ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 141/28

Prasība, kas celta 2009. gada 1. aprīlī — Eiropas Kopienu Komisija/Beļģijas Karaliste

(lieta C-120/09)

2009/C 141/50

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — M. van Beek un J.-B. Laignelot)

Atbildētāja: Beļģijas Karaliste

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, nenodrošinot Padomes 1999. gada 26. aprīļa Direktīvas 1999/31/EK par atkritumu poligoniem (1) 2. panta f), j) un k) punkta, kā arī III pielikuma 4. punkta C. daļas transponēšanu Valonijas tiesībās, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

— piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Eiropas Kopienu Komisija ir izvirzījusi divus prasības pamatus savas prasības atbalstam.

Pirmkārt, tā pārmet atbildētājai, ka tā nav transponējusi Valonijas tiesībās Direktīvas 1999/31/EK par atkritumu poligoniem attiecīgi 2. panta f), j) un k) punktos paredzētos jēdzienus “pazemes krātuve”, “poligona gāze” un “eluāts”. Komisija uzsver šo jēdzienu nozīmīgumu, jo šie jēdzieni kā vieni no galvenajiem jēdzieniem šīs direktīvas piemērošanas ietvaros, ir pārņemti arī citos noteikumos, kas pieņemti, pamatojoties uz šo direktīvu un tās piemērošanas ietvaros.

Otrkārt, prasītāja norāda, ka Valonijas tiesībās nav paredzēta neviena tiesību norma attiecībā uz kontrollīmeņiem, sākot no kuriem var uzskatīt, ka atkritumu poligonam ir ievērojama kaitīga iedarbība uz gruntsūdeņu kvalitāti. Direktīvas III pielikuma 4. punkta C. daļai, kurā ir paredzēta šādu noteikumu pieņemšana, esot būtiska loma efektīvas gruntsūdeņu kvalitātes kontroles nodrošināšanā, un līdz ar to — vides aizsardzības nodrošināšanā, kas ir galvenais šīs direktīvas mērķis.

(1) OV L 182, 1. lpp.
2)

Vai Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 12., 17. un 18. pants saistībā ar Pamattiesību hartas (ko 2000. gada 7. decembrī pieņēma Nicas Eiropadome un kas pašreizējā redakcijā publicēta OV 2007, C 303) 21., 24. un 34. panta normām jāinterpretē tādējādi, ka tiesības, kuras ar tiem atzīst, ikvienam Savienības pilsonim bez diskriminācijas pilsonības dēļ brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs nozīmē, ka tad, ja pilsonis ir mazgadīgs bērns, kurš ir augšupējā radinieka, kas ir trešās valsts pilsonis, apgādībā, šim bērnam ir jāgarantē viņa tiesības uzturēties tās dalībvalsts teritorijā, kurā viņš dzīvo un kuras pilsonis viņš ir, neatkarīgi no tā, vai pirms tam viņš pats vai ar sava likumiskā pārstāvja starpniecību ir izmantojis savas pārvietošanās tiesības, saistot šīs uzturēšanās tiesības ar lietderīgo iedarbību, kuras nepieciešamība atzīta Kopienu judikatūrā (2004. gada 19. oktobra spriedums lietā C 200/02 Zhu un Chen), piešķirot augšupējam radiniekam, kurš ir trešās valsts pilsonis, kura apgādībā bērns ir un kuram ir pietiekami līdzekļi un apdrošināšana slimības gadījumiem, atvasinātas uzturēšanās tiesības, kādas šim pašam trešās valsts pilsonim būtu, ja viņa apgādībā esošais nepilngadīgais bērns būtu Savienības pilsonis, kuram nav tās dalībvalsts pilsonības, kurā viņš dzīvo?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 90/15

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – izteikts ar High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Apvienotā Karaliste) 2009. gada 13. februāra rīkojumu – Association of the British Pharmaceutical Industry/Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency

(Lieta C-62/09)

2009/C 90/24

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Association of the British Pharmaceutical Industry

Atbildētāja: Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency

Prejudiciālie jautājumi

Vai Direktīvas 2001/83/EK (1) 94. panta 1. punkts liedz valsts iestādei, kas ietilpst valsts aprūpes pakalpojumu sistēmā, vispārējo izdevumu par zālēm samazināšanas nolūkā ieviest tādu shēmu, saskaņā ar kuru ārstiem var piedāvāt finansu stimulus (kuru rezultātā ārstiem, kas var izrakstīt receptes, tiek sniegts finansiāls labums), lai panāktu zāļu ar noteiktu nosaukumu, kuras tiek atbalstītas, izrakstīšanu piemērojot tādu veicināšanas shēmu, saskaņā ar kuru:

a) citas zāles tiek izrakstītas to zāļu vietā, kuras ārsts iepriekšēji izrakstīta pacientam; vai

b) citas zāles tiek izrakstītas to zāļu vietā, kuras citā gadījumā pacientam varēja tikt izrakstītas, kas tiek izdarīts tikai veicināšanas shēmas ietekmē,

ja šīs atšķirīgās zāles, kuras ir jāizraksta, ir no tās pašas terapeitiskās zāļu grupas, kas tiek lietotas, lai ārstētu notieku pacienta stāvokli?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīva 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV L 311, 67. lpp.).
2.

Pirmās instances tiesa esot nepareizi interpretējusi Kopienu tiesību kvalitatīvās un kvantitatīvās prasības, kas tiek izvirzītas 8. panta 4. punktā paredzētajam kritērijam, proti, “izmantošanai komercdarbībā”. Pirmkārt, tā uzskatīja, ka šī prasība ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir domāta jebkāda izmantošana komercdarbībā, kas nav saistīta ar privātajām vajadzībām, un it īpaši norādīja, ka nav vajadzības, lai saskaņā ar 8. panta 4. punktu izvirzītās tiesības tiktu faktiski izmantotas, kā tas būtu preču zīmju gadījumā. Šajā kontekstā tā atzina, ka par “izmantošanu komercdarbībā” ir jāuzskata arī piegādes ar norādi “free of charge”, kā arī izmantošana ar citu funkciju (izmantojot kā preču zīmi, nevis cilmes vietas nosaukumu). Otrkārt, pārsūdzētajā spriedumā kļūdaini esot ņemta vērā izmantošana pēc apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma un tādējādi nav ievērots, ka, lai agrākās tiesības atbilstoši 8. pantam varētu būt iebildumu pamats, tām ir jāatbilst visiem nosacījumiem, kādi attiecībā uz šo iebildumu pamatu pastāv apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī. Treškārt, Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi 8. panta 4. punktu, atkāpjoties no teritorialitātes principa uzskatot, ka var tikt ņemta vērā izmantošana, kas īstenota citās valstīs, nekā tās, kurās pastāv atbilstoši 8. panta 4. punktam izvirzītās tiesības.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 90/14

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – izteikts ar House of Lords (Apvienotā Karaliste) 2009. gada 9. februāra rīkojumu – Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs/Baxi Group Limited

(Lieta C-55/09)

2009/C 90/21

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

House of Lords

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Atbildētājs: Baxi Group Limited

Prejudiciālie jautājumi

“Apstākļos, kad

A nodokļu maksātāja vada uzņēmējdarbības veicināšanas shēmu, ko uztur reklāmas un mārketinga sabiedrība, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājas klientiem tiek piešķirti “punkti” saistībā ar klientu veikto preču iegādi no nodokļu maksātājas;

B klienti atprečo punktus, iegūstot atlīdzības (rewards) preces no reklāmas un mārketinga sabiedrības bez maksas;

C nodokļu maksātāja ir vienojusies ar šo citu sabiedrību maksāt tai ieteikto atlīdzības (reward) preču mazumtirdzniecības cenu, 1) Kā ir jāinterpretē 14., 24., 73. un 168. pants PVN Direktīvā (1) (pirms tam 5., 6. pants un 11. panta A sadaļas 1. punkta a) apakšpunkts un 17. panta 2. punkts Sestajā Direktīvā (2)) attiecībā uz nodokļu maksātājas maksājumiem citai sabiedrībai? 2) Konkrētāk, vai šie noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka šāda veida nodokļu maksātājas maksājumi citai sabiedrībai ir uzskatāmi: a) tikai par atlīdzību par citas sabiedrības pakalpojumu piegādi nodokļu maksātājai; b) tikai par trešās puses atlīdzību par citas sabiedrības veiktu preču piegādi klientiem; c) par atlīdzību daļēji par citas sabiedrības veikto pakalpojumu sniegšanu nodokļu maksātājai un daļēji par citas sabiedrības veikto preču piegādi klientiem; d) par atlīdzību gan par citas sabiedrības sniegtajiem reklāmas un mārketinga pakalpojumiem, gan par atlīdzības (reward) preču piegādi nodokļu maksātājai? 3) Ja atbilde uz 2. jautājumu ir tāda, ka šādi maksājumi ir jāuzskata daļēji par atlīdzību par citas sabiedrības veikto pakalpojumu sniegšanu nodokļu maksātājai un daļēji par nodokļu maksātājas atlīdzību citai sabiedrībai kā trešai personai attiecībā uz citas sabiedrības preču piegādi klientiem, kādi ir Kopienu tiesībās noteiktie kritēriji, lai noteiktu, kā maksājums ir sadalāms starp šīm divām piegādēm?”

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, OV L 347, 1. lpp.

(2) Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, OV L 145, 1. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 220/17

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — izteikts ar Court of Appeal in Northern Ireland (Apvienotā Karaliste) 2008. gada 16. oktobra rīkojumu — Seaport Investments Ltd/Department of the Environment for Northern Ireland

(Lieta C-454/08)

2009/C 220/30

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal in Northern Ireland

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Seaport Investments Ltd

Atbildētājs: Department of the Environment for Northern Ireland

Ar 2009. gada 20. maija rīkojumu Eiropas Kopienu Tiesa (sestā palāta) ir atzinusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par nepieņemamu.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 55/14

Prasība, kas celta 2008. gada 22. decembrī — Eiropas Kopienu Komisija/Itālijas Republika

(Lieta C-573/08)

(2009/C 55/23)

Tiesvedības valoda — itāļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvis — D. Recchia)

Atbildētāja: Itālijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka: — netransponējot Direktīvu 79/409/EEK (1) Itālijas tiesībās tādējādi, lai nodrošinātu pilnīgu atbilstību šai direktīvai, — un, netransponējot Direktīvas 79/409/EEK 9. pantu Itālijas tiesībās tādējādi, lai tiktu nodrošināts, ka kompetento Itālijas iestāžu ieviestie izņēmumi ir saderīgi ar šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem un prasībām, Itālijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 79/409/EEK 2., 3., 4., 5., 6., 7., 9., 10., 11., 13. un 18. pantā paredzētos pienākumus;

— piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija apgalvo, ka Direktīva 79/409/EEK Itālijas tiesībās nav transponēta pilnībā un ar šo direktīvu saderīgā veidā:

2. pants: nav transponēts;

3. pants: nav transponēts ar šo direktīvu saderīgā veidā, jo nav ticis transponēts 2. pants;

4. panta 4. punkts: nav transponēts;

5. pants: nav transponēts aizliegums apzināti iznīcināt vai bojāt putnu ligzdas un olas un apzināti traucēt ar šo direktīvu aizsargātās putnu sugas;

6. pants: nav transponēts aizliegums pārvadāt tirdzniecības nolūkos;

7. panta 4. punkts: ir nepilnīgi transponēts (veids, kādā noteiktas medību sezonas, nenodrošina to, ka medības tiek aizliegtas ligzdošanas un dažādu vairošanās stadiju laikā; nedz arī it īpaši attiecībā uz migrējošajām sugām — to, ka medības ir aizliegtas vairošanās laikā vai tad, kad tās atgriežas savās ligzdošanas vietās; turklāt nav transponēts pienākums nosūtīt Komisijai visu vajadzīgo informāciju par savu medību noteikumu praktisko piemērošanu);

9. pants: nav transponēts valsts līmenī saskaņā ar direktīvu (izņēmuma gadījumu likumības pārbaude ir neefektīva un novēlota); tas ir kļūdaini transponēts un ieviests reģionālajā līmenī (Abruco, Lacio, Toskāna, Lombardija, Emilja Romana, Marke, Kalabrija un Puļja);

10. panta 2. punkts: ir nepilnīgi transponēts (nav transponēts pienākums nosūtīt Komisijai visas nepieciešamās ziņas, lai tā varētu koordinēt zinātniskos pētījumus un darbus, kas nepieciešami ar šo direktīvu aizsargāto putnu sugu populāciju aizsardzībai, pārzināšanai un izmantošanai);

11. pants: ir nepilnīgi transponēts (nav transponēts pienākums apspriesties ar Komisiju par eksotisku putnu sugu ieviešanu);

13. pants: nav transponēts;

18. panta 2. punkts: Itālijas iestādes nav informējušas Komisiju par reģionālajiem likumiem attiecībā uz medībām Lacio, Lombardijas, Toskānas un Puļjas reģionos.

(1) Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīva 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību (OV L 103, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 44/37

Apelācijas sūdzība, ko par Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2008. gada 15. oktobra spriedumu lietā T-160/04 Potamianos/Komisija 2008. gada 19. decembrī iesniegusi Eiropas Kopienu Komisija

(Lieta C-561/08 P)

(2009/C 44/62)

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji — J. Currall un D. Martin)

Cits lietas dalībnieks: Gerasimos Potamianos

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Pirmās instances tiesas 2008. gada 15. oktobra spriedumu lietā T-160/04;

— atzīt par nepieņemamu Potamianos prasību;

— nolemt, ka katrs lietas dalībnieks pats sedz savus tiesāšanās izdevumus, kas ir radušies saistībā ar šo tiesvedību un tiesvedību Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija savā apelācijas sūdzībā apstrīd Pirmās instances tiesas sniegto kvalifikāciju paziņojumam, kas nosūtīts atbildētajam, lai to informētu par viņa pagaidu darbinieka līguma nepagarināšanu. Pirmās instances tiesai šo paziņojumu vajadzēja interpretēt kā lēmumu, ko nav pieņēmusi institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus. No Tiesas judikatūras un īpaši no 2006. gada 14. septembra sprieduma lietā Fernández Gómez (C-417/05 P) skaidri izriet, ka šādam paziņojumam ir vienīgi informatīva nozīme, jo vienīgi līguma noteikums, kurā ir teikts, ka līgums pēc tā beigu termiņa netiks pagarināts, ir uzskatāms par nelabvēlīgu aktu. Tā kā šis līgums netika apstrīdēts Civildienesta noteikumos paredzētajos termiņos, Pirmās instances tiesai prasību vajadzēja noraidīt kā nepieņemamu.

Neievērojot šo judikatūru, Pirmās instances tiesa ir radījusi tiesisku nedrošību gan Civildienesta tiesai, gan Komisijai un citām iestādēm, kas ir noslēgušas līgumus, kurus var pielīdzināt šajā lietā izskatāmajam.
—

atzīt, ka saskaņā ar Kopienu tiesībām par vienādu darbu jāsaņem vienādu atalgojumu un jebkurā gadījumā tādi maksājumi laulātām personām, neatkarīgi no to atalgojuma, kuri atšķiras no tiem, kas tiek izmaksāti neprecētām personām vai personām, kuras dzīvo partnerattiecībās, rada diskrimināciju, kuras rezultātā tiek radīts kaitējums juridiski reģistrētas ģimenes locekļiem;
2)

Vai, neraugoties uz kārtību, kādā katrā dalībvalstī tiek aprēķināta taisnīga atlīdzība, tajā jānodrošina taisnīgs līdzsvars starp skarto personu, proti, no vienas puses, intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieku, kurus skar izņēmums attiecībā uz pavairošanu personiskām vajadzībām un kuriem šī atlīdzība pienākas, un, no otras puses, personu, kurām ir tiešs vai netiešs pienākums maksāt, interesēm; un vai šim līdzsvaram noteicošais ir taisnīgas atlīdzības pamatojums, proti, novērst no izņēmuma attiecībā uz pavairošanu personiskām vajadzībām izrietošu kaitējumu[?]
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 32/14

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Court of Appeal (Civil Division) (Anglija un Velsa) 2008. gada 7. novembra rīkojumu — Maria Teixeira/London Borough of Lambeth, Secretary of State for the Home Department

(Lieta C-480/08)

(2009/C 32/23)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal (Civil Division)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Maria Teixeira

Atbildētāji: London Borough of Lambeth, Secretary of State for the Home Department

Prejudiciālie jautājumi

Vai apstākļos, kad (i) ES pilsone ieradās Apvienotajā Karalistē, (ii) ES pilsone zināmos laika posmos Apvienotajā Karalistē bija darba ņēmēja, (iii) ES pilsone izbeidza darba tiesiskās attiecības, bet neaizbrauca no Apvienotās Karalistes, (iv) ES pilsone nav saglabājusi darba ņēmējas statusu un viņai nav uzturēšanās tiesību atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 7. pantam un nav pastāvīgās uzturēšanās tiesību atbilstoši [šīs direktīvas] 16. pantam, (v) ES pilsones bērns sāka mācīties laikā, kad ES pilsone nebija darba ņēmēja, bet bērns turpināja mācības Apvienotajā Karalistē laika posmos, kad ES pilsone strādāja Apvienotajā Karalistē, (vi) ES pilsone ir bērna galvenā aprūpētāja un (vii) ES pilsone un viņas bērns nespēj paši sevi nodrošināt:

1) ES pilsonei ir uzturēšanās tiesības Apvienotajā Karalistē tikai tad, ja viņa atbilst Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38 prasībām?

VAI

2) (i) ES pilsonei ir uzturēšanās tiesības, kas izriet no 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 12. panta, kā to interpretējusi Eiropas Kopienu Tiesa, tai nepieprasot ievērot Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38 prasības; un (ii) ja tā ir, vai viņai jābūt ar pietiekamiem līdzekļiem, lai nekļūtu par apgrūtinājumu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai viņas norādītajā uzturēšanās laikā, un ar visaptverošu veselības apdrošināšanas segumu uzņēmējā dalībvalstī? (iii) ja tā ir, vai bērnam bija jāsāk mācības laikā, kad ES pilsone bija darba ņēmēja, lai saņemtu uzturēšanās tiesības atbilstoši 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 12. pantam, kā to interpretējusi Eiropas Kopienu Tiesa, vai pietiek ar to, ka ES pilsone kādu laiku bija darba ņēmēja pēc tam, kad bērns sāka mācīties? (iv) vai jebkādas ES pilsones tiesības, kas tai ir, lai uzturētos kā izglītību iegūstoša bērna galvenajai aprūpētājai, beidzas, kad viņas bērns sasniedz astoņpadsmit gadu vecumu?
1)

Vai [Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pant (1) un it īpaši tās tās 2. pants, 15. panta 3. punkts un 35. panta 1. punkts] […] ir jāinterpretē tādējādi, ka tā valsts konkurences iestādēm tieši piešķir pilnvaras iesniegt rakstiskus apsvērumus par pamatiem, kas tiek norādīti apelācijas procesos saistībā ar to lēmumiem, un izvirzīt juridiskus un faktiskus pamatus, un dalībvalsts šīs pilnvaras nevar atņemt.
—

atzīt, ka, nosakot valsts tiesību aktos, kuros regulētas pretendentu tiesības vērsties tiesā publiskā iepirkuma procedūrās, noteikumus par termiņiem un nepaziņojot lēmumu par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu attiecīgajam sūdzības par šo lēmumu iesniedzējam, Īrija saistībā ar piemērojamajiem termiņiem nav izpildījusi Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK (1) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām, 1. panta 1. punktā un saistībā ar nepaziņošanu — Direktīvas 89/665/EEK 1. panta 1. punktā, kā to interpretējusi Tiesa, kā arī Padomes Direktīvas 93/37/EEK (2) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras, 8. panta 2. punktā paredzētos pienākumus;
2)

Vai [Direktīvas 89/105] 4. panta 1. punkts tajā daļā, kurā ir paredzēta prasība par to, ka dalībvalstu attiecīgajām iestādēm cenu iesaldēšanas gadījumā vismaz vienreiz gadā ir jāveic pārbaude, lai noskaidrotu, vai makroekonomiskie apstākļi attaisno tādu pašu cenu iesaldējumu turpmāk, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir tāda, ka cenas samazinājums ir pieļaujams, ir iespējams apstrīdēt šādu pasākumu pat vairāk nekā vienreiz vienā un tajā pašā gadā, kā arī darīt to atkārtoti gadījumā, ja tas notiek citos gados (sākot no 2002. gada līdz 2010. gadam)?
2)

Vai iepriekš minētais valsts tiesiskais regulējums ir saderīgs ar iepriekš minēto direktīvu un it īpaši [tās pielikuma] 1. klauzulu tiktāl, ciktāl saskaņā ar to ir paredzēts, ka ar valsts tiesisko regulējumu ir jāsekmē brīvprātīga nepilna darba laika darba attīstība, un 4. un 5. klauzulu tiktāl, ciktāl saskaņā ar to dalībvalstīm ir jānovērš juridiska vai administratīva rakstura šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas, ņemot vērā, ka, ja pensijas aprēķina nolūkos netiek ņemtas vērā tās nedēļas, kurās netika veikts darbs, tiek radīts būtisks šķērslis izvēlei strādāt nepilnu darba laiku “vertikālā” veidā?
1)

interpretējot un piemērojot Kopienu tiesības par nosacījumiem, saskaņā ar kuriem Kopienai var iestāties ārpuslīgumiska atbildība atbilstoši EKL 288. panta otrajai daļai, Pirmās instances tiesa pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Pirmkārt, tiek apgalvots, ka pārsūdzētais spriedums ir zaudējis spēku kļūdas tiesību piemērošanā dēļ, jo Pirmās instances tiesa pilnībā nav ņēmusi vērā prettiesisko rīcību, par kuru bija sūdzība saistībā ar cēloņsakarības novērtēšanu, un nav to izvērtējusi tiesību kontekstā, lai gan Pirmās instances tiesai to vajadzēja darīt, lai noteiktu Kopienas juridisko atbildību. Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, saskaņā ar Kopienu tiesībām pareizi nenovērtēdama tiešas cēloņsakarības esamību starp Kopienu iestāžu rīcību un izrietošo kaitējumu, kas nodarīts apelācijas sūdzības iesniedzējiem, un atzīdama, ka nepastāvēja pietiekami tieša cēloņsakarība starp Kopienu iestāžu rīcību un izrietošo kaitējumu, to pamatojot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav pierādījuši saprātīgu rūpību un/vai ka kļūda ir viennozīmīgi attiecināma tikai uz Vācijas iestādēm;
3)

Kā ir interpretējams Pamatlēmuma 27. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru nevar veikt nodoto personu kriminālvajāšanu, tās notiesāt vai tām atņemt brīvību par nodarījumu, kas veikts pirms to nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tās nodotas, it īpaši saistībā ar 27. panta 4. punktā paredzēto piekrišanas procedūru un ievērojot 27. panta 3. punkta c) apakšpunktu, saskaņā ar kuru specialitātes princips nav piemērojams, ja kriminālprocess neļauj piemērot pasākumus, kas ierobežotu personas brīvību? (a) Vai minētie noteikumi gadījumos, kad ir jāpiemēro piekrišanas procedūra, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem nav pretrunā apsūdzības celšana par attiecīgo nodarījumu, tiesvedība vai sprieduma taisīšana pirms piekrišanas saņemšanas, ciktāl apsūdzētajam saistībā ar attiecīgo nodarījumu netiek piemērots līdzeklis, kas atņemtu vai ierobežotu tā brīvību? (b) Kā jāvērtē apstāklis, ka kriminālprocess, kurā tiek piemērota brīvības ierobežošana, ietver vairākus nodarījumus, no kuriem vienam ir piemērojama piekrišanas procedūra? Vai šādā gadījumā iepriekš minētie noteikumi ir interpretējami tādā veidā, ka ar tiem nav pretrunā apsūdzības celšana par nodarījumu, kuram jāpiemēro piekrišanas procedūra, tiesvedība vai sprieduma taisīšana pirms piekrišanas saņemšanas arī tad, ja apsūdzētajam tiesvedības ietvaros ir piemēroti personīgās brīvības ierobežojumi tiktāl, ciktāl brīvības ierobežošana saistībā ar pārējiem apsūdzības punktiem ir pamatota ar likumu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 272/10

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Hoge Raad der Nederlanden2008. gada 21. jūlija rīkojumu — X Holding BV/Staatssecretaris van Financiën

(Lieta C-337/08)

(2008/C 272/15)

Tiesvedības valoda — holandiešu

Iesniedzējtiesa

Hoge Raad der Nederlanden

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: X Holding BV

Atbildētājs: Staatssecretaris van Financiën

Prejudiciālais jautājums

Vai EKL 43. pants, skatot to kopā ar EKL 48. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta situācija, ka ar dalībvalsts regulējumu […], atbilstoši kuram mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība var izvēlēties [režīmu], ka ar nodokli, kas tām ir jāmaksā, tiek aplikta šajā dalībvalstī esošā mātes sabiedrība tāda veidā, it kā runa būtu tikai par vienu nodokļu maksātāju, šī izvēles iespēja ir paredzēta tikai sabiedrībām, kas attiecībā uz to peļņas aplikšanu ar nodokli ir pakļautas attiecīgās dalībvalsts fiskālajai valsts varai?