikto administratīvo un grāmatvedības dokumentu glabāšanas ilgumu.

Nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanas sistēma, saskaņā ar kuru sabiedrībai, kas izmaksā no meitasuzņēmuma rezidenta saņemtās dividendes, piešķirtais nodokļu kredīts nemainīgi ir vienāds ar pusi no minēto dividenžu summas, bet gadījumā, ja tiek izmaksātas no meitasuzņēmuma nerezidenta saņemtās dividendes, avansā samaksātā nodokļa par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas atmaksas summai tiek noteikta augstākā robeža vienas trešdaļas apmērā no šo dividenžu summas, nerada diskrimināciju.

Proti, lai arī no judikatūras izriet, ka saskaņā ar Savienības tiesībām dalībvalstij, ja tajā pastāv nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanas sistēma, gadījumos, kad sabiedrības, kas ir rezidentes, izmaksā dividendes rezidentiem, tāda pati attieksme ir jāpiemēro arī attiecībā uz dividendēm, kuras rezidentiem izmaksā sabiedrības, kas nav rezidentes, šīs tiesības neliek dalībvalstīm nodokļu maksātājiem, kuri ieguldījuši līdzekļus ārvalstu sabiedrībās, radīt labvēlīgāku situāciju salīdzinājumā ar tiem, kuri ieguldījuši līdzekļus iekšzemes sabiedrībās, un šajās tiesībās arī nav paredzēts pienākums dalībvalstīm saistībā ar nodokli, kas citā dalībvalstī piemērots sadalītajai peļņai, piešķirt tādu nodokļu kredītu, kurš pārsniegtu nodokļa summu, kas izriet no savu tiesību aktu nodokļu jomā piemērošanas.

Tādējādi, tā kā avansā samaksātā nodokļa atmaksas mātesuzņēmumam summas augstākās robežas noteikšana vienas trešdaļas apmērā no izmaksāto dividenžu summas galu galā arī ļauj novērst nodokļu dubultu uzlikšanu sadalītajai peļņai, tāpat kā atmaksa nemainīgi puses no to dividenžu summas apmērā, kas ir saņemtas no meitasuzņēmuma rezidenta, šī pati augstākās robežas noteikšana ļauj novērst atšķirīgu attieksmi pret šīm dividendēm salīdzinājumā ar rezidenta meitasuzņēmuma dividendēm.

(skat. 89., 91., 95. un 96. punktu)
LESD 107. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda nodokļu priekšrocība, kāda ir pamatlietā – kuru veido atbrīvojums no nodokļa par nekustamā īpašuma iegādi tāda īpašuma nodošanas gadījumā, kas notikusi reorganizācijas rezultātā tikai starp vienas grupas sabiedrībām, kuras saista dalība kapitālā vismaz 95 % apmērā minimālā un nepārtrauktā piecu gadu laikposmā pirms šī darījuma un piecus gadus pēc tā – neatbilst šajā normā noteiktajam attiecīgās priekšrocības selektivitātes kritērijam.

Nodokļu pasākumu kontekstā, lai valsts pasākumu varētu kvalificēt par “selektīvu”, vispirms ir jāidentificē vispārējais vai “normālais” nodokļu režīms, kas ir piemērojams attiecīgajā dalībvalstī, un pēc tam ir jāpierāda, ka attiecīgais nodokļu pasākums ir atkāpe no minētā vispārējā režīma, ciktāl ar to tiek ieviesta diferenciācija saimnieciskās darbības subjektu starpā, kuri, ievērojot ar attiecīgo vispārējo režīmu izvirzīto mērķi, atrodas faktiski un juridiski salīdzināmās situācijās (šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 57. punkts).

Tomēr, otrām kārtām, ir svarīgi atgādināt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru “valsts atbalsta” jēdziens neattiecas uz pasākumiem, ar ko nosaka diferenciāciju starp uzņēmumiem, kuri, ievērojot ar attiecīgo tiesisko režīmu izvirzīto mērķi, atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā un kuri tātad a priori ir selektīvi, tiklīdz attiecīgā dalībvalsts spēj pēc tam pierādīt, ka šāda diferenciācija ir pamatota, jo tā izriet no sistēmas, kurā tie ietilpst, rakstura vai uzbūves (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 58. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

Savā judikatūrā Tiesa ir piekritusi tam, ka mērķi, kas ir izvirzīti attiecīgajai vispārējai nodokļu sistēmai, var attaisnot a priori selektīvu nodokļu režīmu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2004. gada 29. aprīlis, GIL Insurance u.c., C‑308/01, EU:C:2004:252, 74.–76. punkts, kā arī 2011. gada 8. septembris, Paint Graphos u.c., C‑78/08 – C‑80/08, EU:C:2011:550, 64. – 76. punkts).

Šajā lietā mērķis ir saistīts ar pienācīgu pamatlietā aplūkojamā nodokļa režīma funkcionēšanu, kas paredz novērst dubultu nodokļa uzlikšanu un līdz ar to – pārmērīgu aplikšanu ar nodokli, kas var arī attaisnot to, ka GrEStG 6.a pantā paredzētais atbrīvojums no nodokļa tiek attiecināts tikai uz tiem reorganizācijas darījumiem, kuri tiek veikti starp saistītām sabiedrībām ar līdzdalību vismaz 95 % kapitāla daļu minimālā un nepārtrauktā piecu gadu periodā pirms minētā darījuma un piecus gadus pēc tā.

(skat. 36., 44., 49., 50., 53. punktu un rezolutīvo daļu)
No tā izriet, ka tāds līgums kā pamatlietā, atbilstoši kuram saimnieciskās darbības subjekts apņemas izgatavot un piegādāt izstrādājumu dažādām iestādēm, kā atlīdzību par to saņemot finansējumu, kas pilnībā paredzēts šī mērķa sasniegšanai, ietilpst jēdzienā “atlīdzības” līgums Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, lai arī ar šo subsīdiju vai piegādes izmaksām, kas var būt jāsedz minētajām iestādēm, netiek pilnībā kompensētas minētā izstrādājuma izgatavošanas un piegādes izmaksas.

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 1. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “atlīdzības līgumi” ietver lēmumu, ar kuru līgumslēdzēja iestāde tieši, tātad bez publiskā iepirkuma procedūras organizēšanas, piešķir konkrētam saimnieciskās darbības subjektam finansējumu, kas pilnībā paredzēts to izstrādājumu ražošanai, kuri tam bez maksas ir jāpiegādā dažādām iestādēm, kuras ir atbrīvotas no jebkādas atlīdzības samaksas minētajam piegādātājam, izņemot transportēšanas izmaksu vienotas summas 180 EUR apmērā par katru sūtījumu samaksu.

Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, atbilstoši kuram, “klasificētas” privātas slimnīcas pielīdzinot valsts slimnīcām, ņemot vērā to integrāciju valsts veselības aprūpes plānošanas sistēmā, ko reglamentē ad hoc vienošanās, kas atšķiras no parastajām akreditācijas attiecībām ar citiem privātajiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri piedalās veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanas sistēmā, tās tiek izslēgtas no valsts un Savienības tiesiskā regulējuma publiskā iepirkuma jomā, tostarp gadījumā, ja tām ir bez maksas jāizgatavo un jāpiegādā valsts veselības aprūpes struktūrām īpaši izstrādājumi, kas vajadzīgi veselības aprūpes pakalpojuma sniegšanai, kā atlīdzību par to saņemot šo izstrādājumu izgatavošanai un piegādei paredzētu valsts finansējumu.

(skat. 43. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
No Regulas Nr. 479/2008 par vīna tirgus kopējo organizāciju 11. panta 1. punkta izriet, ka vīna dārzu pārstrukturēšanas pasākumu mērķis ir palielināt vīna ražotāju konkurētspēju. No šī mērķa viedokļa samērā pieticīgs pasākums, kas ietver tikai labāku vīnogulāja apsaimniekošanu, ar dažādiem līdzekļiem aizsargājot vīnogulāju stīgas un radot lauksaimniekiem ievērojamu ieguvumu konkurētspējas ziņā, var tikt kvalificēts kā pārstrukturēšanas pasākums. Konkrēti no Regulas Nr. 479/2008 11. panta 3. punkta formulējuma nekādi neizriet, ka pasākumi, kuros tiek izmantoti pastāvoši vai pat no senčiem mantoti paņēmieni, varētu būt atbilstīgi vīna dārzu pārstrukturēšanas atbalsta saņemšanai tikai ar nosacījumu, ka tie ir apvienoti ar jaunām tehnoloģijām un koncepcijām. Līdz ar to, tā kā Regulā Nr. 479/2008 nav norāžu attiecībā uz tādu atbalsta pasākumu atbilstīgo raksturu, ar kuriem vīna dārzi tiek aizsargāti it īpaši pret meža dzīvnieku vai putnu radītajiem bojājumiem, nebija tiesiska pamatojuma atteikt dalībvalstij iekļaut aizsardzības pasākumu vīna dārzu pārstrukturēšanas un pārveidošanas pasākumos.

(skat. 46., 47., 51. un 52. punktu)