Keywords

Summary



Keywords

1. Prasība atcelt tiesību aktu – Interese celt prasību – Interese, ko izvērtē pēc stāvokļa prasības celšanas dienā – Apstrīdētā tiesību akta spēka zaudēšana tiesvedības laikā – Tiesību akts, kas ir bijis pamats pret prasītāju vērstajiem valsts soda pasākumiem – Intereses celt prasību saglabāšana

(EKL 230. panta ceturtā daļa)

2. Tiesvedība – Tiesību akts, ar kuru tiesvedības laikā atceļ un aizstāj apstrīdēto tiesību aktu – Pieteikums par atcelšanas prasījumu pielāgošanu

(EKL 230. panta piektā daļa; Vispārējās tiesas Reglamenta 111. un 113. pants)

3. Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Iespējamība, ka vispārēja rakstura tiesību akts skar individuāli – Nosacījumi – Vielas kā bīstamas vielas klasifikācija Direktīvā 2004/73

(EKL 230. panta ceturtā daļa; Padomes Direktīva 67/548; Komisijas Direktīva 2004/73)

4. Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Prasība par zaudējumu atlīdzību, kas pamatota ar vielas kā bīstamas vielas klasifikācijas Direktīvā 2004/73 prettiesiskumu

(EKL 288. panta otrā daļa)

Summary

1. Prasītāja interesei celt prasību, ņemot vērā prasības priekšmetu, ir jāpastāv prasības celšanas brīdī, pretējā gadījumā šāda prasība ir nepieņemama. Šim strīda priekšmetam, tāpat kā interesei celt prasību ir jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai – pretējā gadījumā tiesvedība ir jāizbeidz –, līdz ar ko prasības rezultātam ir jāspēj sniegt labumu lietas dalībniekam, kas to ir cēlis. Tādējādi apstrīdētā tiesību akta spēka iespējamā zaudēšana tiesvedības laikā pati par sevi nenosaka pienākumu Savienības tiesai pieņemt lēmumu izbeigt tiesvedību tādēļ, ka sprieduma pasludināšanas dienā vairs nepastāv strīda priekšmets vai nav intereses celt prasību.

Saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu – ja tiesību akts, kuru lūdz atcelt, jau ir radījis valsts līmenī juridiski saistošas sekas un tā kā tikai spriedums, ar ko atceļ tiesību aktu, rada ex tunc iedarbību, ar atpakaļejošu spēku izņemot attiecīgo tiesību aktu no Savienības tiesību sistēmas tādējādi, ka tas tiek uzskatīts par nekad neeksistējušu – minētā tiesību akta atcelšanas vai spēka zaudēšanas konstatējums vai pat iespējamais tās prettiesiskuma konstatējums, kas izdarīts saistībā ar prasību atlīdzināt kaitējumu, vien nav pietiekami, lai aizsargātu prasītāju, kas lūdz atcelt attiecīgo tiesību aktu, no pret to vērstajiem valsts soda pasākumiem, kuru juridiskais pamats ir valsts tiesību normas, ko dalībvalstis pieņēmušas, lai izpildītu apstrīdētā tiesību akta transponēšanas pienākumu, jo atšķirībā no sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību akts, šādiem konstatējumiem principā ir tikai ex nunc iedarbība, tie attiecas tikai uz tiesvedību par kaitējuma atlīdzināšanu un ar tiem netiek likvidēts ar atpakaļejošu spēku minēto pasākumu juridiskais pamats.

(sal. ar 84. un 86.–89. punktu)

2. Ja tiesvedības gaitā tiesību akts tiek aizstāts ar citu tiesību aktu, kuram ir tas pats priekšmets, tas ir jāuzskata par jaunu apstākli, kas ļauj prasītājam pielāgot savus prasījumus un izvirzītos pamatus. Tomēr prasījumu par tiesību akta atcelšanu pielāgošana pēc EKL 230. panta piektajā daļā šajā sakarā paredzētā prasības celšanas termiņa beigām būtu nesaderīga ar šo tiesību normu. Proti, saskaņā ar tiesiskās noteiktības principu un indivīdu vienlīdzības likuma priekšā principu EKL 230. panta piektā daļa attiecas uz absolūta rakstura prasības celšanas termiņu, kas ir stingri noteikts, absolūts un nav pagarināms. Jebkāda atkāpe no šā termiņa vai tā pagarināšana, ko būtu piešķīrusi Savienības tiesa – pat ar visu lietas dalībnieku piekrišanu –, tātad būtu pretrunā šīs normas nepārprotamajam formulējumam un sistēmai, kā arī Līguma autoru gribai. Turklāt absolūta rakstura kritēriji, kas Vispārējās tiesas Reglamenta 111. un 113. panta izpratnē liek tai atzīt par nepieņemamu gan prasību atcelt tiesību aktu, gan pieteikumu par pielāgojumiem prasījumos par tiesību akta atcelšanu, nevar tikt interpretēti šauri, jo citādi – pretēji tiesiskās noteiktības principam un indivīdu vienlīdzības likuma priekšā principam – tiktu radīta iespēja apiet Līgumā paredzētās obligātās prasības, tostarp attiecībā uz prasības celšanas termiņiem.

Tātad tāda prasītāja pieteikums par prasījumu pielāgošanu, kas vai nu apzināti, vai arī aiz neuzmanības nav cēlis prasību atcelt tiesību aktu, kas pieņemts tiesvedības laikā, un nav iesniedzis pieteikumu, lūdzot atļaut atbilstoši pielāgot savus prasījumus par atcelšanu, šim nolūkam paredzētajā prasības celšanas termiņā, lai gan tam acīmredzami ir bijusi iespēja to darīt un lai gan bija pamats sagaidīt, ka tas to izdarīs, ir acīmredzami novēlots un tas ir jānoraida kā nepieņemams. Apstāklim, ka jau uzsāktā tiesvedība tiesību akta, kas pieņemts tiesvedības laikā, publicēšanas brīdī tika apturēta atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 77. panta a) punktam un 79. panta 1. punkta pirmajai daļai, nav nozīmes, jo šī apturēšana nevarēja ietekmēt EKL 230. panta piektajā daļā paredzētā prasības celšanas termiņa skaitīšanu.

(sal. ar 94.–97. punktu)

3. Fakts, ka tiesību akts pēc sava rakstura un piemērojamības ir vispārpiemērojams, jo tas ir piemērojams visiem ieinteresētajiem uzņēmējiem, neizslēdz, ka tas dažus no tiem var skart individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē. Tādējādi, ja lēmums skar tādu personu grupu, kas ir identificētas vai identificējamas šā akta pieņemšanas brīdī atbilstoši šīs grupas locekļiem raksturīgiem kritērijiem, šis akts var šīs personas skart individuāli, jo tās pieder pie ierobežota uzņēmēju loka. Tomēr iespēja ar lielāku vai mazāku precizitāti noteikt tiesību subjektu, kuriem piemērojams kāds pasākums, skaitu vai pat identitāti nekādā ziņā nenozīmē, ka būtu jāuzskata, ka šis pasākums šos subjektus skar individuāli, ja ir skaidrs, ka šī piemērošana notiek atbilstoši objektīvai juridiskai vai faktiskai situācijai, kas paredzēta attiecīgajā tiesību aktā.

Tātad ar apstākli, ka prasītājs ir piedalījies procesā, kura rezultātā ar Direktīvu 2004/73, ar ko divdesmit devīto reizi tehnikas attīstībai pielāgo Direktīvu 67/548 par to normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu, kas attiecas uz bīstamu vielu klasifikāciju, iepakojumu un marķēšanu, tikusi pieņemta klasifikācija, saskaņā ar kuru n‑propilbromīds ir uzskatāms par viegli uzliesmojošu vielu un reproduktīvajai funkcijai toksisku vielu, nepietiek – ja atbilstošajā tiesiskajā regulējumā prasītājam nav paredzētas procesuālās garantijas –, lai pierādītu, ka tam ir tiesības celt prasību par minēto direktīvu. Šajos apstākļos prasītājs nevar apgalvot, ka tas ir individuāli izcelts saistībā ar apstrīdēto pasākumu, it īpaši tad, ja tas nebija saistīts ne ar minētās vielas sākotnējās klasifikācijas izcelsmi, ne arī ar klasifikācijas, kāda tā izriet no Direktīvas 2004/73, izcelsmi.

Tāpat nosacījumi, kas ļautu konstatēt ierobežotā uzņēmēju loka, ko būtu ietekmējusi minētā klasifikācija, esamību, acīmredzami nav izpildīti gadījumā, ja nav sniegti ticami precizējumi par attiecīgo uzņēmēju identitāti, skaitu un situāciju, it īpaši par to, vai tiem ir pozīcija attiecīgajā tirgū vai iepriekšpastāvošas tiesības, un to, vai šiem uzņēmējiem ir tikušas radītas nelabvēlīgas sekas, kas būtu līdzīgās sekām, kuras radītas prasītājam.

Turklāt ar apstākli, ka kāds vispārpiemērojams tiesību akts dažus uzņēmējus ekonomiski ietekmē vairāk nekā citus, nepietiek, lai tos izceltu individuāli salīdzinājumā ar šiem citiem uzņēmējiem, jo šī tiesību akta piemērošana notiek atbilstoši objektīvi noteiktai situācijai. Tas apstāklis vien, ka prasītājs jaunā tiesiskā regulējuma dēļ var zaudēt būtisku ienākumu avotu, neliecina, ka prasītājs atrodas īpašā situācijā, un ar to nepietiek, lai pierādītu, ka šis regulējums to skar individuāli, jo prasītājam ir jāiesniedz pierādījumi par apstākļiem, kas ļautu uzskatīt, ka apgalvotais kaitējums var to izcelt individuāli salīdzinājumā ar jebkuru citu uzņēmēju, kuru minētais tiesiskais regulējums ietekmē tādā pašā veidā kā prasītāju. Tādēļ pieņēmums, ka sakarā ar apstrīdētās klasifikācijas stāšanos spēkā un īstenošanu prasītājam ir radušies būtiski ekonomiski zaudējumi, vien nevar būt pamats konstatējumam, kas tas ir skarts individuāli. Tāpat tas nevar tikt individuāli izcelts tādēļ vien, ka tas ir sakoncentrējis savu ražošanu uz vienu vielu, kamēr pastāv citi uzņēmēji, kurus skar minētais tiesiskais regulējums un kuru identitāte un skaits nav precizēti, un šo uzņēmēju grupa var tikt grozīta ar apstrīdēto klasifikāciju, kas ietekmē to izstrādājumus tādā pašā veidā kā prasītāja izstrādājumu.

Turklāt iepriekšpastāvošās prasītāja tiesības, kas balstītas uz ekskluzīvo licenci patentētā izgudrojuma attiecībā uz ražojumu, kurā sastāvā ir minētā viela, izmantošanai, tāpat nevar to izcelt individuāli kā apstrīdētās direktīvas adresātu. Proti, iegūtu vai subjektīvu tiesību, tostarp īpašuma tiesību, kuru apjomu vai izmantošanu potenciāli ietekmē minētā klasifikācija, iespējamā pastāvēšana pati par sevi nevar individuāli izcelt minēto tiesību īpašnieku, it īpaši tad, ja citiem uzņēmējiem varētu būt analogas tiesības un tādēļ tie varētu atrasties tādā pašā situācijā kā šis tiesību īpašnieks.

(sal. ar 101., 103., 104., 106., 109.–112., 114. un 116. punktu)

4. Savienības ārpuslīgumiskā atbildība par tās iestāžu prettiesisko rīcību EKL 288. panta otrās daļas izpratnē var iestāties tikai tad, ja ir izpildīts nosacījumu kopums, proti, iestādēm pārmestā rīcība ir prettiesiska, ir ticis nodarīts reāls kaitējums un pastāv cēloņsakarība starp pārmesto rīcību un norādīto kaitējumu. Tā kā šie nosacījumi ir kumulatīvi, prasība ir jānoraida pilnībā, ja kaut viens no šiem nosacījumiem nav izpildīts.

Šajā ziņā saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību, kas balstīta uz ar Direktīvu 2004/73, ar ko divdesmit devīto reizi tehnikas attīstībai pielāgo Direktīvu 67/548 par to normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu, kas attiecas uz bīstamu vielu klasifikāciju, iepakojumu un marķēšanu, ieviestās klasifikācijas, saskaņā ar kuru n‑propilbromīds ir uzskatāms par viegli uzliesmojošu vielu un reproduktīvajai funkcijai toksisku vielu, prettiesiskumu, ir jānorāda, ka šis prettiesiskums nevar tikt konstatēts, ja kādā agrākā spriedumā Tiesa, izskatot tai iesniegtos prejudiciālos jautājumus, ir noraidījusi iebildumus, ar kuriem apšaubīta minētās klasifikācijas spēkā esamība un kurus prasītājs būtībā atkārto prasībā par zaudējumu atlīdzību. Proti, ja Vispārējā tiesā izskatāmās lietas priekšmets lielā mērā pārklājas ar strīda priekšmetu kādā citā lietā, ko izskatīja Tiesa, ja gan prasītājs, gan atbildētāja iestāde ir piedalījušies abos tiesas procesos, ja tiesību akts, kura spēkā esamība ir apstrīdēta, ir viens un tas pats, ja iebildumi, kas izvirzīti saistībā ar tā atcelšanu vai spēkā neesamības atzīšanu, lielā mērā ir tādi paši un ja Tiesa ir apstiprinājusi apstrīdētā tiesību akta tiesiskumu, Vispārējai tiesai vairs nav jāpārbauda šis vērtējums.

(sal. ar 122., 123., 137. un 138. punktu)