ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Vai no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta 1. punkta un 41. panta 2. punkta c) apakšpunkta, kuri interpretēti kopsakarā ar Regulas (ES) Nr. 952/2013 (2013. gada 9. oktobris), ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu, paredzētajām importētāja pārsūdzības tiesībām, kā arī muitas dienestu pienākumu norādīt lēmuma pamatojumu atbilstoši Muitas kodeksa 29. pantam kopsakarā ar 22. panta 7. punktu, kā arī no lietas apstākļiem, un ņemot vērā to, ka tiesvedībā par lēmuma pārsūdzēšanu pirmās instances tiesai ir pienākums pārbaudīt lēmuma likumību un apelācijas sūdzībā nenorādītu pamatojumu, savākt jaunus pierādījumus un oficiāli nozīmēt ekspertu, ir izsecināms, ka: — Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 952/2013 (2013. gada 9. oktobris), ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu, 70. panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzēto nosacījumu, ka “pircējs un pārdevējs nav saistīti, vai arī to saistība nav ietekmējusi cenu”, ir pieļaujams pirmo reizi konstatēt tiesvedībā tiesā, vai arī muitas iestādei ir pienākums šajā ziņā sniegt vērtējumu apstrīdētā lēmuma pamatojumā? — ja importētājam ir bijusi procesuāla iespēja, bet viņš nav skaidri norādījis, ka aprēķinās ievesto preču vērtību, izmantojot dedukcijas metodi atbilstoši Eiropas Parlamenta Regulas (ES) Nr. 952/2013 74. panta 2. punkta c) apakšpunktam, vai attiecībā uz šo konstatējumu noteiktā prekluzīvā termiņa dēļ Komisijas Deleģētās regulas (ES) Nr. 2017/891, ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1308/2013 saistībā ar augļu un dārzeņu nozarēm, 75. panta 5. un 6. punktam būtu pretrunā tas, ka šī vērtība pirmo reizi tiktu noteikta pārsūdzības procesā tiesā – tostarp, lai ņemtu vērā importētāja iebildumus, kuri ir pamatoti ar to, ka preces pārdošanas cena Savienībā ir tuvu deklarētajai darījuma vērtībai?
C 64/8

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 24. augustā iesniedza Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (Polija) – A.S./Bankowi M. SA

(Lieta C-520/21)

(2022/C 64/13)

Tiesvedības valoda – poļu

Iesniedzējtiesa

Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie

Pamatlietas puses

Prasītāja: A.S.

Atbildētāja: Bankowi M. SA

Prejudiciālie jautājumi

Vai Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (1) 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī efektivitātes, tiesiskās drošības un samērīguma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību interpretāciju, saskaņā ar kuru gadījumā, ja starp banku un patērētāju noslēgts kredītlīgums tiek atzīts par spēkā neesošu kopš noslēgšanas brīža, jo tajā ir negodīgi līguma noteikumi, papildus tādu naudas līdzekļu atmaksāšanai, kurus līgumslēdzējas puses ir samaksājušas līguma izpildes ietvaros (t. i., banka – kredīta pamatsummu, patērētājs – kredīta ikmēneša maksājumus, nodevas, komisijas maksu un apdrošināšanas prēmijas), kā arī likumiskos nokavējuma procentus par laikposmu no aicinājuma veikt samaksu, līgumslēdzējas puses var pieprasīt veikt jebkādus citus maksājumus, tostarp maksājumus (it īpaši atlīdzību, kompensāciju, izdevumu atmaksāšanu vai maksājuma indeksāciju) par to, ka:

1) naudas summas izmaksātājam uz laiku tika liegta iespēja izmantot savus naudas līdzekļus, līdz ar to tas zaudēja iespēju tos ieguldīt un gūt labumu no tiem,

2) naudas summas izmaksātājam ir radušies izdevumi, kuri saistīti ar kredītlīguma izpildi un naudas līdzekļu nodošanu otrai līgumslēdzējai pusei,

3) naudas summas saņēmējs guva labumu tādējādi, ka tas uz laiku varēja izmantot svešus naudas līdzekļus, tostarp ieguldīt tos un tādējādi gūt peļņu,

4) naudas summas saņēmējs uz laiku guva iespēju izmantot svešus naudas līdzekļus bez atlīdzības, kas nebūtu bijis iespējams tirgus apstākļos,

5) naudas pirktspēja ar laiku ir kritusies, kas nozīmē reālus zaudējumus naudas summas izmaksātājam,

6) naudas nodošana lietošanā uz noteiktu laiku var tikt atzīta par pakalpojuma sniegšanu, par ko naudas summas izmaksātājs nav saņēmis atlīdzību?

(1) OV 1993, L 95, 29. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā, 15. nodaļa, 2. sējums, 288.–293. lpp.
1)

Vai LESD 20. pants, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantu, nepieļauj dalībvalsts tiesību aktus, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, saskaņā ar kuriem dalībvalsts pilsonība atbilstoši likumam principā tiek zaudēta, sasniedzot 22 gadu vecumu, ja persona ir dzimusi ārpus dalībvalsts, nekad tajā nav dzīvojusi un tajā arī neuzturas apstākļos, kas liecinātu par ciešu saistību ar dalībvalsti, kā dēļ personas, kurām nav arī citas dalībvalsts pilsonības, zaudē Savienības pilsoņa statusu un tiesības, kas saistītas ar šo statusu, ņemot vērā to, ka no tiesiskā regulējuma, kas tiek aplūkots pamatlietā, izriet, ka: a) tiek pieņemts, ka cieša saikne ar dalībvalsti pastāv, it īpaši, pēc kopumā viena gada uzturēšanās šajā dalībvalstī, b) ja pieteikums par pilsonības saglabāšanu ir iesniegts, pirms persona sasniegusi 22 gadu vecumu, atļauju saglabāt dalībvalsts pilsonību var saņemt saskaņā ar mazāk stingriem nosacījumiem, tāpēc kompetentajām iestādēm ir jāizvērtē pilsonības zaudēšanas sekas, un c) pēc tam, kad persona ir sasniegusi 22 gadu vecumu, zaudētu pilsonību var atgūt vienīgi, veicot naturalizāciju, kas saistīts ar virkni prasību, ieskaitot nepārtrauktu uzturēšanos dalībvalstī ilgāku laika periodu, lai gan bijušajiem dalībvalsts pilsoņiem uzturēšanās periodu ir iespējams zināmā mērā saīsināt?
II.

Vai Direktīvā 2011/92 – it īpaši, ņemot vērā III pielikuma 2. punkta c) apakšpunkta viii) daļā noteikto, ka, lemjot, vai II pielikumā minētiem projektiem ir jāveic ietekmes uz vidi novērtējums, ir jāņem vērā arī “ainavas, kas ir nozīmīgas no vēstures, kultūras un arheoloģijas viedokļa” –, ir izvirzīta prasība attiecībā uz teritorijām, kas ir īpaši nozīmīgas no vēstures, kultūras, pilsētvides vai arhitektūras viedokļa, kā, piemēram, UNESCO Pasaules mantojuma vietas, paredzēt zemākus limitus vai vieglākus kritērijus (par tiem, kas minēti pirmajā jautājumā)?
1)

Vai jēdziens “izziņošana” Direktīvas 2001/29/EK (1) 3. panta 1. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka to veic (šajā lietā Savienībā nereģistrēts) straumēšanas platformas tiešais operators: — kurš viens lemj par tā izplatīto TV raidījumu saturu un aizēnojumu un to tehniski īsteno, — kuram vienīgajam ir straumēšanas platformas administratora tiesības, — kurš var ietekmēt, kādas TV programmas šajā pakalpojumā var uztvert galalietotājs, taču nevar ietekmēt programmu saturu, — un kurš ir vienīgais kontroles punkts attiecībā uz to, kādas programmas un saturs, kad un kādās teritorijās ir redzami, ja — lietotājam tiek nodrošināta piekļuve ne tikai raidījumu saturam, kura tiešsaistes lietošanu ir atļāvuši attiecīgie tiesību īpašnieki, bet arī tādam aizsargātam saturam, uz kuru attiecīgās tiesības nav iegūtas, un — straumēšanas platformas tiešais operators zina, ka tā pakalpojums ļauj uztvert arī aizsargātu raidījumu saturu bez tiesību īpašnieku piekrišanas tādējādi, ka galalietotāji izmanto virtuālā privātā tīkla (VPN) pakalpojumus, radot iespaidu, ka galalietotāju IP adrese un ierīce atrodas teritorijās, attiecībā uz kurām ir saņemta tiesību īpašnieka piekrišana, tomēr — aizsargāta raidījumu satura uztveršana ar straumēšanas platformas starpniecību bez tiesību īpašnieku piekrišanas vairākas nedēļas faktiski bija iespējama arī bez VPN tunelēšanas?
1)

Vai LESD 36. panta otrais teikums, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (1) 15. panta 1. punktu, kā arī Līguma par Eiropas Savienību 19. panta 1. punkta otro teikumu [daļu], ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj dalībvalstu tiesu praksi, saskaņā ar kuru tiesas: — apmierinot ES preču zīmes īpašnieka prasījumu aizliegt ar ES preču zīmi apzīmēto preču ievešanu/importu, izvešanu/eksportu, reklāmu vai uzdot izņemt šīs preces no tirgus; — lemjot nodrošinājuma procedūrā par tādu preču arestu, kas apzīmētas ar ES preču zīmi; nolēmumos atsaucas uz “priekšmetiem, ko preču zīmes īpašnieks nav laidis tirgū vai nav piekritis laist tirgū Eiropas Ekonomikas zonā” – kā rezultātā konstatējums pat to, uz kuriem ar ES preču zīmi apzīmētajiem priekšmetiem attiecas iepriekšminētie rīkojumi vai aizliegumi (t.i., konstatējums par to, kurus priekšmetus preču zīmes īpašnieks nav laidis tirgū vai nav piekritis laist tirgū Eiropas Ekonomikas zonā), ņemot vērā sprieduma vispārīgo formulējumu, ir jāveic izpildes institūcijai, kura, veicot iepriekš minētos konstatējumus, balstās uz preču zīmes īpašnieka paziņojumiem vai tā sniegtajiem rīkiem (tostarp IT rīkiem un datubāzēm), savukārt iepriekšminēto izpildes institūcijas konstatējumu apstrīdēšana tiesā parastajā tiesvedībā ir izslēgta vai ierobežota, ņemot vērā to tiesiskās aizsardzības līdzekļu raksturu, kas ir pieejami atbildētājam nodrošinājuma procedūrā un izpildes procedūrā?
3)

Vai [LESD] 101. pants un/vai 102. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka minētie panti aizliedz tādu FIFA, UEFA, to dalībfederāciju un/vai nacionālo līgu rīcību, kas izpaužas kā draudi piemērot sankcijas pret Superlīgas dalībklubiem un/vai to spēlētājiem, tāpēc, ka šīm sankcijām var būt atturoša ietekme? Vai – gadījumā, ja tiek piemērotas sankcijas, kas izpaužas kā izslēgšana no sacensībām vai aizliegums piedalīties atlases spēlēs, – šīs sankcijas, kas nav balstītas uz objektīviem, pārskatāmiem un nediskriminējošiem kritērijiem, ir LESD 101. pant un/vai 102. panta pārkāpums?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2021. gada 25. maijā iesniedza Raad van State (Nīderlande) – Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid/F.

(Lieta C-324/21)

(2021/C 320/29)

Tiesvedības valoda – holandiešu

Iesniedzējtiesa

Raad van State

Pamatlietas puses

Prasītājs: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Atbildētājs: F.

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180 (1)), 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pārsūtīšanas termiņa, kas turpinās 29. panta 1. un 2. punkta izpratnē, skaitīšana sākas no jauna brīdī, kad ārvalstnieks pēc tam, kad viņš bēgot ir izvairījies no pārsūtīšanas no dalībvalsts, citā (šajā lietā: trešajā) dalībvalstī no jauna lūdz piešķirt starptautisko aizsardzību?

(1) 31. lpp.
3)

Vai, izvērtējot nenovēršamu un ārkārtēju apstākļu esamību galamērķa vietā vai tās tiešā tuvumā un to radītos būtiskos traucējumus kompleksā ceļojuma īstenošanai, a) ir runa tikai par objektīviem apstākļiem, vai ir jāņem vērā arī ceļotāja subjektīvie apstākļi – šajā gadījumā, piemēram, ceļojuma īpašais mērķis un tas, ka līdzi tika ņemti divi mazi bērni, un b) paredzamā riska situācijas novērtējums ceļojuma laikā, papildus ierašanās un atgriešanās darbībām, galvenokārt ir atkarīgs no galamērķa Sardīnijā, nevis no pārējās Itālijas teritorijas?
2)

Situācijā, kad preču zīmes īpašnieks, laižot tirgū oglekļa dioksīdu saturošu pudeli, ir marķējis to ar savu preču zīmi, kas ir izvietota gan pudeles etiķetē, gan ir iegravēta pudeles kakliņā, vai tā dēvētie Bristol-Myers Squibb kritēriji un it īpaši tā dēvētais nepieciešamības nosacījums tiek piemēroti arī tad, ja trešā persona atkārtoti uzpilda pudeli ar oglekļa dioksīdu tālākpārdošanai, noņem tās oriģinālo etiķeti un aizstāj to ar sava marķējuma etiķeti, bet vienlaikus gravējumā uz pudeles kakliņa joprojām ir redzama sākotnējā tirgotāja preču zīme?
1)

Vai LES 2. pants (it īpaši saistībā ar tiesiskuma principu) un 19. pants, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants, LESD 120. panta 1. punkts un 126. panta 1. punkts, Direktīvas 2011/85/ES (1) 3. panta 1. punkts, 6. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 12. pants, Regulas (ES) Nr. 473/2013 (2) 5. pants, kā arī Eiropas Savienības samērīguma, lojālas sadarbības un lietderīgās iedarbības principi, kas izriet no LES 4. un 5. panta, neļauj tādas ārkārtas valsts tiesību normas kā 2020. gada 14. augusta Dekrētlikuma Nr. 104, kas ar grozījumiem pārveidots ar 2020. gada 13. oktobra Likumu Nr. 126, 53. panta 8. punkts interpretēt un piemērot tādējādi, ka tās liedz – pat ja tikai uz laiku (no 2020. gada 15. augusta līdz 2021. gada 30. jūnijam un tātad daudz ilgāk nekā ārkārtas situācijas ilgums) – īstenot efektīvu un savlaicīgu pārbaudi tiesā attiecībā uz to, vai tiek ievēroti budžeta noteikumi, kas saskaņā ar konstitucionālajiem un iekšējiem tiesību aktiem ir uzticēta tādai grāmatvedības jomā specializētai neatkarīgai tiesu iestādei kā Corte di conti [Revīzijas palātai], it īpaši apturot tiesu kontroles funkciju veikšanu attiecībā uz vietējām pašvaldībām, kuras atrodas strukturālas nelīdzsvarotības apstākļos, kas var izraisīt to stāvokļa pasliktināšanos, un kuras ir uzsākušas ilgtermiņa konsolidāciju, un kurām – tieši šī iemesla dēļ, kā arī to grūtību dēļ, ko rada ārkārtas situācija veselības jomā – vairāk nekā citām pašvaldībām būtu nepieciešams tikt pakļautām neatkarīgai, efektīvai un savlaicīgai uzraudzībai, lai novērstu, ka finanšu krīze pasliktinās un ka novirzīšanās no konsolidācijas kļūst neatgriezeniska un izraisa pašvaldības stāvokļa pasliktināšanos?
C 110/17

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 22. decembrī iesniedza First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Apvienotā Karaliste) – Fenix International Limited/Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Lieta C-695/20)

(2021/C 110/17)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Pamatlietas puses

Prasītāja: Fenix International Limited

Atbildētājs: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciālie jautājumi

Vai 2011. gada 15. marta Padomes Īstenošanas regulas (ES) Nr. 282/2011 (1) 9.a pants, kas iekļauts ar 2013. gada 7. oktobra Padomes Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1042/2013 (2) 1. panta 1. punkta c) apakšpunktu, nav spēkā, pamatojoties uz to, ka tas pārsniedz Padomes īstenošanas tiesības vai pienākumu, ko paredz Padomes Direktīvas 2006/112/EK (3) (2006. gada 28. novembris) 397. pants, jo tas papildina un/vai groza Direktīvas 2006/112/EK 28. pantu?

(1) Padomes Īstenošanas regula (ES) Nr. 282/2011 (2011. gada 15. marts), ar ko nosaka īstenošanas pasākumus Direktīvai 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2011, L 77, 1. lpp.).

(2) Padomes Īstenošanas regula (ES) Nr. 1042/2013 (2013. gada 7. oktobris), ar ko groza Īstenošanas regulu (ES) Nr. 282/2011 attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas vietu (OV 2013, L 284, 1. lpp.).

(3) Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28 novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).
1)

Vai – ņemot vērā to, kā Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (1) 4. panta 2. punkts ir interpretēts spriedumā Andriciuc u.c., C-186/16 (2) – par skaidru un nepārprotamu ir uzskatāma tāda līguma klauzula par valūtas maiņas kursa risku, kurā, nenosakot expressis verbis, ka šo risku pilnībā uzņemas tikai un vienīgi parādnieks, ir tikai ietverts parādnieka apliecinājums, kurā norādīts, ka tas “pilnībā apzinās darījuma iespējamos riskus un it īpaši to, ka konkrētās valūtas maiņas kursa svārstības attiecībā pret Ungārijas forintu var gan palielināt, gan samazināt forintos atmaksājamo aizdevuma summu[”]?
—

tiesību kļūda Stabilizācijas un asociācijas nolīguma starp Eiropas Savienību un Eiropas Atomenerģijas kopienu, no vienas puses, un Kosovu, no otras puses (Kosovas SAN) 111. panta interpretācijā un piemērošanā kopsakarā ar Regulas 2018/1971 35. pantu, kļūdaini interpretējot sekas, kas izriet no tā, ka Eiropas Savienība nav paudusi nostāju par Kosovas statusu starptautiskajās tiesībās;
2.

Regulas 2020/1055 2. panta 4. punkta a) apakšpunkts, ar ko ir grozīts Regulas (EK) Nr. 1072/2009 8. pants, tajā iekļaujot 2.a punktu, kurā paredzēts, ka “kravas pārvadātājiem nav atļauts ar to pašu transportlīdzekli vai, ja tas ir sakabināts transportlīdzeklis, ar tā paša transportlīdzekļa mehānisko transportlīdzekli veikt kabotāžas pārvadājumus tajā pašā dalībvalstī četru dienu laikā pēc pēdējā kabotāžas pārvadājuma beigām minētajā dalībvalstī.”, esot pretrunā: 2.1 LES 3. panta 3. punktam, LESD 11. un 191. pantam, jo obligātais četru dienu laikposms, kurā pēc kabotāžas pārvadājuma ir jāatturas no darbības, izraisīšot transporta plūsmas, proti, pa Eiropas ceļiem pārvietojošos nepiekrautu transportlīdzekļu skaita pieaugumu un līdz ar to arī emitētā CO2 apjoma un vides piesārņojuma pieaugumu. Tādēļ strīdīgā norma esot pretrunā Līgumos nostiprinātajām prasībām, ka, īstenojot Eiropas Savienības politiku transporta jomā, ir jāievēro vides aizsardzības prasības un Eiropas zaļā kursa mērķi; 2.2 LESD 26. pantam un vispārējam nediskriminācijas principam. Četras dienas ilgais laikposms, kurā pēc kabotāžas pārvadājuma ir jāatturas no darbības, ierobežojot iekšējā tirgus pienācīgu darbību un loģistikas ķēdes efektivitāti. Autopārvadājumu tirgus sadale esot izraisījusi diskrimināciju pret Eiropas Savienības mazajām dalībvalstīm un perifērajām dalībvalstīm, vienlaikus radot prettiesiskas un neattaisnojamas priekšrocības lielajām dalībvalstīm ES centrā tikai to ģeogrāfiskā izvietojuma dēļ; 2.3 LESD 91. panta 2. punktam un 94. pantam, jo strīdīgā norma esot pieņemta, neņemot vērā, cik nelabvēlīgi tā ietekmēs mazajās dalībvalstīs un Eiropas Savienības perifērajās dalībvalstīs reģistrēto kravas pārvadātāju saimniecisko stāvokli, kā arī un labklājības un nodarbinātības līmeni šajās dalībvalstīs; 2.4 Pareiza likumdošanas procesa principiem, jo strīdīgā norma esot pieņemta bez tās ietekmes novērtējuma un bez pienācīgas pārbaudes par tās negatīvajām sociālajām un saimnieciskajām sekām un ietekmi uz dabas vidi; 2.5 Samērīguma principam, jo četras dienas ilgais laikposms, kurā pēc kabotāžas pārvadājuma ir jāatturas no darbības, esot neatbilstīgs pasākums, kas esot nesamērīgs attiecībā pret sasniedzamajiem mērķiem – precizēt kabotāžu reglamentējošos principus un palielināt to īstenošanas iedarbīgumu.
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (1) (turpmāk tekstā saīsināti – “Briseles Ia regula”) noteikumi, it īpaši Briseles Ia regulas 2. panta a) punkts un 39. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka spriedums ir izpildāms arī tādā gadījumā, ja parādniekam dalībvalstī pēc saīsinātās pārbaudes procedūrā, kas balstīta uz sacīkstes principu, kurā tiek vērtēts tikai trešā valstī pieņemtā, viņam nelabvēlīgā sprieduma res judicata saistošais spēks, tiek noteikts pienākums lietas dalībniekam, kuram trešās valsts tiesvedībā taisītais spriedums ir bijis labvēlīgs, veikt maksājumus trešās valsts piedzenama parāda nozīmē, lai gan dalībvalsts tiesvedības priekšmets attiecās tikai uz pārbaudi par to, vai no piedzenamā parāda izriet prasījums pret parādnieku?
1.

Pirmais pamats attiecas uz LES 5. panta 4. punktā noteiktā samērīguma principa pārkāpumu. Rumānija apgalvo, ka 1. panta 6. punkta c) apakšpunktā paredzētais pasākums, ko veido aizliegums regulāros iknedēļas atpūtas laikposmus un jebkuru iknedēļas atpūtas laikposmu, kas ir ilgāks par 45 stundām un ir kompensācija par iepriekšējiem saīsinātiem iknedēļas atpūtas laikposmiem, izmantot transportlīdzeklī, nav uzskatāms par piemērotu izvirzīto mērķu sasniegšanai, it īpaši, mērķim uzlabot ceļu satiksmes drošību un transportlīdzekļu vadītāju darba apstākļus. Turklāt ar to netikšot izskausti Komisijas identificētie riski un šķēršļi. Papildus minētajam, pieņemot tiesību aktu, pārējiem likumdevējiem bija darīti zināmi dati un informācija par acīmredzamo nepiemērotību. Rumānija arī uzskata, ka 1. panta 6. punkta d) apakšpunktā paredzētais pasākums, kas paredz transportlīdzekļu vadītāju atgriešanos vai nu darba devēja darbības centrā Savienības dalībvalstī, kurā darba devējs veic uzņēmējdarbību, vai arī savā dzīvesvietā katrā četru secīgu nedēļu laikposmā (proti, pirms regulārā iknedēļas atpūtas laikposma, kas ir ilgāks par 45 stundām un ir kompensācija par diviem secīgiem saīsinātiem iknedēļas atpūtas laikposmiem), esot acīmredzami nepiemērots, it īpaši ņemot vērā jaunos administrēšanas pienākumus, ievērojamās izmaksas, kas rodas autopārvadātājiem, viņu saimnieciskās darbības ierobežojumus, kā arī to, ka netiek nodrošināta transportlīdzekļu vadītāju pietiekama aizsardzība. Turklāt nešķiet, ka ietekmes novērtējumā būtu aplūkoti visi šie aspekti, līdz ar to pārējie likumdevēji neesot varējuši ņemt vērā visus elementus un apstākļus, kuri attiecas uz šo situāciju.
Prasība, kas celta 2020. gada 26. oktobrī – Polijas Republika/Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

(Lieta C-553/20)

(2021/C 19/40)

Tiesvedības valoda – poļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Polijas Republika (pārstāvis: B. Majczyna)

Atbildētāji: Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome

Prasījumi

— Atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2020/1054 (2020. gada 15. jūlijs), ar ko Regulu (EK) Nr. 561/2006 groza attiecībā uz minimālajām prasībām par maksimālajiem transportlīdzekļa ikdienas un iknedēļas vadīšanas laikiem, minimālajiem pārtraukumiem un ikdienas un iknedēļas atpūtas laikposmiem un ar ko Regulu (ES) Nr. 165/2014 groza attiecībā uz pozicionēšanu ar tahogrāfu palīdzību (1), 1. panta 6. punkta d) apakšpunktu;

— piespriest Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pakārtoti, ja Tiesa uzskata, ka apstrīdētā Regulas 2020/1054 tiesību norma nevar tikt nodalīta no pārējās regulas, nemainot tās būtību, Polijas Republika lūdz atcelt Regulu (ES) 2020/1054 pilnībā.

Pamati un galvenie argumenti

Polijas Republika attiecībā uz apstrīdētajām Regulas 2020/1054 tiesību normām izvirza šādus pamatus:

1) pamats par samērīguma principa pārkāpumu (LES 5. panta 4. punkts) tādēļ, ka esot patvaļīgi noteiktas vietas, kurās transportlīdzekļa vadītājiem ir jāizmanto atpūtas laikposmi;

2) pamats par LESD 91. panta 2. punkta pārkāpumu tādēļ, ka tika noteikti pasākumi, neņemot vērā to ietekmi uz dzīves līmeni un nodarbinātību atsevišķos reģionos, kā arī transportlīdzekļu ekspluatāciju;

3) pamats par LESD 94. panta pārkāpumu, jo pasākumi esot paredzēti, neņemot vērā pārvadātāju ekonomisko stāvokli;

4) pamats par tiesiskās drošības principa pārkāpumu, formulējot tiesību normu neprecīzi un tā, ka no tā nav skaidri izsecināmi pienākumi;

5) pamats par LESD 11. panta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 37. panta pārkāpumu tādēļ, ka nav ievērotas vides aizsardzības prasības.

Polijas Republika it īpaši apgalvo, ka ar apstrīdēto tiesību normu ir pārkāpts samērīguma princips. Nosakot neatbilstošus kritērijus tam, lai noteiktu, kādās vietās transportlīdzekļu vadītājiem ir jāizmanto atpūtas laikposmi, esot pārkāpts no Regulas 561/2006 izrietošais princips, ka transportlīdzekļu vadītāji var brīvi izmantot savu atpūtas laiku. Tai pat laikā autopārvadātājiem esot uzlikti pārmērīgi pienākumi, kas negatīvi ietekmējot ne tikai konkrēto uzņēmēju (it īpaši mazo un vidējo) situāciju, kā arī transporta pakalpojumu tirgu, bet arī vidi. Apstrīdētās tiesību normas piemērošanas negatīvo ietekmi it īpaši izjūtot uzņēmēji valstīs, kas atrodas ārpus Eiropas Savienības centra. Vienlaikus izvēlētais risinājums neesot objektīvi pamatots, ņemot vērā transportlīdzekļu vadītāju situāciju. Tāpat tas arī neatspoguļojot regulēto pakalpojumu īpašo raksturu.

(1) OV 2020, L 249, 1. lpp.