ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
89

Trešām kārtām, ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 44. un 45. punktā Apelācijas padome pareizi ir secinājusi, ka prasītājs ir rīkojies ļaunticīgi apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī. Kā pareizi norādījusi Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 45. punktā, prasītājs, lūdzot veikt minēto reģistrāciju, neapstrīdami ir vēlējies uzurpēt tiesības, kas piesaistītas pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzēju preču zīmēm. Šo nodomu tostarp apstiprina veids, kādā prasītājs publiski stādīja priekšā savu ķēdi. Proti, papildus tam, ka apstrīdētā preču zīme un agrākās Čīles preču zīmes Nr. 683048, Nr. 857568 un Nr. 801904 ir gandrīz identiskas un attiecas uz viena veida darbībām, it īpaši franšīzēm ātrās ēdināšanas uzņēmumu, kas piedāvā hotdogus, nozarē, prasītājs, kā tas izriet no dokumentiem, ko pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzējas iesniegušas procesā ITSB (skat. šā sprieduma 25. un 35. punktu), liek domāt, ka viņa franšīžu ķēde ir saistīta ar kādu ārzemju franšīžu ķēdi, kurai ir liels prestižs starptautiskā mērogā, un ka topošie viņa franšīzes ņēmēji gūtu labumu no viņa pieredzes, no viņa zināšanām par nozari un no pastāvīgā atbalsta.
30

Turklāt, lai gan, atzīstot apstrīdētā tiesību akta prettiesiskumu vien, nevar tikt atlīdzināts mantiskais kaitējums vai privātās dzīves aizskārums, tomēr ar to attiecīgā persona var tikt attaisnota vai arī tas var būt sava veida atlīdzinājums par morālo kaitējumu, kāds tai nodarīts šī prettiesiskuma dēļ, un tādējādi ar to var tikt pamatota šīs personas intereses celt prasību saglabāšanās. Šajā ziņā apstāklis, ka aplūkojamie ierobežojošie pasākumi tika atcelti galīgi, nenozīmē, ka neturpinātu pastāvēt interese celt prasību attiecībā uz tiesību aktu sekām, kādas šie pasākumi radījuši no savas spēkā stāšanās dienas līdz to atcelšanas dienai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 28. maijs, Abdulrahim/Padome un Komisija, C‑239/12 P, Krājums, EU:C:2013:331, 70.–72. un 82. punkts).
9

Prasītāja un četras pārējās sabiedrības arī lūdza, pirmkārt, lai Hamburgas pilsētas [Hamburg-Stadt], Duisburgas [Duisbourg] un Krēfeldes [Krefeld] (Vācija) galvenās muitas iestādes pārskaita procentu maksājumus ar 0,5 % likmi mēnesī par samaksātajiem antidempinga maksājumiem par laikposmu no dienas, kad šie maksājumi tika veikti, līdz to atmaksāšanai. Šie lūgumi, datēti ar 2012. gada 6. un7. novembri, ar attiecīgo galveno muitas iestāžu 2012. gada 8. un 23. novembra un 18. decembra un 2013. gada 3. aprīļa lēmumiem tika noraidīti. Prasītāja un pārējās četras sabiedrības iesniedza sūdzības pret lēmumiem par noraidīšanu. Prasītāja tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, precizēja, ka visas šīs procedūras tika apturētas, gaidot Finanzgericht Hamburg (Hamburgas Finanšu tiesas) lēmumu lietā starp Hüpeden & Co (GmbH & Co.) KG un muitas iestādēm.
Uz vienību, kurā vairāk nekā 50 % daļu pieder tādai vienībai, kuras nosaukums ir ietverts Lēmuma 2014/512/KĀDP un Regulas Nr. 833/2014 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā, pielikumos, tieši attiecas ierobežojoši pasākumi, ar kuriem ir aizliegts visiem Savienības uzņēmējiem veikt noteiktus finanšu darījumu veidus ar visām tām juridiskajām personām, vienībām vai iestādēm, kuras ir reģistrētas ārpus Savienības un kurās vairāk nekā 50 % daļu pieder vienībai, kuras nosaukums ir minēts šajos pielikumos. Šie pasākumi tai ir piemērojami tieši, kas ir tūlītējas sekas tam, ka vairāk nekā 50 % tās daļu pieder vienībai, kuras nosaukums ir ietverts šo tiesību aktu pielikumos, neatstājot nekādu rīcības brīvību par to īstenošanu atbildīgajiem adresātiem.

Nosacījums, atbilstoši kuram fiziskai vai juridiskai personai ir jābūt tieši skartai, kā tas noteikts LESD 263. panta ceturtajā daļā, prasa, lai apstrīdētais Savienības pasākums tieši ietekmētu indivīda tiesisko stāvokli un nepieļautu nekādu rīcības brīvību šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, jo tā ir pilnīgi automātiska un izriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citas starpnormas.

Tā kā Savienības noslēgtie nolīgumi ir saistoši Savienības iestādēm un dalībvalstīm, atvasināta Savienības tiesību akta spēkā esamību var ietekmēt tā nesaderība ar šādām starptautisko tiesību normām. Tādējādi Lēmuma 2014/512/KĀDP un Regulas Nr. 833/2014 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar Krievijas darbībām, kas destabilizē situāciju Ukrainā, spēkā esamību var izvērtēt, ņemot vērā Līgumu, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, un tā papildu protokolus, tomēr ar nosacījumu, pirmkārt, ka tas nav pretrunā attiecīgā līguma būtībai un vispārējai struktūrai un, otrkārt, ka noteikumi, uz kuriem ir atsauce, no satura viedokļa šķiet beznosacījuma un pietiekami precīzi. Tomēr Savienības noslēgto starptautisko nolīgumu pārākums par Savienības atvasinātajiem tiesību aktiem neattiecas uz Savienības primārajām tiesībām. Līdz ar to, pat ja EEK un Turcijas asociācijas līgumā un tā papildu protokolos nav skaidra noteikuma, kas ļautu vienai no pusēm veikt pasākumus, kurus tā uzskata par nepieciešamiem, lai aizsargātu būtiskas savas drošības intereses, Padome ir tiesīga ierobežot ar minēto līgumu un tā papildu protokoliem piešķirtās tiesības, pamatojoties uz pilnvarām, kas tai piešķirtas ar LES 29. pantu un LESD 215. pantu, ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi ir nediskriminējoši un samērīgi.

(skat. 147., 148., 150. un 151. punktu)
Prasības atcelt tiesību aktu priekšmets var būt vienīgi akti vai lēmumi, kas rada saistošas tiesiskas sekas, kuras skar prasītāja intereses, būtiski grozot tā tiesisko stāvokli. Nosacījums, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona ir “jāskar tieši”, prasa, lai būtu izpildīti divi kumulatīvi kritēriji, proti, pirmkārt, lai apstrīdētais Savienības pasākums tieši ietekmētu attiecīgās personas tiesisko stāvokli un, otrkārt, lai tas nepieļautu nekādu rīcības brīvību šā pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā īstenošanu, kas ir pavisam automātiska un izriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus.

Saistībā ar Komisijas lēmumu atteikt dalībvalstij piešķirt ERAF finansiālo ieguldījumu lielā valsts projektā pirmais kritērijs par tiešo skaršanu nav izpildīts, ja pret šo lēmumu prasību ir cēlis uzņēmums, kas dalībvalsts iesniegtajā pieteikumā par ieguldījumu ir norādīts kā uzņēmums, kas atbildīgs par projekta realizāciju un kas ir noslēdzis ar šo dalībvalsti līgumu saistībā ar subsīdijas piešķiršanu šī projekta īstenošanai. Otrkārt, šim lēmumam nav seku attiecībā uz šāda uzņēmuma juridisko situāciju, jo attiecīgā dalībvalsts ir tiesību uz attiecīgo Savienības finanšu atbalsta īpašniece. No Regulas Nr. 1083/2006, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu, tiesību normām izriet, ka vienīgi attiecībās starp Komisiju un dalībvalsti norisinās darbības saistībā ar to, ka Komisija izvērtē un apstiprina vai neapstiprina dalībvalstij ERAF finansiālo ieguldījumu lielajam projektam. Tas atbilst tam, ka saskaņā ar judikatūru ERAF atbalsts ir paredzēts kā sistēma starp Komisiju un dalībvalsti. Šajā ziņā tas, ka lēmumā piešķirt Savienības ERAF finanšu atbalstu vienība tiek norādīta kā iestāde, kas atbildīga par projekta realizēšanu, nenozīmē, ka šī pati vienība ir tiesību uz šo atbalstu īpašniece. Tas vēl jo vairāk ir tā, ja ERAF atbalsts dalībvalstij vēl nav piešķirts un ja līdz ar to saikne starp vienību, kas norādīta kā atbildīgā par projekta realizāciju, atbildīgā par pieteikumu vai saņēmēja, un ERAF atbalstu ir vēl jo netiešāka.

Otrkārt, attiecīgās dalībvalsts veiktā apstrīdētā lēmuma izpilde saskaņā ar pašu apstrīdēto lēmumu vai Savienības tiesību normām, kuras reglamentē tā sekas, neietver nekādas sekas attiecībā pret prasītāju, jo tā sekas attiecas vienīgi uz attiecībām starp Savienību, it īpaši ERAF, un šo dalībvalsti. Tādējādi apstrīdētais lēmums neliedz prasītājai realizēt projektu vai dalībvalstij to finansēt ar finanšu resursiem, kurus nav nodrošinājis ERAF. Tāpat apstrīdētais lēmums neliek šai dalībvalstij lauzt līgumu vai atgūt summas, kuras tā jau būtu izmaksājusi prasītājai projekta realizācijai. Šajos apstākļos šo prasītāju nekādā veidā tieši neietekmē apstrīdētais lēmums ne saskaņā ar Savienības tiesībām, ne saskaņā ar pašu lēmumu un ka līdz ar to šajā lietā nav izpildīts arī otrais kritērijs par tiešu skārumu.

(sal. ar 23., 32., 37.–40., 45., 54., 64., 65. un 67. punktu)
Līdz ar to, ja pastāvot nopietnas grūtības, Komisijai ir tiesības uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru neatkarīgi no jautājuma par to, vai ir pārsniegts pamatnostādņu 68. punkta i) apakšpunktā noteiktais tirgus daļu slieksnis 25 % apmērā.

Ar valsts atbalstu nav jānovērš jebkāda veida risks ieguldījumam saistībā ar konkrētu projektu. Tieši otrādi – šādi riski ir daļa no atbalsta saņēmēja uzņēmuma atbildības, vēl jo vairāk tādēļ, ka tie nav izteikti skaitļos vai daļēji vispār nav iepriekš izsakāmi skaitļos. Atbilstošais kritērijs novērtējumam par atbalsta lietderību ir vienīgi tas, vai atbalsts ir nepieciešams tam, lai ieguldījumu projekts tiktu īstenots attiecīgajā atbalstāmajā reģionā.

Komisija var atzīt atbalstu par saderīgu ar LESD 107. panta 3. punktu tikai tajā gadījumā, ja tā var konstatēt, ka atbalsts veicina to norādīto mērķu sasniegšanu, ko uzņēmums normālos tirgus apstākļos nevarētu panākt pats ar saviem līdzekļiem.

Nevar tikt apstiprināts tāds atbalsts, kurā ir nosacījumi, īpaši attiecībā uz tā apmēru, kuru ierobežojošā ietekme pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai ar atbalsta palīdzību varētu sasniegt Līgumā atzītos mērķus.

Turklāt konstatējums par to, ka atbalsts nav nepieciešams, tostarp var izrietēt no tā, ka ieinteresētais uzņēmums ir jau uzsācis atbalstu saņēmušo projektu vai ir pat to pabeidzis pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas kompetentajām iestādēm, kas izslēdz to, ka attiecīgajam atbalstam varētu būt bijusi stimulējoša ietekme.

Samērīguma princips nozīmē, ka atbalsts, kurš pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai tiktu izlemts par labu ieguldījumiem atbalstāmajā apgabalā, ir jāuzskata par lieku, jo tie ir brīvi naudas līdzekļi atbalsta saņēmējam, kas ir piešķirti bez nosacījumiem un kas neatbilst nevienam mērķim, kurš būtu saderīgs ar noteikumiem, kādi ir piemērojami valsts atbalsta jomā.

Lai reģionālais atbalsts būtu samērīgs, tā apmēram un intensitātei ir jābūt ierobežotai līdz minimumam, kāds nepieciešams, lai atbalstāmajā reģionā tiktu veikts ieguldījums. Šajā kontekstā Paziņojuma attiecībā uz kritērijiem reģionālā atbalsta lieliem ieguldījumu projektiem padziļinātam novērtējumam 30. apsvērumā, ir atsauce uz Valsts reģionālā atbalsta pamatnostādnēm 2007.–2013. gadam un zināmiem griestiem, kādi ir noteikti reģionālajiem atbalstiem atkarībā no problēmām, kādas ir piemeklējušas šos reģionus. Turklāt minētā paziņojuma 33. apsvērumā ir norādīts, kādos apstākļos atbalsts parasti tiks uzskatīts par samērīgu. Ir izdarīta atsauce uz apstākli, ka atbalstam ir jābūt vienādam ar starpību, kāda rodas starp ieguldījuma atbalstāmajā reģionā tīrajām izmaksām saņēmējam uzņēmumam un ieguldījuma tīrajām izmaksām citos reģionos. Ir uzskatīti vairāki kritēriji, kas ir jāņem vērā šajā ziņā. Turklāt ir jāuzsver, ka šāds samērīguma princips, kas izpaužas kā atbalsta ierobežošana līdz minimumam, kāds ir nepieciešams, lai samazinātu izkropļojumus iekšējā tirgū, ir piemērojams arī citās valsts atbalsta tiesību jomās.

(skat. 105., 109.–111., 120. un 145. punktu)
No paša Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta teksta izriet, ka, ja Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ir publicēts paziņojums importētājiem, kurā konstatētas pamatotas šaubas par to, vai trešā saņēmēja valsts pareizi piemēro preferenciāla tarifa režīmu, tas liedz importētājiem, sākot no tā publicēšanas, atsaukties uz savu labticību, tādējādi nodrošinot ļoti augstu tiesiskās noteiktības līmeni un liekot valsts iestādēm un Komisijai noraidīt pieteikumu par ievedmuitas nodokļu nepiedzīšanu. Ņemot vērā šāda paziņojuma īpašo nozīmīgumu, paziņojumam ir jābūt īpaši skaidram, tostarp attiecībā uz jautājumu par valstīm, uz kurām tas attiecas. Tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka no Kopienas Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta piektās daļas teksta tieši izriet, ka šādā paziņojumā ir jākonstatē pamatotas šaubas par to, vai “saņēmēja valsts” pareizi piemēro preferenciāla tarifa režīmu. Proti, ja paziņojums nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas pietiekami precīzi attiecās arī uz ievedumiem no kādas trešās valsts, no parādnieka nevar tikt prasīts, lai tas grozītu savu pieeju attiecībā uz ievedumiem no šīs valsts minētā paziņojuma publicēšanas dēļ. Citāda pieeja samazinātu saimnieciskās darbības subjektu tiesisko noteiktību, jo gadījumā, ja rastos šaubas par paziņojuma importētājiem tvērumu, tiem tiktu noteikts pienākums vienmēr – piesardzības labad – piemērot papildu aizsardzības pasākumus pat attiecībā uz ievedumiem no valstīm, kuras nav skaidri identificētas kā valstis, uz kurām attiecas Komisijas šaubas.

(skat. 46., 60. un 76. punktu)
Interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesību aktā, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi. Šajā ziņā, ja regulas, it īpaši kādas tās tiesību normas, gramatiskā un vēsturiskā interpretācija neļauj precīzi novērtēt tās piemērojamību, attiecīgais tiesiskais regulējums ir interpretējams, pamatojoties gan uz tā mērķi, gan uz tā vispārējo sistēmu.

Attiecībā uz nozīmi, kas jāpiešķir ar minēto prasību veiktajai norādei uz Regulas Nr. 21/2004 3.–5. pantu, ir jāuzskata, ka vienīgi elementi, kas minēti 4. un 5. pantā un izklāstīti šīs pašas regulas 3. panta [1. punkta] a) un b) apakšpunktā, ir atzīti par savstarpējās atbilstības prasībām. Šīs interpretācijas loģiku apstiprina raksturiezīmju atšķirības starp, pirmkārt, Regulas Nr. 21/2004 3. panta [1. punkta] a) un b) apakšpunktā uzskaitītajiem elementiem, kas pārņemti minētās regulas 4. un 5. pantā, un, otrkārt, Regulas Nr. 21/2004 3. panta [1. punkta] c) un d) apakšpunktā minētajiem elementiem, kas pārņemti minētās regulas 6.–8. pantā. Proti, pretēji elementiem, kas norādīti Regulas Nr. 21/2004 4. un 5. pantā, minētās regulas 6.–8. pantā paredzētie elementi attiecas uz pienākumiem, kuri galvenokārt ir saistoši vienīgi dalībvalstīm, kas var izskaidrot likumdevēja gribu to ievērošanu nepadarīt par maksājumu nosacījumu par labu lauksaimniekiem. Līdz ar to, lai gan dalībvalstij pilnībā ir saistoša Regula Nr. 21/2004, tostarp tās 5.–8. pants, šo pantu ievērošana, neraugoties uz ar 8. likumā noteiktās pārvaldes prasības izdarīto atsauci uz tās 3. pantu, nevar tikt uzskatīta par tādu, kas paredz nosacījumus maksājumiem, kuri veikti par labu lauksaimniekiem.

(sal. ar 63., 66., 67. un 70. punktu)
Tādas trīsdimensiju preču zīmes, ko veido pašas preces forma, atšķirtspējas vērtējuma kritēriji nav atšķirīgi no tiem, ko piemēro citām preču zīmju kategorijām. Tomēr, piemērojot šos kritērijus, ir jāņem vērā fakts, ka vidusmēra patērētāja uztvere, sastopoties ar trīsdimensiju preču zīmi, ko veido pašas preces forma, ne vienmēr ir tāda pati kā sastopoties ar vārdisku vai grafisku preču zīmi, ko veido apzīmējums, kas nav atkarīgs no apzīmēto preču formas. Proti, vidusmēra patērētāji nav pieraduši izdarīt pieņēmumus par preču izcelsmi, balstoties uz preču vai to iesaiņojuma formu bez jebkādiem grafiskiem vai teksta elementiem, un šādas trīsdimensiju preču zīmes atšķirtspēja tādējādi varētu būt grūtāk nosakāma nekā vārdiskas vai grafiskas preču zīmes atšķirtspēja. Atšķirtspēja Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē piemīt vienīgi tādai trīsdimensiju preču zīmei, ko veido pašas preces forma, kura būtiski atšķiras no attiecīgās nozares standartiem vai prakses un šī fakta dēļ var pildīt savu izcelsmes norādes pamatfunkciju.

Šie kritēriji, kas izstrādāti attiecībā uz preču zīmēm, kas ir sajaucamas ar preču izskatu, ir piemērojami arī gadījumos, kad apzīmējumu veido uz preces virsmas izvietots raksts.

Šajā ziņā apzīmējums, ko veido vairāki elementi, kuri regulāri atkārtojas, ir īpaši piemērots, lai tiktu izmantots kā virsmas raksts. Tātad principā pastāv šim apzīmējuma raksturīga varbūtība, ka tas tiek izmantots kā virsmas raksts neatkarīgi no tā, vai preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs to attēlojis kā grafisku preču zīmi, trīsdimensiju preču zīmi, virsmas rakstu vai kā citādi. Šādos apstākļos vienīgi tad, kad virsmas raksta izmantošanas varbūtība, ņemot vērā attiecīgo preču raksturu, ir niecīga, šāds apzīmējums nevar tikt uzskatīts par virsmas rakstu attiecībā uz konkrētajām precēm. Citos gadījumos var tikt uzskatīts, ka attiecīgais apzīmējums, kuram tā elementu secīgas atkārtošanās dēļ ir virsmas rakstam raksturīgās iezīmes, patiešām veido virsmas rakstu. Tātad runa ir par objektīvu kritēriju, kas nav atkarīgs no konkrētā uzņēmuma komerciālajiem nolūkiem.

Kritēriji, kas ir noteikti judikatūrā attiecībā uz tādu preču zīmju atšķirtspējas vērtējumu, kas ir sajaucamas ar preču formu, ir piemērojami arī attiecībā uz virsmas rakstiem, kas tiek izmantoti uz tādu preču iepakojuma, kuras parasti tiek pārdotas iepakojumā un kuras parasti tiek izņemtas no to iepakojuma tieši pirms to patēriņa.

Tomēr šīs judikatūras piemērošana nav pamatota gadījumā, kad virsmas raksts izmantots tikai uz transportēšanas iepakojuma. Virsmas raksts, kas izmantots tikai uz transportēšanas iepakojuma, nevar tikt pielīdzināts preces izskatam.

(skat. 23., 24., 26., 54., 55., 57., 66. un 67. punktu)
Vispārējā tiesā celtas prasības mērķis ir pārbaudīt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja apelāciju padomju lēmumu tiesiskumu Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 65. panta izpratnē. Tāpēc Vispārējās tiesas uzdevums nav atkārtoti pārbaudīt faktiskus apstākļus, pamatojoties uz pierādījumiem, kuri pirmo reizi iesniegti šajā tiesā.

Protams, ka interpretējot valsts tiesības, uz kurām ir veikta atsauce Savienības tiesībās, ne lietas dalībniekiem, ne Vispārējai tiesai nevar tikt liegts gūt iedvesmu no norādēm, kas izriet no valsts tiesību aktiem, tiesu judikatūras vai doktrīnas, jo apelāciju padomei netiek pārmests, ka tā nav ņēmusi vērā kāda konkrēta valsts tiesas sprieduma faktiskos apstākļus, bet tiek veikta atsauce uz spriedumiem vai doktrīnu, lai argumentētu pamatu saistībā ar to, ka apelācijas padome ir nepareizi piemērojusi valsts tiesību normu.

Tomēr saistībā ar iebildumiem, kas ir balstīti uz agrāko tiesību Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta izpratnē esamību, dokumenti, kuri ietver valsts tiesību normas, nav norādes, kuras izriet no valsts tiesību aktiem, no kuriem Vispārējā tiesa varētu gūt iedvesmu, interpretējot valsts tiesības, bet pierādījumi, lai pierādītu piemērojamo valsts tiesību saturu Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 19. noteikuma 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Tā kā prasītājs nav iesniedzis šos dokumentus administratīvā procesa Birojā laikā, tie ir jāatzīst par nepieņemamiem.

(sal. ar 19.–21. punktu)
Attiecībā uz kritērijiem uzņēmuma, kurš darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusa piešķiršanai no Pamata Antidempinga regulas Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis, 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešā ievilkuma izriet, ka minēto statusu nevar piešķirt, ja aplūkotā uzņēmuma ražošanas izmaksu un finanšu situācijas būtiskā izkropļošana ir mantota no agrākās situācijas, kurā nebija tirgus ekonomikas.

Šajā ziņā dažādas pamatregulas lingvistiskās redakcijas apstiprina, ka jēdziens “mantots” nozīmē, ka agrākā sistēma, kurā nebija tirgus ekonomikas, ir radījusi vai izraisījusi aplūkotos izkropļojumus. Tādējādi priekšrocības, kas ir minēto izkropļojumu pamatā, nevar attiekties uz jebkurām valsts kompetento iestāžu sniegtajām priekšrocībām, bet tikai uz tām, kas izriet no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, pretējā gadījumā tiktu apdraudēta šajā tiesību normā minēto piemēru lietderība un ilustratīvā piemērojamība.

Turklāt, lai arī nodokļu priekšrocības, kāda ir samazinātā nodokļu likme, kas nozīmē valsts iejaukšanos, var orientēt uzņēmumu uzvedību virzienā, kas ir atšķirīgs no virziena, kuru rada tirgus ekonomikas spēki, tomēr jākonstatē, ka šādi pasākumi pastāv arī valstīs ar tirgus ekonomiku, tādējādi šādu pasākumu esamība pati par sevi nav pietiekama, lai tā tiktu kvalificēta kā tāda, kas ir mantota no plānotas ekonomikas.

Konkrētāk, runājot par jautājumu, vai Ķīnas Tautas Republikas piešķirtās nodokļu priekšrocības augsto un jauno tehnoloģiju nozares uzņēmumiem ir mantotas no agrākās sistēmas, kurā nav tirgus ekonomiskas, nevar apstrīdēt, ka atbalsts atsevišķām darbību nozarēm, piemēram, augstajām tehnoloģijām, kuras attiecīgā valsts uzskata par stratēģiskām, ir leģitīms mērķis tirgus ekonomikā neatkarīgi no tā, vai aplūkotie pasākumi ir likumīgi, tostarp ņemot vērā Savienības tiesības valsts atbalsta jomā. Turklāt šajā ziņā nevar tikt uzskatīts, ka mērķis piesaistīt ārvalsts investorus būtu mantots no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, jo, pirmkārt, šādu mērķi īsteno liels skaits valstu ar tirgus ekonomiku un, otrkārt, šāds mērķis vismaz teorētiski ir pretrunā ekonomiskās pārvaldes veidam, kura pamatā ir uzņēmumu, kuri ir atkarīgi no centralizētajā plānā definētajiem ražošanas mērķiem, kolektīvā vai valstiskā piederība, kas ir raksturīgi sistēmai, kurā nav tirgus ekonomikas.

(sal. ar 63., 64., 67., 75. un 76. punktu)
Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 15. panta 1. punkta a) apakšpunkta, kurā nav prasīta strikta atbilstība starp tirdzniecībā izmantoto formu un to, kādā preču zīme ir reģistrēta, mērķis ir atļaut šīs reģistrētās preču zīmes īpašniekam, izmantojot apzīmējumu tirdzniecībā, veikt tajā izmaiņas, kas, nemainot šī apzīmējuma atšķirtspēju, dod iespēju labāk pielāgoties attiecīgo preču vai pakalpojumu tirdzniecības un mārketinga vajadzībām. Atbilstoši šim mērķim šīs normas materiālās piemērošanas joma ir jāuzskata par ierobežotu attiecībā uz situācijām, kurās apzīmējums, ko preču zīmes īpašnieks izmanto konkrēti tāpēc, lai apzīmētu preces vai pakalpojumus, saistībā ar kuriem tā ir reģistrēta, ir tādā formā, kādā tiek komerciāli izmantota šī pati preču zīme. Līdzīgās situācijās, kad tirdzniecībā izmantotais apzīmējums atšķiras no formas, kādā tas ticis reģistrēts, tikai ar nenozīmīgiem elementiem tādējādi, ka abus apzīmējumus var uzskatīt par būtībā ekvivalentiem, minētā norma paredz, ka reģistrētās preču zīmes izmantošanas pienākumu var izpildīt, iesniedzot pierādījumu par apzīmējuma izmantošanu tādā formā, kādā to izmanto tirdzniecībā.

Tāpēc, lai izmantoto apzīmējumu atzītu par tādu, kas nemaina preču zīmes atšķirtspēju tādā formā, kādā tā ir reģistrēta, nepietiek vien ar to, ka šīs pēdējās dominējošais elements tiek pārņemts šajā apzīmējumā. Pārbaude par izmaiņām atšķirtspējā notiek, salīdzinot preču zīmi formā, kādā tā ir reģistrēta, ar izmantoto apzīmējumu, lai izvērtētu, vai šī preču zīme un apzīmējums atšķiras vai neatšķiras elementos, kas ir nenozīmīgi, un vai tie var tikt uzskatīti par būtībā ekvivalentiem.

(sal. ar 18. un 34. punktu)