Puses

Sprieduma pamatojums

Rezolutīvā daļa



Puses

Lieta T‑541/08

Sasol , Rozbenka [ Rosebank ] (Dienvidāfrikas Republika),

Sasol Holding in Germany GmbH , Hamburga (Vācija),

Sasol Wax International AG , Hamburga,

Sasol Wax GmbH , Hamburga,

ko pārstāv W. Bosch , U. Denzel , C. von Köckritz , advokāti,

prasītājas,

pret

Eiropas Komisiju , ko pārstāv F. Castillo de la Torre un R. Sauer , pārstāvji, kuriem palīdz M. Gray , advokāts,

atbildētāja,

par prasību prioritāri daļēji atcelt Komisijas 2008. gada 1. oktobra Lēmumu C(2008) 5476, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.181 – Sveču vasks), kā arī pakārtoti atcelt prasītājām uzlikto naudas sodu vai samazināt tā apmēru.

VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs O. Cūcs [ O. Czúcz ] (referents), tiesneši I. Labucka un D. Gracijs [ D. Gratsias ],

sekretārs N. Rozners [ N. Rosner ], administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 3. jūlija tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Sprieduma pamatojums

Tiesvedības rašanās fakti

1. Administratīvais process un apstrīdētā lēmuma pieņemšana

1. Ar 2008. gada 1. oktobra Lēmumu C(2008) 5476, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.181 – Sveču vasks) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Eiropas Kopienu Komisija ir konstatējusi, ka prasītājas Sasol Wax GmbH , Sasol Wax International AG , Sasol Holding in Germany GmbH un Sasol (turpmāk tekstā – “ Sasol Ltd ”) (prasītājas turpmāk tekstā kopā – “ Sasol ”) kopā ar citiem uzņēmumiem ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties aizliegtā vienošanās darbībā parafīna vaska tirgū EEZ un Vācijas ogļu putekļu vaska tirgū.

2. Apstrīdētā lēmuma adresātes papildus Sasol ir šādas sabiedrības: ENI SpA , Esso Deutschland GmbH , Esso Société anonyme française , ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA un Exxon Mobil Corp . (turpmāk tekstā kopā – “ ExxonMobil ”), H & R ChemPharm GmbH , H & R Wax Company Vertrieb GmbH un Hansen & Rosenthal KG (turpmāk tekstā kopā – “ H & R ”), Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG , MOL Nyrt ., Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA , Repsol Petróleo SA un Repsol YPF SA (turpmāk tekstā kopā – “ Repsol ”), Shell Deutschland Oil GmbH , Shell Deutschland Schmierstoff GmbH , Deutsche Shell GmbH , Shell International Petroleum Company Ltd , The Shell Petroleum Company Ltd , Shell Petroleum NV un The Shell Transport and Trading Company Ltd (turpmāk tekstā kopā – “ Shell ”), RWE Dea AG un RWE AG (turpmāk tekstā kopā – “ RWE ”), kā arī Total SA un Total France SA (turpmāk tekstā kopā – “ Total ”) apstrīdētā lēmuma preambulas 1. apsvērums).

3. Parafīna vasks tiek ražots naftas pārstrādes rūpnīcā no jēlnaftas. Tas tiek izmantots, lai ražotu tādas preces kā sveces, ķīmiskie izstrādājumi, riepas un autopreces, kā arī kaučuka nozarē, iesaiņojumu nozarē, līmvielu nozarē un košļājamo gumiju nozarē (apstrīdētā lēmuma preambulas 4. apsvērums).

4. Ogļu putekļu vasks ir izejviela, kas nepieciešama parafīna vaska ražošanai. Tas tiek ražots naftas pārstrādes rūpnīcās kā no jēlnaftas iegūto pamateļļu blakusprodukts. Tas arī tiek pārdots gala klientiem, piemēram, kokskaidu plātņu ražotājiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 5. apsvērums).

5. Komisija sāka izmeklēšanu pēc tam, kad Shell Deutschland Schmierstoff 2005. gada 17. marta vēstulē to bija informējusi par aizliegtas vienošanās pastāvēšanu un iesniegusi tai pieteikumu par imunitātes piešķiršanu saskaņā ar Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 72. apsvērums).

6. 2005. gada 28. un 29. aprīlī Komisija saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp. [Īpašais izdevums latviešu valodā, 8. nod., 2. sēj., 205. lpp.]), 20. panta 4. punktu veica pārbaudes uz vietas “H & R/Tudapetrol”, ENI , MOL telpās, kā arī telpās, kas pieder Sasol , ExxonMobil , Repsol un Total grupu sabiedrībām (apstrīdētā lēmuma preambulas 75. apsvērums).

7. Laikā starp 2007. gada 25. un 29. maiju Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem iepriekš 2. punktā minētajām sabiedrībām, tostarp arī prasītājām (apstrīdētā lēmuma preambulas 85. apsvērums). Ar 2007. gada 13. augusta vēstuli Sasol Wax un Sasol Wax International kopīgi atbildēja uz paziņojumu par iebildumiem. Ar tās pašas dienas vēstuli Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd arī kopīgi atbildēja uz paziņojumu par iebildumiem.

8. 2007. gada 10. un 11. decembrī Komisija sarīkoja uzklausīšanu, kurā piedalījās prasītājas (apstrīdētā lēmuma preambulas 91. apsvērums).

9. Apstrīdētajā lēmumā, ņemot vērā Komisijas rīcībā esošos pierādījumus, tā uzskatīja, ka lēmuma adresātes kā parafīna vaska un ogļu putekļu vaska ražotāju EEZ vairākums ir piedalījušās vienotā, kompleksā un turpinātā EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumā, kurā aptverta EEZ teritorija. Šajā pārkāpumā bija ietverti nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuras attiecas uz cenu noteikšanu un komerciālā ziņā delikātas informācijas apmaiņu un atklāšanu, kas skar parafīna vasku (turpmāk tekstā – “pārkāpuma galvenā daļa”). Saistībā ar RWE (pēc tam Shell ), ExxonMobil , MOL , Repsol , Sasol un Total pārkāpums, kas skar parafīna vasku, arī ietvēra klientu vai tirgu sadalīšanu (turpmāk tekstā – “pārkāpuma otrā daļa”). Turklāt RWE , ExxonMobil , Sasol un Total izdarītais pārkāpums attiecās arī uz ogļu putekļu vasku, kas tiek pārdots gala klientiem Vācijas tirgū (turpmāk tekstā – “pārkāpuma ogļu putekļu vaska daļa”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 2., 95. un 328. apsvērums un 1. pants).

10. Prettiesiskā prakse tika realizēta pret konkurenci vērstās sanāksmēs, kuras dalībnieki sauca par “tehniskām sanāksmēm” vai dažreiz par “Blauer Salon” sanāksmēm, un “ogļu putekļu vaska sanāksmēs”, kas tieši veltītas jautājumiem par ogļu putekļu vasku.

11. Šajā lietā uzliktie naudas sodi tika aprēķināti saskaņā ar Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”), kas bija spēkā, kad iepriekš 2. punktā minētajām sabiedrībām tika paziņots paziņojums par iebildumiem.

12. Apstrīdētajā lēmumā tostarp ir šādas tiesību normas:

“1. pants

Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. panta 1. punktu un no 1994. gada 1. janvāra ir pārkāpuši EEZ nolīguma 53. pantu, piedaloties norādītajos periodos turpinātā nolīgumā un/vai saskaņotās darbībās parafīna vaska nozarē kopējā tirgū un no 1994. gada 1. janvāra EEZ:

[..]

Sasol Wax GmbH : no 1992. gada 3. septembra līdz 2005. gada 28. aprīlim;

Sasol Wax International AG : no 1995. gada 1. maija līdz 2005. gada 28. aprīlim;

Sasol Holding in Germany GmbH : no 1995. gada 1. maija līdz 2005. gada 28. aprīlim;

Sasol [ LTD ]: no 1995. gada 1. maija līdz 2005. gada 28. aprīlim;

[..]

Saistībā ar šādiem uzņēmumiem pārkāpums norādītajos periodos arī attiecas uz ogļu putekļu vasku, kas pārdots gala klientiem Vācijas tirgū:

[..]

Sasol Wax GmbH : no 1997. gada 30. oktobra līdz 2004. gada 12. maijam;

Sasol Wax International AG : no 1997. gada 30. oktobra līdz 2004. gada 12. maijam;

Sasol Holding in Germany GmbH : no 1997. gada 30. oktobra līdz 2004. gada 12. maijam;

Sasol [ LTD ]: no 1997. gada 30. oktobra līdz 2004. gada 12. maijam;

[..]

2. pants

Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem uzliek šādu naudas sodu:

ENI SpA : EUR 29 120 000;

Esso Société anonyme française : EUR 83 588 400,

no kuriem solidāri ar

ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA un ExxonMobil Corporation EUR 34 670 400 apmērā, no kuriem solidāri ar Esso Deutschland GmbH EUR 27 081 600 apmērā;

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG : EUR 12 000 000;

Hansen & Rosenthal KG solidāri ar H & R Wax Company Vertrieb GmbH : EUR 24 000 000,

no kuriem solidāri ar:

H & R ChemPharm GmbH EUR 22 000 000 apmērā;

MOL Nyrt .: EUR 23 700 000;

Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA solidāri ar Repsol Petróleo SA un Repsol YPF SA : EUR 19 800 000 apmērā;

Sasol Wax GmbH : EUR 318 200 000,

no kuriem solidāri ar

Sasol Wax International AG , Sasol Holding in Germany GmbH un Sasol [ LTD ] EUR 250 700 000 apmērā;

Shell Deutschland Oil GmbH , Shell Deutschland Schmierstoff GmbH , Deutsche Shell GmbH , Shell International Petroleum Company Limited , The Shell Petroleum Company Limited , Shell Petroleum NV un The Shell Transport and Trading Company Limited : EUR 0;

RWE‑Dea AG solidāri ar RWE AG : EUR 37 440 000;

Total France SA solidāri ar Total SA : EUR 128 163 000.”

2. Par grupas Sasol un Vara struktūru un mātesuzņēmumu saukšanu pie atbildības apstrīdētajā lēmumā

13. Apstrīdētā lēmuma 449. apsvērumā Komisija vispirms identificēja saistībā ar grupu Sasol sabiedrību, kas tieši atbildīga par pārkāpumu. Tādējādi tā secināja, ka to personu starpā, kas piedalījās tehniskajās sanāksmēs, bija Hans‑Otto Schümann GmbH & Co KG (turpmāk tekstā – “ HOS ”) darbinieki, un tas tā bija kopš pārkāpuma sākuma 1992. gada 3. septembrī līdz 1995. gada 30. aprīlim. No 1995. gada 1. maija līdz 2002. gada 31. decembrim runa bija par Schümann Sasol GmbH & Co. KG, kas 2000. gadā kļuva par Schümann Sasol GmbH (turpmāk tekstā kopā – “ Schümann Sasol ”). Kopš 2003. gada 1. janvāra attiecīgo darbinieku darba devējs bija Sasol Wax .

14. Tādēļ apstrīdētā lēmuma 452. apsvērumā Sasol Wax , kas ir HOS un Schümann Sasol tiesību pārņēmēja, tika saukta pie atbildības par pārkāpumu kā tā tieša dalībniece periodā no 1992. gada 3. septembra līdz 2005. gada 28. aprīlim.

15. Komisija arī izvērtēja to, kā laika gaitā ir mainījušies HOS , Schümann Sasol un Sasol Wax kapitāla īpašnieki. Šajā ziņā Komisija ir nošķīrusi trīs periodus (apstrīdētā lēmuma 454. apsvērums).

16. Saistībā ar pirmo periodu no 1992. gada 3. septembra līdz 1995. gada 30. aprīlim (turpmāk tekstā – “ Schümann periods”) Komisija konstatēja, ka galu galā H.‑O. Schümann personiski kontrolēja HOS ar Vara Holding GmbH & Co KG (turpmāk tekstā – “ Vara ”) starpniecību, kas bija vienīgais HOS komandīts (apstrīdētā lēmuma 450. un 457. apsvērums). Lielākā daļa no Vara kapitāldaļām piederēja H.‑O. Schümann , pārējās daļas piederēja viņa ģimenes locekļiem. Apstrīdētajā lēmumā ne Vara , ne H.‑O. Schümann netika saukti pie atbildības par HOS izdarīto pārkāpumu.

17. Otrais periods ilga no 1995. gada 1. maija līdz 2002. gada 30. jūnijam (turpmāk tekstā – “kopuzņēmuma periods”). 1995. gada 1. maijā Sasol Ltd iegādājās divas trešdaļas no HOS . Pēc reorganizācijas HOS kļuva par Schümann Sasol un turpināja būt par sabiedrību, kas tieši atbildīga par pārkāpumu. Schümann Sasol bija 99,9 % apmērā Schümann Sasol International AG piederošs meitasuzņēmums, kura trešdaļa kapitāldaļu turpināja piederēt Vara un galu galā Schümann ģimenei. Divas trešdaļas no Schümann Sasol International piederēja Sasol Holding in Germany , kas pats bija meitasuzņēmums, kurš pilnībā pieder Sasol Ltd . Saistībā ar šo periodu Komisija sauca pie solidāras atbildības Sasol Wax (kā Schümann Sasol tiesību pārņēmēju), Sasol Wax International ( Schümann Sasol International , kas ir Schümann Sasol mātesuzņēmums, tiesību pārņēmēju), Sasol Holding in Germany (kā mātesuzņēmumu, kam pieder divas trešdaļas Schümann Sasol International kapitāldaļu) un Sasol Ltd (kā Sasol Holding in Germany mātesuzņēmumu) (apstrīdētā lēmuma 451. un 478. apsvērums). Tā uzskatīja, ka trīs pēdējās minētās sabiedrības bija īstenojušas noteicošu ietekmi pār Schümann Sasol (apstrīdētā lēmuma 453. punktu). Ne Vara , kurai pieder trešdaļa Schümann Sasol International kapitāldaļu, ne Schümann ģimene, kam pieder Vara , netika sauktas pie atbildības par Schümann Sasol izdarīto pārkāpumu, kas tajā laikā piederēja Schümann Sasol International (turpmāk tekstā – “ Schümann Sasol International ” vai “kopuzņēmums”), kura kopīgi piederēja Vara un Sasol grupai.

18. Trešais periods ilga no 2002. gada 1. jūlija līdz 2005. gada 28. aprīlim, pārkāpuma beigu datumam (turpmāk tekstā – “ Sasol periods”). 2002. gada 30. jūnijā grupa Sasol iegādājās atlikušo trešdaļu no Schümann Sasol International kapitāldaļām, kas līdz tam piederēja Vara . Schümann Sasol , kas pārsaukta par Sasol Wax , turpināja būt par Schümann Sasol International , kas savukārt pārsaukta par Sasol Wax International , meitasuzņēmumu. Kopš tā laika visas Sasol Wax International kapitāldaļas pilnībā piederēja Sasol Holding in Germany un beigu beigās Sasol Ltd . Saistībā ar šo periodu Komisija sauca četras prasītājas pie atbildības par Sasol Wax izdarīto pārkāpumu, uzskatot, ka trīs pirmās prasītājas bija īstenojušas noteicošu ietekmi pār Sasol Wax (apstrīdētā lēmuma 451. un 453. punkts).

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

19. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 15. decembrī, prasītājas iesniedza šo prasību.

20. Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. Veicot Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, tā lūdza lietas dalībniekus atbildēt uz dažiem jautājumiem un iesniegt dažus dokumentus. Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

21. Vispārējā tiesa 2013. gada 3. jūlija tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.

22. Ņemot vērā faktiskās saiknes ar lietām T‑540/08 Esso u.c./Komisija, T‑543/08 RWE un RWE Dea /Komisija, T‑544/08 Hansen & Rosenthal un H & R Wax Company Vertrieb /Komisija, T‑548/08 Total /Komisija, T‑550/08 Tudapetrol /Komisija, T‑551/08 H & R ChemPharm /Komisija, T‑558/08 ENI /Komisija, T‑562/08 Repsol Lubricantes y Especialidades u.c./Komisija un T‑566/08 Total Raffinage un Marketing /Komisija, kā arī izvirzīto juridisko jautājumu tuvumu un grūtības, Vispārējā tiesa nolēma izspriest šīs saistītās lietas vienīgi pēc pēdējās tiesas sēdes, t.i., 2013. gada 3. jūlija tiesas sēdes, šajā lietā.

23. Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prioritāri atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas skar prasītājas;

– pakārtoti atcelt naudas sodu, kas tām uzlikts apstrīdētajā lēmumā, vai pienācīgi samazināt tā summu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

24. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību kopumā, ieskaitot pakārtotos prasījumus;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

25. Lai pamatotu savu prasību, prasītājas izvirza septiņus pamatus. Pirmais pamats ir par to, ka Sasol Ltd , Sasol Holding in Germany un Sasol Wax International ir kļūdaini sauktas pie atbildības par pārkāpumu, ko Schümann Sasol izdarījusi kopuzņēmuma laikā. Otrais pamats ir par to, ka Sasol Ltd , Sasol Holding in Germany un Sasol Wax International ir kļūdaini saukta pie atbildības par pārkāpumu, ko Sasol Wax izdarījusi Sasol perioda laikā. Trešais pamats ir par to, ka ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo Komisija nav saukusi pie solidārās atbildības Vara saistībā ar Schümann periodu un kopuzņēmuma periodu. Ceturtais pamats ir par to, ka ir kļūdaini noteikta naudas soda pamatsumma. Piektais pamats ir par to, ka kļūdaini ņemta vērā Sasol vadošā lomā. Sestais pamats ir par naudas soda summas nediferencētā maksimālā lieluma prettiesiskumu. Septītais pamats ir par to, ka Sasol ir prettiesiski nepiešķirts pilnīgs atbrīvojums saistībā ar noteiktām naudas soda daļām.

1. Pirmais pamats par to, ka Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany un Sasol Wax International ir kļūdaini sauktas pie atbildības par pārkāpumu saistībā ar kopuzņēmuma periodu

26. Prasītājas uzskata, ka Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka Sasol Ltd , ar Sasol Holding in Germany , kas ir tai pilnībā piederošs meitasuzņēmums, starpniecību viena pati īstenoja noteicošu ietekmi pār Schümann Sasol International , un līdz ar to Komisija ir kļūdaini saukusi pie atbildības Sasol Ltd , Sasol Holding in Germany un Sasol Wax International saistībā ar kopuzņēmuma periodu. Organizatoriskās, ekonomiskās un juridiskās saiknes starp Schümann Sasol un minētajām sabiedrībām, uz kurām Komisijas ir pamatojusies apstrīdētajā lēmumā, nepamatojot šādu secinājumu.

27. Prasītājas prioritāri uzskata, ka Vara , otrs mātesuzņēmums, ir viena pati īstenojusi noteicošu ietekmi pār Schümann Sasol International kopuzņēmuma perioda laikā. Pakārtoti tās uzskata, ka šo noteicošo ietekmi īstenoja kopīgi abi mātesuzņēmumi.

28. Komisija atbild, ka Sasol tika sodīta par pašas rīcību un saskaņā ar 2006. gada pamatnostādnēm. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai nav jāpamato tas, ka tā nav pieņēmusi trešajām personām adresētu lēmumu un ka uzņēmums nevar apstrīdēt tam uzlikto sodu sakarā ar to, ka citam uzņēmumam nav piemērots naudas sods.

Ievada apsvērumi

29. Saistībā ar mātesuzņēmuma solidāro atbildību par tā meitasuzņēmuma vai tam piederoša kopuzņēmuma rīcību ir jāatgādina, ka apstāklis, ka meitasuzņēmumam ir atsevišķas juridiskas personas statuss, nav pietiekams, lai liegtu iespēju tā rīcībā vainot mātesuzņēmumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1972. gada 14. jūlija spriedumu lietā 48/69 Imperial Chemical Industries /Komisija, Recueil , 619. lpp., 132. punkts).

30. Eiropas Savienības konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību, un uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedums lietā C‑97/08 P Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 54. punkts, un Vispārējās tiesas 2011. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 un T‑146/07 General Technic-Otis u.c./Komisija, Krājums, II‑4977. lpp., 53. punkts).

31. Savienības tiesa ir arī precizējusi, ka uzņēmuma jēdziens, aplūkots šajā kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83 Hydrotherm Gerätebau , Recueil , 2999. lpp., 11. punkts, un iepriekš 33. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 55. punkts un tajā minētā judikatūra; 2000. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑234/95 DSG /Komisija, Recueil , II‑2603. lpp., 124. punkts). Tādējādi tā ir uzsvērusi, ka konkurences tiesību normu piemērošanas vajadzībām formāla divu sabiedrību nošķirtība, kas izriet no tā, ka tās ir atsevišķas juridiskās personas, nav izšķiroša un ka nozīme ir tam, vai to rīcībai tirgū ir vai nav vienots raksturs. Tādēļ var izrādīties, ka ir jānosaka, vai divas sabiedrības, kurām ir atšķirīga juridiskā personība, veido vai attiecas uz vienu un to pašu uzņēmumu, kas uzskatīts par ekonomisku vienību ar vienu un to pašu izturēšanos tirgū (iepriekš 29. punktā minētais spriedums lietā Imperial Chemical Industries /Komisija, 140. punkts; Vispārējās tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑325/01 DaimlerChrysler /Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts, un iepriekš 30. punktā minētais spriedums lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 54. punkts).

32. Līdzko šāda ekonomiskā vienība pārkāpj konkurences tiesību normas, tai atbilstoši personīgās atbildības principam par šādu pārkāpumu ir jāatbild (iepriekš 30. punktā minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 56. punkts, un iepriekš 30. punktā minētais spriedums lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 55. punkts).

33. Meitasuzņēmuma rīcībā var vainot mātesuzņēmumu, ja, lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šis meitasuzņēmums savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet būtībā piemēro mātesuzņēmuma dotus rīkojumus, ievērojot it īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas vieno šīs abas juridiskās vienības (šajā ziņā skat. iepriekš 30. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 58. punkts, un Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil , II‑1487. lpp., 527. punkts).

34. Meitasuzņēmuma rīcība tirgū ir mātesuzņēmuma noteicošā ietekmē it īpaši gadījumā, ja meitasuzņēmums būtībā izpilda norādījumus, ko tam šajā ziņā sniedz mātesuzņēmums (iepriekš 29. punktā minētais spriedums lietā Imperial Chemical Industries /Komisija, 133., 137. un 138. punkts; šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑294/98 P Metsä-Serla u.c./Komisija, Recueil , I‑10065. lpp., 27. punkts).

35. Meitasuzņēmuma rīcība tirgū principā arī ir mātesuzņēmuma noteicošā ietekmē, ja mātesuzņēmumam ir vienīgi pilnvaras noteikt vai apstiprināt noteiktus komerciālos stratēģiskos lēmumus, attiecīgajā gadījumā ar saviem pārstāvjiem meitasuzņēmuma struktūrās, un pilnvaras definēt meitasuzņēmuma komerciālo politiku stricto sensu ir deleģētas vadītājiem, kuriem ir uzticētā tās operacionālā vadīšana, kurus izvēlējies mātesuzņēmums un kuri pārstāv un veicina tās komerciālās intereses (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 9. septembra spriedumu lietā T‑25/06 Alliance One International /Komisija, Krājums, II‑5741. lpp., 138. un 139. punkts, kas apstiprināts ar Tiesas 2012. gada 13. decembra rīkojumu lietā C‑593/11 P Alliance One International /Komisija, 30. punkts).

36. Ja meitasuzņēmuma un tā mātesuzņēmuma rīcības vienotība ir nodrošināta it īpaši gadījumos, kas iepriekš aprakstīti 34. un 35. punktā, vai ar citām ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kas vieno attiecīgās sabiedrības, šie minētie uzņēmumi veido vienu ekonomisko vienību un līdz ar to veido vienu uzņēmumu iepriekš 31. punktā minētās judikatūras nozīmē. Tādējādi tas, ka mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātesuzņēmumam lēmumu, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, un netiek prasīts pierādīt pēdējā personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (šajā ziņā skat. iepriekš 30. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 59. punkts).

37. Iepriekš 29.–36. punktā izklāstītā judikatūra arī ir piemērojama saistībā ar viena vai vairāku mātesuzņēmumu saukšanu pie atbildības par to kopuzņēmuma izdarītu pārkāpumu (iepriekš 30. punktā minētais spriedums lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 52.–56. punkts).

38. Ņemot vērā šos noteikumus, ir jāizvērtē prasītāju argumenti un apstrīdētajā lēmumā ietvertās konstatācijas saistībā ar atbildības par attiecīgā pārkāpuma attiecināšanu uz prasītājām saistībā ar Schümann Sasol un tā mātesuzņēmuma Schümann Sasol International , no kuras kopuzņēmuma periodā divas trešdaļas piederēja Sasol Holding in Germany un viena trešdaļa piederēja Vara , rīcību.

Apstrīdētais lēmums

39. Apstrīdētajā lēmumā Komisija noraidīja prasītāju argumentāciju par to, ka kopuzņēmuma perioda laikā Vara faktiski kontrolēja Schümann Sasol International . Komisija būtībā pamatoja šo secinājumu uz šādiem apsvērumiem:

“[..]

(471) Komisija uzskata, ka Sasol ar tai pilnībā piederoša meitasuzņēmuma Sasol Holding in Germany GmbH īstenoja noteicošu ietekmi uz Schümann Sasol International .

(472) Kā to skaidro Sasol , [valdē], kas atbildīga par ikdienas darbību, ietilpa Sasol pārstāvis, Vara pārstāvis un priekšsēdētājs. Saskaņā ar [valdes] reglamentu šī valde, cik vien iespējams, pieņem savus lēmumu vienbalsīgi vai ar vienkāršu balsu vairākumu. Vienāda balsu skaita gadījumā [valdes] priekšsēdētājam ir noteicošā balss. Sasol apgalvo, ka kopuzņēmuma perioda lielākajā daļā priekšsēdētājs bija Vara pārstāvis. Pēc dziļākas izpētes veikšanas Komisija apstrīd Sasol apgalvojumus par šo aspektu. Attiecīgā persona ieguva priekšsēdētāja amatu, pateicoties tās zināšanām un tādēļ, ka Sasol ar to vēlējās redzēt kā kopuzņēmuma [valdes] priekšsēdētāju. Priekš Sasol kā vairākuma akcionārei bija svarīgi, lai [valdē] būtu persona, kas jau zināja iepriekšējās HOS darbības. Attiecīgā persona bija strādājusi pie Schümann Sasol International vācu priekšteces un līdz ar to pilnībā pārzināja šīs sabiedrības darbību, kuru pēc tam pārņēma Sasol . Turklāt laikā, kad attiecīgā persona kļuva par priekšsēdētāju (1995. gada 2. maijs), tā nebija Vara darbiniece. Faktiski šī persona nebija Vara darbiniece pirms 1997. gada. Tā bija kopuzņēmuma priekšsēdētājs no 1995. gada 2. maija līdz 2001. gada 30. jūnijam, datumam, kurā to aizvietoja [ D. S. R .] no Sasol .

(473) Kopuzņēmuma uzraudzības padomē ietilpa seši locekļi – četri Sasol pārstāvji un divi Vara pārstāvji. Kā to izskaidrojusi Sasol , akcionāru vienošanās par balsstiesībām, kas noslēgta starp Sasol un Vara , bija paredzēts, ka Sasol un Vara pieņemšot rezolūcijas vienbalsīgi, katrai no tām esot par vienai balsij; līdz ar to Sasol vairākums uzraudzības padomē tika atcelts. Konsensa neesamības gadījumā piedāvājums tika uzskatīts par noraidītu. Tomēr akcionāru vienošanās par balsstiesībām 3. pantā saistībā ar uzraudzības padomes rezolūcijām arī tika noteikts, ka vienošanās 1. pants bija piemērojams mutatis mutandis . Vienošanās 1.5. pantā paredzēts, ka, ja vienprātīgs lēmums nevar tikt panākts par jautājumiem, kas izklāstīti šī panta a)–d) punktā, tad Sasol , kurai piederēja vairāk nekā 50 % no sabiedrības kapitāldaļām, piedāvājums prevalētu un ka Vara balsotu saskaņā ar Sasol lēmumu. Jautājumi, uz kuriem ir norādīts 1.5. panta a)–d) punktā ir šādi: ikgadējo pārskatu sagatavošana, revidentu iecelšana, speciālo revidentu iecelšana un [sabiedrības kapitāla] vai kāda no tās meitasuzņēmumu ieguldījumu apstiprināšana.

(474) [Saistībā ar kopsapulci] Sasol skaidro, ka Vara bija bloķējošais mazākums, jo rezolūcijām bija nepieciešamas trīs ceturtdaļas no sniegtajām balsīm un Vara bija trešdaļa balsu. Turklāt Sasol uzskata, ka akcionāru vienošanās par balsstiesībām bija paredzēts, ka Sasol un Vara uzņēmās kopīgi pieņemt visus akcionāru lēmumus un balso vienbalsīgi visos apstākļos, katrai esot vienai balsij, un ka, ja vienbalsība nevarētu tikt sasniegta, ne Sasol , ne Vara nevarētu rīkoties, jo Vara nevar tādējādi nonākt mazākumā. Tomēr, kā izskaidrots iepriekš, akcionāru vienošanās par balsstiesībām 1.5. pantā, kas attiecas uz [kop]sapulci, ir norādīts noteiktu tēmu saraksts, saistībā kurām Sasol vēlmēm ir jāprevalē [skat. 473. apsvērumu].

(475) Saistībā ar situāciju, kas aprakstīta 472.–474. apsvērumā, it īpaši Sasol iespēju uzspiest savu gribu būtisku stratēģisku lēmumu ietvaros, ja nevar tikt panākts konsenss, kādi tie uzskaitīti akcionāru vienošanās par balsstiesībām 1.5. pantā (piemēram, kapitāla ieguldījumu akceptēšana), Sasol ir jāuzskata par tādu, kas faktiski kontrolēja kopuzņēmumu. Tas, kā to apgalvo Sasol , ka [ Schümann Sasol ] vadītāji bija iepriekš strādājuši HOS , neatspēko šo secinājumu, jo uzraudzības padomes atļauja ir nepieciešama saistībā ar darbā pieņemšanu augstākās vadības amatos (valdes reglamenta 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts) un Sasol tādējādi ir spējīga iebilst pret šādiem lēmumiem.

[..]

(481) Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ Komisija uzskata ne tikai rīkojušos sabiedrību [ Schümann Sasol ], bet arī tās mātesuzņēmumus Sasol International AG , Sasol Ltd un Sasol Holding in Germany GmbH par atbildīgiem kopuzņēmuma perioda laikā, tam, ka Sasol kontrolēja kopuzņēmumu, esot pierādītam [..]. Kā ir konstatēts 329.–333. apsvērumā, dažādās sabiedrības, kas ietilpst vienā un tajā pašā grupā, veido ekonomisko vienību un līdz ar to uzņēmumu [EKL] 81. panta nozīmē, ja attiecīgās sabiedrības autonomi nelemj par savu rīcību tirgū. Kopuzuņēmuma gadījumā ir iespējams secināt, ka kopuzņēmums un mātesuzņēmumi veido ekonomisko vienību [EKL] 81. panta piemērošanas nolūkos, ja kopuzņēmums nav autonomi izlēmis par savu rīcību tirgū. Tam, vai kopuzuņēmums ir vai nav jāuzskata par pilnfunkciju kopuzņēmumu, šajā kontekstā [nav nozīmes], jo faktiskie pierādījumi liecina par noteicošas ietekmes īstenošanu. Tas, ka kopuzņēmuma mātesuzņēmumi var tikt uzskatīti par atbildīgiem, atbilst Komisijas praksei saistībā ar šo specifisko jautājumu, sekojot vispārējiem juridiskiem principiem, kuri izskaidroti 340. apsvērumā un kurus definējušas Kopienu tiesas. Tas, ka citos apstākļos lēmums netika adresēts kopuzņēmuma mātesuzņēmumiem, nenozīmē, ka šajos apstākļos Sasol International AG , Sasol Ltd un Sasol Holding in Germany GmbH kā mātesuzņēmumi, kas ietilpst Sasol grupā, nevar tikt saukti pie atbildības par to meitasuzņēmuma rīcību, jo Komisijai ir rīcības brīvība saistībā ar tās lēmumu saukt pie atbildības noteiktas uzņēmuma vienības un īstenot savus vērtējums katrā konkrētā gadījumā.”

Par kontroles jēdziena un noteicošas ietekmes faktiskas īstenošanas jēdziena, kā tas piemērots EKL 81. panta kontekstā, diferencēšanu

40. Vispirms ir jānorāda, ka, izvērtējot ievainojamību pārkāpumu, kuru izdarījis Schümann Sasol , kopuzņēmuma meitasuzņēmums, Komisija nav tieši diferencējusi jēdzienu “kontrole” un jēdzienu “kontroles pilnvaras”, no vienas puses, un jēdzienu “ekonomiskā vienība” un jēdzienu “noteicošas ietekmes faktiska īstenošana pār komerciālo rīcību”, no otras puses.

41. Prasītājas apgalvo, ka šī pieeja nav pareiza, jo kontroles jēdziens neietver noteicošas ietekmes faktisku īstenošanu.

42. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Padomes 2004. gada 20. janvāra Regulas (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (EK Apvienošanās Regula) (OV L 24, 1. lpp.) 3. panta 2. punktu “par kontroli uzskata tiesības, līgumus vai citus līdzekļus, kas atsevišķi vai apvienojumā un ņemot vērā iesaistīto faktu vai tiesību aktu izskatīšanu dod iespēju izšķiroši [noteicoši] ietekmēt uzņēmumu”.

43. Saskaņā ar šo judikatūru, lai vainotu sabiedrību citas sabiedrības pret konkurenci vērstā rīcībā saskaņā ar EKL 81. pantu, Komisija nevar pamatoties uz vienkāršu šīs sabiedrības ietekmes spēju, kas atzīta saistībā ar Regulas Nr. 139/2004 piemērošanu, bez pienākuma pārbaudīt, vai šī ietekme ir faktiski īstenota (iepriekš 30. punktā minētais spriedums lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 69. punkts).

44. Tieši pretēji, Komisijai principā ir pienākums pierādīt šādu noteicošu ietekmi, pamatojoties uz faktisko apstākļu kopumu (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑314/01 Avebe /Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., 136. punkts un tajā minētā judikatūra). Šo elementu starpā ir tas, ka vienas un tās pašas fiziskās personas ir amatu apvienošanas kārtība bijušas mātesuzņēmuma vadībā un meitasuzņēmuma vai kopuzņēmuma vadībā (Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedums lietā T‑132/07 Fuji Electric /Komisija, Krājums, II‑4091. lpp., 184. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 119. un 120. punkts), vai tas, ka šīm sabiedrībām bija jāīsteno to vienotās vadības izdotās norādes, nepastāvot iespējai īstenot neatkarīgu rīcību tirgū (šajā ziņā skat. iepriekš 33. punktā minēto spriedumu lietā HFB u.c./Komisija, 527. punkts).

45. Šajā lietā Komisija nav pamatojusies uz šādu tiešu pierādījumu par to, ka Sasol Ltd un Sasol Holding in Germany īstenoja noteicošu ietekmi pār Schümann Sasol International .

46. Komisija būtībā ir izvērtējusi lēmumpieņemšanas pilnvaras, kuras Sasol varēja īstenot kopuzņēmuma struktūrās ar savu pārstāvju starpniecību. Analīze šajā ziņā galvenokārt balstās uz lēmumu pieņemšanas kārtības šajās struktūras abstraktu analīzi, kas balstīta uz akcionāru vienošanās klauzulām un valdes reglamenta, kurā ir pārņemta balsošanas kārtība, kas paredzēta kopējās struktūras statūtos. Turklāt Komisija balsta savu secinājumu par atbildības attiecināšanu uz Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd par Schümann Sasol International rīcību uz apgalvojumu saskaņā ar to, ka “ Sasol kontrole pār kopuzņēmumu ir pierādīta” (apstrīdētā lēmuma 481. apsvērums).

47. No tā izriet, ka šajā lietā Komisija secināja par to, ka Sasol Ltd un Sasol Holding in Germany īstenoja kopēju noteicošu ietekmi uz Schümann Sasol International komerciālo rīcību, vienīgi pamatojoties uz kopuzņēmuma līguma abstraktu analīzi, kurš bija parakstīts pirms Schümann Sasol International darbības sākšanas, gluži kā analīzes, kas veikta saskaņā ar noteikumiem, ar kuriem tiek regulēta koncentrāciju atļaušana, gadījumā.

48. Otrkārt, Vispārējai tiesai tādējādi tiek lūgts izvērtēt, kādā mērā šāda abstrakta un perspektīva analīze, kas īstenota koncentrāciju jomā, kurā atļaušanas lēmums tiek pieņemts pirms kopuzņēmuma funkcionēšanas, var arī būt par pierādījumu noteicošas ietekmes faktiskai īstenošanai uz kopuzņēmuma komerciālo rīcību lēmumā, ar kuru mātesuzņēmumi tiek saukti pie atbildības par EKL 81. panta pārkāpumu, ko pagātnē izdarījis šāds kopuzņēmums.

49. Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai gan pilnvaras vai iespēja noteikt kopuzņēmuma komerciālos lēmumus pati par sevi ietilpst vienīgā vienkāršā spējā īstenot noteicošu ietekmi uz tā komerciālo rīcību un tādējādi ietilpst jēdzienā kontrole Regulas Nr. 139/2004 nozīmē, Komisija un Savienības tiesa var prezumēt, ka normatīvie akti un līgumu saistībā ar šī uzņēmuma funkcionēšanu noteikumi, it īpaši tā līguma noteikumi, ar kuriem tiek izveidots kopuzņēmums, un akcionāru līguma par balsīm noteikumi, ir tikuši īstenoti un ievēroti. Šādā ziņā vērtējums par faktiskas noteicošas ietekmes uz kopuzņēmuma komerciālo rīcību var ietvert dokumentu, kas parakstīti pirms tā darbības sākšanas, abstraktu analīzi, gluži kā analīzes par kontroli gadījumā. Konkrētāk, ja šīs tiesību normas un noteikumi paredz, ka katra mātesuzņēmuma balsis ir nepieciešamas rezolūcijas pieņemšanai kopuzņēmuma struktūrā, Komisija un Savienības tiesa var konstatēt, nepastāvot pierādījumam par pretējo, ka mātes sabiedrības šīs rezolūcijas noteica kopā (šajā ziņā skat. iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā Avebe /Komisija, 137.–139. punkts; iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā Fuji Electric /Komisija, 186.–193. punkts, un iepriekš 30. punktā minēto spriedumu lietā General Technic-Otis /Komisija, 112. un 113. punkts). Tāpat, ja attiecīgie noteikumi ļauj mātesuzņēmuma vienam pašam noteikt kopuzņēmuma struktūru lēmumus, Komisija un Savienības tiesa, nepastāvot pierādījumiem par pretējo, var konstatēt, ka šis mātesuzņēmums īstenoja noteicošu ietekmi uz šiem lēmumiem.

50. Tomēr, tā kā vērtējums par noteicošās ietekmes faktisku īstenošanu ir retrospektīvs un līdz ar to var tikt pamatots ar konkrētiem apstākļiem, gan Komisija, gan ieinteresētās personas var iesniegt pierādījumus, ka kopuzņēmuma komerciālie lēmumi tika noteikti atbilstoši citai kārtībai nekā tā, kas izriet vienīgi no līgumu par kopuzņēmuma funkcionēšanas abstraktas izvērtēšanas (šajā ziņā skat. iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā Fuji Electric /Komisija, 194. un 195. punkts, un iepriekš 30. punktā minēto spriedumu lietā General Technic-Otis u.c./Komisija, 115.–117. punkts). Konkrētāk, Komisija vai ieinteresētās personas var iesniegt pierādījumus, ka, lai gan ir vienīgā mātesuzņēmuma pilnvaras pieņemt attiecīgos lēmumus ar tās pārstāvju starpniecību kopuzņēmumā, šos lēmumus faktiski ir pieņēmuši vairāki vai visi mātesuzņēmumi vienbalsīgi.

Par Komisijas konstatācijas par Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd saukšanu pie atbildības par Schümann Sasol International izdarīto pārkāpumu pamatotību

51. Prasītājas būtībā apstrīd Komisijas analīzi saistībā ar Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd saukšanu pie atbildības par Schümann Sasol International izdarīto pārkāpumu divos aspektos. Pirmkārt, tās uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, neatzīstot, ka B. I. , Schümann Sasol International valdes priekšsēdētājs, bija Vara pārstāvis. Prasītājas uzskata, ka Vara ar sava pārstāvja starpniecību varēja viena pati noteikt valdes lēmumus kopuzņēmuma perioda lielākajā daļā, jo saskaņā ar valdes reglamentu priekšsēdētājam bija noteicošā balss valdes locekļu vienāda balsu skaita gadījumā. Otrkārt, tās norāda, ka saskaņā ar kopuzņēmuma statūtiem un akcionāru vienošanos Vara varēja bloķēt lielāko daļu lēmumu kopuzņēmumu kopsapulcē un uzraudzības padomē, līdz ar to Sasol Holding in Germany nevarēja viena pati pieņemt šos lēmumu ar savu pārstāvju balsošanas starpniecību. Uz šī pamata prasītājas uzskata, ka Sasol Holding in Germany nevarēja īstenot noteicošu ietekmi uz Schümann Sasol International komerciālo rīcību.

52. Vispirms ir jāatgādina, ka saistībā ar vairāku mātesuzņēmumu saukšanu pie atbildības par kopuzņēmuma izdarītu pārkāpumu Komisija var pierādīt noteicošas ietekmes faktisku īstenošanu, konstatējot, kā mātesuzņēmumi ir kopīgi vadījuši kopuzņēmumu. Saistībā ar kopējās vadīšanas raksturu iepriekš 44. punktā minētajā spriedumā lietā Avebe /Komisija (136.–138. punkts) Vispārējā tiesa ir atzinusi par atbilstošām norādes, ka kopuzņēmuma vadības struktūru locekļiem, kurus ir iecēlis katrs no mātesuzņēmumiem, kuri pārstāv savas komerciālās intereses, bija cieši jāsadarbojas kopuzņēmuma komerciālās politikas definēšanā un īstenošanā un ka to pieņemtajiem lēmumiem obligāti bija jāatspoguļo katra mātesuzņēmuma, kuru Komisija saukusi pie atbildības, gribu sakrišana. Vispārējā tiesa ir ne tikai izvērtējusi stratēģisko lēmumu pieņemšanu kopuzņēmuma ietvaros, bet arī ikdienas jautājumu kārtošanu un ir norādījusi, ka abiem direktoriem, kurus iecēluši abi mātesuzņēmumi, bija jāstrādā, cieši sadarbojoties arī šajā ziņā (iepriekš 44. punktā minētais spriedums lietā Avebe /Komisija, 136.–138. punkts).

53. Tomēr šajā lietā Komisija nav attiecinājusi atbildību par pārkāpumu, ko izdarījusi Schümann Sasol International , uz abiem mātesuzņēmumiem, bet vienīgi uz Sasol Holding in Germany un tās mātesuzņēmumu Sasol Ltd .

54. Gadījumā, ja Komisija sauc pie atbildības par kopuzņēmuma izdarīto pārkāpumu vienu no tā mātesuzņēmumiem, tai ir jāpierāda, ka vienīgi šis mātesuzņēmums vienpusēji īstenoja noteicošu ietekmi uz kopuzņēmuma komerciālo rīcību.

55. No apstrīdētā lēmuma un Komisijas rakstveida apsvērumiem tiesvedībā Vispārējā tiesā izriet, ka tā uzskata, ka iepriekš 54. punktā aprakstītais nosacījums ir izpildīts šajā lietā. Komisija apstrīdētā lēmuma 471. apsvērumā ir konstatējusi, ka “ Sasol [ Ltd ] ar tai pilnībā piederoša meitasuzņēmuma Sasol Holding in Germany GmbH īstenoja noteicošu ietekmi uz Schümann Sasol International AG ”. Turklāt Komisija atbildes raksta 49. punktā apgalvo, ka “ Sasol [ Ltd ] (ar Sasol Holding starpniecību) īstenoja ekskluzīvu kontroli pār [ Schümann Sasol International ]”, un šī paša raksta 67. punktā norādīja, ka “ Vara nav jāsauc pie atbildības par pārkāpumu, jo Sasol viena pati īstenoja noteicošu ietekmi uz kopuzņēmumu”.

56. Tādējādi ir jāizvērtē, vai Komisija varēja pamatoti secināt, pamatojoties uz apstākļiem, kas apkopoti apstrīdētajā lēmumā, un neņemot vērā prasītāju argumentus, kas pausti administratīvā procesa laikā, saistībā ar Vara nozīmīgumu kopuzņēmuma vadīšanā, ka Sasol ir vienpusēji īstenojusi noteicošu ietekmi uz Schümann Sasol International .

Par Schümann Sasol International valdi

57. Prasītājas norāda, ka Schümann Sasol International valdes rezolūcijas tika pieņemtas ar vienkāršu vairākumu un ka vienāda balsu skaita gadījumā valdes priekšsēdētāja balss bija noteicošā. Valdes priekšsēdētājs B. I. esot pārstāvējis Vara intereses.

58. Tās būtībā norāda, ka Komisija esot pieļāvusi kļūdu tās rīcībā esošo pierādījumu vērtēšanā, jo tā secināja, ka B. I. nepārstāvēja Vara , bet vadīja kopuzņēmumu pēc Sasol lūguma. Komisijas esot pamatojusi savu konstatāciju ar Vara 2007. gada 11. oktobra paziņojumu, k urā B. I. atbildēja Vara vārdā uz Komisijas jautājumiem, un esot paradoksālā veidā paziņojusi, kaut gan viņš sevi bija apzīmējis par Vara pārstāvi saistībā ar visiem citiem jautājumiem, ko Komisija viņam esot varējusi uzdot, ka viņš nav pārstāvējis Vara kopuzņēmuma perioda laikā.

59. Turklāt prasītājas norāda uz savu 2008. gada 18. aprīļa paziņojumu, saskaņā ar kuru B. I. patiesībā esot pastāvīgi rīkojies kā H.‑O. Schümann labā roka un esot pārstāvējis Vara kopuzņēmumā ar Sasol . Pirms kopuzņēmuma perioda B. I. esot bijis fiziskā persona, kas īstenoja dominējošo funkciju HOS , kuru kontrolēja Vara , ietvaros, kuras ģenerāldirektors viņš bija kopš 1987. gada, un viņš esot rīkojies kā H.‑O. Schümann uzticības personas. Turklāt B. I. esot arī bijuši vadoši amati Vara un citās sabiedrībās, kas piederēja H.‑O. Schümann kopuzņēmuma perioda laikā un pēc tam. B. I. ciešā saikne ar Vara un H.‑O. Schümann izrietot arī no 1995. gada 6. jūnija paziņojuma par kopējās struktūras izveidošanu.

60. Prasītājas apgalvo, ka Komisija zināja par šiem faktiem administratīvā procesa laikā, bet tā tos tomēr neņēma vērā un bez pamatojumu ir devusi priekšroku Vara paziņojumam, kas nāk personīgi no B. I. , t.i., no personas, kuram pašam kā komandītdalībniekam piederēja daļa no Vara kapitāldaļām.

61. Komisija vispirms norāda to, ka noteicošas ietekmes jēdziens neparedz kopuzņēmuma operacionālo vadību, bet pamatnorādes par tā komercpolitiku. Kā izriet no Schümann Sasol International statūtiem, valde rīkojās uzraudzības padomes kontrolē un valdes rīcība saistībā ar tā komerciālās politikas būtiskiem aspektiem bija pārkļauta uzraudzības padomes iepriekšējai apstiprināšanai.

62. Pēc tam Komisija norāda, ka B. I. nepārstāvēja Vara , bet ka viņš ieņēma savu amatu, pateicoties zināšanām jomā, kurā darbojās Schümann Sasol , un ka viņa iecelšana atbilda Sasol gribai. Vara esot informējusi Komisiju ar savu 2007. gada 11. oktobra paziņojumu par to, ka B. I. bija iecelts par Sasol International direktoru, jo Sasol vēlējās izmantot viņa padziļinātās zināšanas par HOS aktivitātēm un līdz ar to viņu iecelt valdē. Komisija uzskata, ka šī informācija ir ticama, jo Sasol bija īpaša interese, lai šis kopuzņēmums tiktu labi vadīts, un tā vēlējās nodrošināt tā vadības turpinātību, uzticot tā ikdienas vadīšanu valdes loceklim, kas pārzina parafīna vaska nozari un it īpaši HOS bijušo darbību. Katrā ziņā atbildes raksta uz repliku 10. punktā Komisija ir uzskatījusi, ka tās konstatācijas, kā tās ir izklāstītas apstrīdētā lēmuma 472. apsvērumā, norāda, ka B. I. pārstāvēja Sasol , nevis Vara Schümann Sasol International valdē.

63. Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu vispirms izvērtēt B. I. lomu Schümann Sasol International valdē un pēc tam vispārīgāku jautājumu, vai Sasol varēja vienpusēji noteikt rezolūcijas, kas pieņemtas šajā valdē.

Par B. I. lomu

64. Ir jāatgādina, ka gandrīz visa kopuzņēmuma perioda laikā B. I. bija Schümann Sasol International valdes priekšsēdētājs.

65. Administratīvā procesa laikā prasītājas apstiprināja, ka B. I. bija Vara pārstāvis, taču Vara paziņoja, ka viņa iecelšana atbilda Sasol gribai, līdz ar to viņš nepārstāvēja Vara .

66. Vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 472. apsvērumā norādītās konstatācijas precīzi atspoguļo Vara 2007. gada 11. oktobra paziņojuma saturu. Taču nostāju, kas pausta Sasol 2008. gada 18. aprīļa paziņojumā, saskaņā ar kuru B. I. pārstāvēja Vara , tāpat kā dokumentus, kas to atbalsta, Komisija bija noraidījusi.

67. Saistībā ar Komisijas apgalvojumu par B. I. lomu prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, neatzīstot, ka valdē viņš pārstāvēja Vara .

68. Pirmkārt, ir jānorāda, ka B. I. ir ieņēmis būtisku amatus H.‑O. Schümann un Vara grupas piederošajās sabiedrībās pirms kopuzņēmuma perioda, tā laikā un pēc tām.

69. Ir jāatgādina, ka B. I. 1996. gada 29. novembrī kļuva par Vara komandītdalībnieku, kura ir viena no Schümann Sasol International tiešajiem mātesuzņēmumiem. Šis status nozīmēja, ka viņam piederēja daļa no Vara kapitāldaļām un citi Vara īpašnieki bija Schümann ģimenes locekļi. Vispārējā tiesa šajā ziņā uzskata, ka daļas no kapitāldaļām būšana īpašumā varēja liecināt, ka B. I. varēja sevi identificēt ar Vara specifiskajām komercinteresēm.

70. Tāpat B. I. , vismaz daļā no kopuzņēmuma perioda un paralēli īstenojot Schümann Sasol International valdes priekšsēdētāja funkcijas, bija Vara ģenerāldirektors.

71. No judikatūras izriet, ka vadības amatu apvienošana vienā no mātesuzņēmumiem un to kopuzņēmumā ir būtiska norāde, ka šis mātesuzņēmums īsteno ietekmi uz kopuzņēmuma komerclēmumiem ar lēmumpieņemšanas pilnvarām, kas ir šādam kopuzņēmuma valdes loceklim (šajā ziņā skat. iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā Fuji Electric /Komisija, 199. punkts).

72. No 1995. gada 15. jūnija B. I. bija Vara Beteiligungsgesellschaft mbH vadītājs. Saskaņā ar prasītāju iesniegtajiem pierādījumiem viņš vēl joprojām bija šajā amatā 2011. gadā kopā ar H.‑O. Schümann . Turklāt viņš bija Beteiligungsgesellschaft Hans-Otto Schümann mbH vadītājs no 1989. gada 4. aprīļa līdz šīs sabiedrības likvidācijai 1996. gada 13. septembrī. Šī pēdējā minētā sabiedrība arī bija saistīta ar H.‑O. Schümann – Vara dibinātāju un galveno īpašnieku.

73. Turklāt ir jānorāda, ka 2001. gada 1. jūlijā, kad D. S. R . nomainīja B. I. kā Schümann Sasol International valdes priekšsēdētāju, viņš kļuva par vienu no sešiem šīs sabiedrības uzraudzības padomes darbiniekiem. Šādi notiekot, B. I. nomainīja E. B. R , kas arī bija, pēc Komisijas domām, Vara pārstāvis, pārējā daļā uzraudzības padomei paliekot nemainīgai. Tas norāda, ka B. I. pārstāvēja Vara uzraudzības padomē. Šīs apstāklis ir pats par sevi pietiekams, lai noraidītu Komisijai tēzi, saskaņā ar kuru B. I. pārstāvēja Sasol valdi, jo nav iedomājams, ka šādā gadījumā uzreiz pēc tā pilnvaru beigām viņš būtu varējis sākt pārstāvēt Vara uzraudzības padomē.

74. Visbeidzot ir jānorāda, ka 1995. gada 2. februāra vēstulē, kas adresēta visiem HOS darbiniekiem, H.‑O. Schümann un B. I. informēja šos darbiniekus par sarunām, kas notika ar Sasol . Viņi tajā norādīja: “Mēs varam īstenot ietekmi uz [kopuzņēmuma jauno vadību] nākotnē tāpat kā pagātnē.”

75. Uz šī pamata Vispārējā tiesa konstatē, ka prasītājas administratīvā procesa stadijā bija iesniegušas pierādījumus, kas var liecināt, ka B. I. bija cieša saikne ar grupu Vara un H.‑O. Schümann , ka viņš varēja sevi identificēt ar Vara specifiskajām komercinteresēm, it īpaši sakarā ar savu komandītdalībnieka statusu, un ka Vara varēja īstenot būtisku ietekmi uz kopuzņēmuma valdes lēmumiem sakarā ar B. I. īstenoto amatu apvienošanu, kas varēja izraisīt Schümann Sasol International komercpolitikas pieskaņošanu Vara komercpolitikai.

76. Tādēļ Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, no savas analīzes izslēdzot šo atbilstošo pierādījumu kopumu un apstrīdētajā lēmumā vienīgi uzsverot, ka B. I. atspoguļoja Sasol gribu. Šāda pasniegšana rada deformētu priekšstatu par atbilstošajiem lietas apstākļiem un neizpilda kritēriju, saskaņā ar kuru atbildība par EKL 81. panta pārkāpumu ir jāpierāda, pamatojoties uz precīziem un saskanīgiem pierādījumiem, un saskaņā ar kuru Komisijai ir objektīvā veidā jāņem vērā visi atbilstošie tiesību un faktiskie apstākļi, kas tai iesniegti (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP Dresdner Bank u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 59.–63. punkts; pēc analoģijas skat. Tiesas 2001. gada 17. maija spriedumu lietā C‑450/98 P IECC /Komisija, Recueil , I‑3947. lpp., 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

77. Ar Komisijas argumentiem nevar atspēkot šo secinājumu.

78. Pirmkārt, Komisija norāda uz to, ka Sasol piekrita B. I. iecelšanai valdes priekšsēdētāja amatā.

79. Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar Schümann Sasol International statūtiem un akcionāru līgumu visus valdes locekļus un tās priekšsēdētāju ieceļ uzraudzības padome, Vara un Sasol pārstāvjiem nobalsojot vienbalsīgi. Tādēļ, pirmkārt, valdes sastāvam bija jāatspoguļo vienošanās starp abiem mātesuzņēmumiem, t.i., katra mātesuzņēmuma gribu. Otrkārt, Vara bija arī jāsniedz sava piekrišana Sasol nominēto locekļu iecelšanai, kurus Komisija uzskatīja par Sasol pārstāvjiem.

80. Līdz ar to tas, ka Sasol sniedza savu piekrišanu B. I. iecelšanai valdes priekšsēdētāja amatā, neļauj ne konstatēt to, ka viņš pārstāvēja Sasol komerciālās intereses, kas pārsniedz to, kas nepieciešams abiem mātesuzņēmumiem piederošā kopuzņēmuma vadīšanai, ne noraidīt prasītāju iesniegtos pierādījumus par to, ka Vara bija noteicoša ietekme valdē B. I. lēmumpieņemšanas pilnvaru dēļ.

81. Otrkārt, ir jānorāda, ka vienīgais konkrētais pierādījums, ar kuru Komisija pamatoja savu secinājumu, saskaņā ar kuru B. I. nepārstāvēja Vara , bet viņa iecelšana atspoguļoja Sasol gribu, ir Vara 2007. gada 11. oktobra paziņojums, kas iepriekš minēts 66. punktā.

82. Komisija uzskata, ka šis paziņojums ir īpaši uzticams, jo tas tika atsūtīts, atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu. Vara esot bijis īpaši svarīgi pareizi atainot situāciju, jo par nepatiesu paziņojumu varēja tikt uzlikts procesuāls naudas sods, kā tas paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punktā.

83. Šajā ziņā ir jānorāda, ka 2007. gada 11. oktobra atbildes uz informācijas pieprasījumu pirmajā lappusē, kurā ir ietverts attiecīgais paziņojums, ir norādīts, ka atbildīgā persona par atbildēm pirmām kārtām bija B. I. Nav arī strīda par to, kā to norāda prasītājas, ka šajā brīdī B. I. vēl joprojām bija Vara komandītdalībnieks.

84. Turklāt ir jākonstatē, ka Komisija nav savā informācijas pieprasījumā, kas adresēts Vara , ne turklāt apstrīdētajā lēmumā precizējusi, ko tā saprot ar terminu “pārstāvēšana”. Tādēļ, tā kā B. I. nebija formāli pilnvarots pārstāvēt Vara kopuzņēmuma valdē, Vara varēja savā paziņojumā apstiprināt pārstāvēšanas neesamību, neriskējot, ka tai uzliks procesuālo naudas sodu.

85. Turklāt ir jāuzsver, ka organizatorisko saikņu starp kopuzņēmumu un mātesuzņēmumu izvērtēšana obligāti neattiecas uz jautājumu par mātesuzņēmuma pārstāvēšanu, kas izriet no formāla mandāta, ko tas sniedzis kopuzņēmuma vadītājam. Ir atbilstošāk ņemt vērā plašā nozīmē mātesuzņēmuma komerciālo interešu pārstāvēšanu (skat. iepriekš 35. punktu) un ietekmi uz kopuzņēmuma struktūru lēmumiem, pieskaņotu šī uzņēmuma komercpolitiku mātesuzņēmuma komercpolitikai, par ko it īpaši liecina amatu apvienošana mātesuzņēmuma un kopuzņēmuma vadībā, kā arī tas daļa no meitasuzņēmuma kapitāldaļām pieder kopuzņēmuma vadītājam (skat. iepriekš 44. punktu).

86. No šī skatpunkta ir jāpiebilst, ka jautājums par mātesuzņēmuma komerciālo interešu pārstāvēšanu kopuzņēmuma valdē nav vienkāršs fakts, kura noliegšana varētu ticami izraisīt procesuāla naudas soda uzlikšanu, izņemot faktu sagrozīšanas gadījumu. Tieši pretēji, šis jautājums ietilpst vērtējumā, ko jāveic Komisijai, ņemot objektīvi vērā visus atbilstošos tiesību un faktiskos apstākļus, kurus tai iesnieguši mātesuzņēmumi, kam bieži vien ir pretējas intereses, kuras liek tiem akcentēt vienu vai otru atbilstošo apstākli. Turklāt ir jānorāda, ka šajā lietā Komisija nav uzlikusi nekādu procesuālu naudas sodu ne Sasol , ne Vara , lai gan tās iesniedza pilnīgi pretējus paziņojums par šo aspektu.

87. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāizvērtē, vai Komisijas pieļautā kļūda vērtējumā saistībā ar B. I. lomu (skat. iepriekš 76. punktu) var ietekmēt vērtējumu par Sasol ietekmi uz Schümann Sasol International valdi.

Par Schümann Sasol International valdes lēmumu noteikšanu

88. Prasītājas apgalvo, ka sakarā ar valdes locekļu, kas pārstāv Vara , dominējošo stāvokli, konkrētāk B. I. dominējošo stāvokli, Sasol Ltd un Sasol Holding in Germany nevarēja noteikt šīs valdes lēmumus.

89. Pirmkārt, ir jānorāda, ka savā 1995. gada 6. jūnija paziņojumā Schümann Sasol AG (kļuvusi Schümann Sasol International ) darbiniekiem B. I. aprakstīja kopuzņēmuma valdes lomas. Viņš precizēja, ka viņš “paliks atbildīgais, papildus valdes darba koordinēšanai, par meitasuzņēmumu tirdzniecību, pārdo šanu un pirkšanu, un kontroli”, bet D. S. R . (no Sasol ) saglabāšot savu amatu Dienvidāfrikā un nodarbošoties ar ražošanu un tehniskajiem aspektiem. B. I. arī norādīja, ka trešais loceklis tiks nozīmēts Hamburgā (Vācija).

90. Ir jākonstatē, ka B. I. lēmumpieņemšanas kompetences ir norāde par viņa centrālo lomu Schümann Sasol International valdē.

91. Otrkārt, ir jānorāda, ka 1995. gada 2. februāra vēstulē, ko H.‑O. Schümann un B. I. adresēja visiem HOS darbiniekiem, viņi norādīja, ka viņi varēšot īstenot ietekmi uz kopuzņēmuma jauno vadību gluži kā pagātnē, kad Vara bija vienīgais HOS akcionārs (skat. iepriekš 74. punktu).

92. No šīs vēstules arī izriet, ka pēc B. I. un H.‑O. Schümann paredzētā viņš un Vara varēja ar B. I. starpniecību īstenot centrālo lomu Schümann Sasol International vadībā.

93. Treškārt, ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav norādījusi nevienu apstākli, kas varētu pierādīt, ka, lai gan ir B. I. lēmumpieņemšanas kompetence un viņa noteicošā balss vienāda balsu skaita gadījumā, kas izriet no viņa kā priekšsēdētāja amata, Sasol varēja vienpusēji noteikt valdes lēmumus gadījumā, kurā izrādītos atbilstoši realitātei tas, ka B. I. pārstāvēja Vara un H.‑O. Schümann sabiedrības Schümann Sasol International valdē.

94. Ceturtkārt, šāda Sasol kapacitāte noteicošā veidā noteikt valdes lēmumus neizriet arī no apstākļiem saistībā ar dažādiem valdes sastāviem, kurus prasītājas iesniedza administratīvā procesa laikā.

95. Laikā no 1995. gada 2. maija līdz 31. oktobrim Schümann Sasol International valde sastāvēja no B. I. un D. S. R . – Sasol pārstāvja. Kā to pamatoti norāda prasītājas, B. I. varēja uzspiest savus lēmumus valdē sakarā ar savu noteicošo balsi.

96. Laikā no 1995. gada 1. novembra līdz 2001. gada 30. jūnijam Schümann Sasol International valde sastāvēja no tās priekšsēdētāja B. I. , D. S. R . un H. G. B . Prasītājas uzskata, ka šis pēdējais bija Vara pārstāvis, taču Komisija uzskata, ka viņš bija Sasol pārstāvis.

97. Ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav izvērtējusi jautājumu, vai H. G. B . bija faktiski pārstāvējis viena vai otrā mātesuzņēmuma intereses. Turklāt pastāv norādes, saskaņā ar kurām H. G. B . pārstāvēja Vara intereses (skat. iepriekš 99. punktu). Tādēļ šis valdes sastāvs arī neļauj secināt, ka Sasol vienpusējo noteica šīs valdes lēmumus.

98. Laikā no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 16. maijam D. S. R . (no Sasol ) bija valdes priekšsēdētājs, otram loceklim esot H. G. B .

99. Vispirms ir jānorāda, ka šis valdes sastāvs liecina, ka H. G. B . bija Vara pārstāvis. Nav nepamatoti uzskatīt, ka Vara , kurai pieder trešdaļa Schümann Sasol International kapitāldaļu, būtu piekritusi valdei, kas sastāv vienīgi no Sasol pārstāvjiem.

100. Prasītājas apgalvo, ka šī perioda laikā visas valdes rezolūcijas esot tikušas pieņemtas vienbalsīgi.

101. Ir jāuzsver, ka apstrīdētajā lēmumā nav analīzes saistībā ar attiecīgo periodu. Tā kā vienīgi Sasol tika saukta pie atbildības par kopuzņēmuma izdarīto pārkāpumu, Komisijai esot bijis jāpierāda, ka Sasol ir vienpusēji īstenojusi noteicošu ietekmi uz Schümann Sasol International komerciālo politiku (skat. iepriekš 54. punktu).

102. Tomēr ir jāatgādina (skat. iepriekš 52. punktu), ka rezolūciju vienbalsīga pieņemšana valdē liecina par ciešu mātesuzņēmumu sadarbību un tādējādi par kopuzņēmuma kopīgu vadīšanu; tā ir norāde par kopīgu noteicošas ietekmes īstenošanu, nevis par viena no mātesuzņēmumiem noteicošas ietekmes īstenošanu (šajā ziņā skat. iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā Avebe /Komisija, 137. un 138. punkts, un iepriekš 44. punktā minēto spriedumu lietā Electric /Komisija, 194. punkts).

103. Tādēļ šis valdes sastāvs arī nevar pamatot secinājumu, saskaņā ar kuru Sasol esot vienpusēji noteikusi Schümann Sasol International lēmumus.

104. Laikā no 2002. gada 17. maija līdz 2002. gada 24. septembrim Schümann Sasol International sastāvēja no D. S. R ., H. G. B . un C. D. I .

105. Prasītāja apgalvo, ka valdes divi iepriekš minētie locekļi bija Vara pārstāvji, līdz ar to D. S. R ., pat kā priekšsēdētājam, viņi varēja radīt minoritātes stāvokli.

106. Ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā nav nekāda vērtējuma saistībā ar viena vai otra mātesuzņēmuma noteicošo ietekmi, kas īstenota ar H. G. B . un C. D. I . starpniecību, ne pat vispārēji izklāstīts šīs valdes sastāvs. Turklāt ir norādes par to, ka H. G. B . pārstāvēja Vara intereses (skat. iepriekš 99. punktu). Tādēļ no apstrīdētā lēmuma neizriet, ka attiecīgā perioda laikā Sasol varēja vienpusēji ar savu pārstāvju valdē palīdzību noteikt tās lēmumus.

107. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto vērtējumu, ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pierādījusi, ka, ņemot vērā B. I. un citu valdes locekļu, kas varēja tikt saistīti ar Vara , lēmumpieņemšanas pilnvaras, Sasol faktiski vienpusēji kontrolēja Schümann Sasol International valdes lēmumu saturu ar locekļu, kuri pārstāvēja Vara komerciālās intereses, palīdzību, kas nodrošina, lai Schümann Sasol International rīcība tiktu pieskaņota tās rīcībai. Apstrīdētajā lēmumā arī nav tiešu pierādījumu (skat. iepriekš 44. punktu), kas varētu pierādīt šādu Sasol noteicošu ietekmi.

Par operacionālas vadīšanas atbilstību

108. Komisija norāda to, ka Schümann Sasol International valdei bija uzticēta šīs sabiedrības ikdienas vadīšana. Saskaņā ar Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑112/05 Akzo Nobel u.c./Komisija (Krājums, II‑5049. lpp., 63.–65., 82. un 83. punkts), meitasuzņēmuma operacionālajai vadīšanai neesot nozīmes, izvērtējot ekonomiskas vienības starp meitasuzņēmumu un mātesuzņēmumu pastāvēšanu, jo kontrole pār komerciālo politiku stricto sensu nav nosacījums, kas prasīts, lai uzskatītu, ka mātesuzņēmums kopā ar meitasuzņēmumu veido uzņēmumu. Tieši pretēji, pietiktu, ka mātesuzņēmumam ir būtiska loma jautājumos, kas definē meitasuzņēmuma komerciālo politiku.

109. Ir jāuzsver, ka spriedums, uz kuru norāda Komisija, attiecas uz faktisku situāciju, kurā mātesuzņēmumam pilnībā piederēja meitasuzņēmuma kapitāldaļas.

110. Ir taisnība, ka jautājumam par operacionālo vadīšanu var nebūt nozīmes, ciktāl runa ir par vienam mātesuzņēmumam pilnībā piederošu meitasuzņēmumu, jo šī meitasuzņēmuma operacionālās autonomijas pierādīšana pati par sevi nevar atspēkot prezumpciju par noteicošās ietekmes īstenošanu (skat. turpmāk 153. punktā minēto judikatūru).

111. Tomēr viena akcionāra gadījumā visus lēmumus – ieskaitot tos, kas attiecas uz meitasuzņēmuma operacionālo darbību, – pieņem vadītāji, kurus ieceļ vai nominē tieši vai netieši (struktūras, kuru locekļus ir iecēlis mātesuzņēmums) vienīgais mātesuzņēmums. Tāpat, neesot citam akcionāram, vienīgās komerciālās intereses, kas izpaužas meitasuzņēmumā, principā ir vienīgā akcionāra intereses. Tādējādi Komisija var prezumēt noteicošas ietekmes faktisku īstenošanu pat gadījumā, ja meitasuzņēmuma vadītāji īsteno tās operacionālo vadību autonomi.

112. Taču kopuzņēmumu gadījumā pastāv kopuzņēmuma akcionāru pluralitāte, un kopuzņēmuma struktūru lēmumus pieņem locekļi, kas pārstāv dažādu mātesuzņēmumu komerciālās intereses, kuras var sakrist, taču var arī atšķirties. Tādēļ atbilstošs ir jautājums, vai mātesuzņēmums ir īstenojis reālu ietekmi uz kopuzņēmuma operacionālo vadīšanu, tostarp ar vadītāju starpniecību, kurus tā ir iecēlusi, un/vai kuri vienlaicīgi ieņem amatus mātesuzņēmuma vadībā.

113. Visbeidzot ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa ir detalizēti izvērtējusi lēmumu pieņemšanas kārtību, kas ietilpst operacionālajā vadīšanā iepriekš 44. punktā minētā spriedumā lietā Fuji Electric /Komisija (195. punkts), iepriekš 30. punktā minētajā spriedumā lietā General Technic-Otis u.c./Komisija (112.–117. punkts), lai izvērtētu prasītāju noteicošo ietekmi šajās lietās saistībā ar to kopuzņēmumu rīcību tirgū.

114. Līdz ar to ir jānoraida Komisijas arguments, saskaņā ar kuru tam, ka mātesuzņēmums nosaka kopuzņēmumu komerciālo politiku stricto sensu , nav nozīmes, izvērtējot ekonomiskās vienības pastāvēšanu starp tiem.

Secinājums par Schümann Sasol International valdi

115. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Komisija ir apstrīdētajā lēmumā pieļāvusi kļūdu vērtējumā, izvērtējot B. I. lomu (skat. iepriekš 76. punktu). Nav izslēgts, ka šīs kļūdas neesamības gadījumā Komisija būtu secinājusi, ka Vara bija noteicoša ietekme uz Schümann Sasol International valdes lēmumiem būtiskā kopuzņēmuma perioda laikā. Otrkārt, Komisija nav pierādījusi, ka Sasol faktiski vienpusēji noteica Schümann Sasol International valdes lēmumu saturu (skat. iepriekš 107. punktu). Treškārt, ir jānorāda, ka ietekme, kas īstenota uz kopuzņēmuma valdes lēmumiem, ir pilnībā atbilstoša no mātesuzņēmuma saukšanas pie atbildības par kopuzņēmuma izdarīto pārkāpumu perspektīvas (skat. iepriekš 114. punktu).

Par Schümann Sasol International uzraudzības padomi un kopsapulci

116. Prasītājas apgalvo, ka Komisija nevarēja pamatoti konstatēt, ka Sasol noteicošā veidā sakarā ar Vara lēmumpieņemšanas pilnvarām bija ietekmējusi Schümann Sasol International uzraudzības padomē un kopsapulcē pieņemtos lēmumus.

117. Ir jānorāda, ka apstākļi, kurus Komisija apkopojusi apstrīdētā lēmuma 473. un 474. apsvērumā, norāda, ka gan Sasol , gan Vara varēja bloķēt visus lēmumus Schümann Sasol International kopsapulcē un uzraudzības padomē, izņemot tos, uz kuriem attiecas akcionāru vienošanās 1.5. pants.

118. To lēmumu, kuri norādīti akcionāru vienošanās 1.5. pantā, starpā vienīgi ieguldījumu akceptēšana ietilpst stratēģisko komerciālo lēmumu kategorijā, kuri skar kopuzņēmumu atbilstoši Komisijas kodificētajam jurisdikcijas paziņojumam saistībā ar Regulu Nr. 139/2004 (OV 2008, C 95, 1. lpp.).

119. Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar Komisijas kodificētā jurisdikcijas paziņojuma saistībā ar Regulu Nr. 139/2004 69. punktu visbūtiskākās veto tiesības attiecas uz augstāko kadru iecelšanu un atlaišanu, kā arī uz kopuzņēmuma budžeta akceptēšanu. Tajā ir arī precizēts, ka pilnvaras piedalīties lēmumos saistībā ar augstāko kadru struktūru (piemēram, padomes locekļi) parasti sniedz to īpašniekam iespēju īstenot noteicošu ietekmi uz uzņēmuma komerciālo politiku. Tas attiecas arī uz lēmumiem par budžetu, jo budžets nosaka precīzus kopuzņēmuma darbības ietvarus un jo īpaši ieguldījumus, ko tas var veikt.

120. Saskaņā ar leģislatīvajām normām un vienošanos klauzulām, ar kurām tiek regulēta kopuzņēmuma Schümann Sasol International darbība, Sasol Holding in Germany varēja vienpusēji noteikt vienīgi lēmumus saistībā ar ieguldījumu akceptēšanu, nevis vissvarīgākos stratēģiskos komerciālos lēmumus, proti, tos, kas attiecas uz budžetu, vadītāju iecelšanu un atlaišanu, un tos, kas saistīti ar uzņēmuma plānu.

121. Tādēļ Komisija nav pierādījusi ar abstraktu analīzi, kas balstīta uz likumdošanu un vienošanos klauzulām, ar kurām tiek regulēta kopuzņēmuma darbība (skat. iepriekš 49. punktu), ka Sasol varēja viena pati Schümann Sasol International uzraudzības padomē un kopsapulcē noteikt visus stratēģiskos komerciālos lēmumus, kas to skar. Tieši pretēji, no abstraktās analīzes izriet, ka lielākā daļa no šiem lēmumiem bija Sasol Holding in Germany un Vara jāpieņem kopīgi.

122. Turklāt apstrīdētajā lēmumā nav nekādu pierādījumu, kas balstīti uz konkrētiem apstākļiem (skat. iepriekš 50. punktu), no kuriem izriet, ka Sasol Ltd un Sasol Holding in Germany esot faktiski vienas pašas noteikušas, lai gan bija Vara bloķēšanas tiesības, kopuzņēmuma Schümann Sasol International stratēģiskos komerciālos lēmumus.

123. Ņemot vērā iepriekš minēto, Vispārējā tiesa secina, ka Komisija nav pierādījusi, ka Sasol bija vienpusēji noteikusi lielāko daļu Schümann Sasol International uzraudzības padomes un kopsapulces lēmumus un, konkrētāk, stratēģiskos komerciālos lēmumus saistībā ar budžetu, uzņēmuma plānu un augstāko kadru iecelšanu, kuri uz to attiecas.

Par Sasol Holding in Germany noteicošās ietekmes faktisku īstenošanu uz Schümann Sasol International rīcību tirgū

124. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 475. apsvērumu “saistībā ar situāciju, kas aprakstīta 472.–474. apsvērumā, it īpaši Sasol iespēju uzspiest savu gribu būtisku stratēģisku lēmumu ietvaros, ja nevar t ikt panākts konsenss, kādi tie uzskaitīti akcionāru vienošanās par balsstiesībām 1.5. pantā (piemēram, kapitāla ieguldījumu akceptēšana), Sasol ir jāuzskata par tādu, kas faktiski kontrolēja kopuzņēmumu”. Apstrīdētā lēmuma 481. apsvērumā Komisija konstatēja, ka “tas, ka Sasol kontrolēja kopuzņēmumu, esot pierādīts” un ka “faktiskie pierādījumi liecina par noteicošas ietekmes īstenošanu”, kuru realizēja Sasol Holding in Germany attiecībā pret Schümann Sasol International .

125. No iepriekš izklāstītās analīzes izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pierādījusi, ka Sasol vienpusēji noteica Schümann Sasol International valdes rezolūcijas un tās kopsapulce un uzraudzības padomes lielāko daļu stratēģisko lēmumu (skat. iepriekš 115. un 123. punktu).

126. Tāpat ir jāatgādina, ka Komisija nav ar tiešiem pierādījumiem pierādījusi Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd noteicošo ietekmi uz Schümann Sasol International komerciālo rīcību.

127. Līdz ar to Komisijas analīzē, atbilstoši kurai par Schümann Sasol , kas ir Schümann Sasol International meitasuzņēmums, pārkāpumu pie atbildības tiek sauktas Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd , ir pieļautas kļūdas vērtējumā. Tādēļ ir jāakceptē pirmais pamats un jāatceļ apstrīdētais lēmums, ciktāl Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd tiek saukta pie atbildības par Schümann Sasol izdarīto pārkāpumu.

128. Tādēļ apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl Komisija ir konstatējusi, ka Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd piedalījās pārkāpumā pirms 2002. gada 1. jūlija.

Par prasītāju piedāvātajiem pierādījumiem

129. Prasītājas piedāvā, ka C. D. I . (pašreizējais Sasol Wax International padomes loceklis) ir jāuzklausa kā liecinieks par to, ka kopuzņēmuma perioda laikā stratēģijas pamatorientāciju un kopējās struktūras komerciālo darbību noteica Vara ar H.‑O. Schümann un B. I. starpniecību.

130. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto analīzi, Vispārēja tiesa uzskata, ka šī liecība nav nepieciešama, līdz ar to piedāvājums sniegt pierādījumus ir noraidīts.

2. Par otro pamatu, kas izriet no tā, ka Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany un Sasol Wax International ir kļūdaini sauktas pie atbildības saistībā ar Sasol periodu

131. Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini saukusi Sasol Ltd , Sasol Holding in Germany un Sasol Wax International pie atbildības par pārkāpumu, ko Sasol Wax izdarījusi Sasol perioda laikā no 2002. gada 1. jūlija līdz 2005. gada 28. aprīlim.

Par pirmo daļu, ar kuru tiek apgalvota kļūda tiesību piemērošanās saistībā ar iespēju saukt pie atbildības par meitasuzņēmuma izdarītu pārkāpumu mātesuzņēmumu vienīgi uz prezumpcijas, kas balstīta uz visu kapitāldaļu piederēšanu, pamata

132. Apstrīdētā lēmuma 494. apsvērumā Komisija ir norādījusi:

“Judikatūrā ir noteikts, ka Komisija var prezumēt, ka mātesuzņēmumiem ir noteicoša ietekme uz tiem pilnībā piederošiem meitasuzņēmumiem. Ja šī prezumpcija ir piemērojama, kā tas ir gadījumā ar Sasol Wax International AG , Sasol Holding in Germany GmbH un Sasol Ltd , tad mātesuzņēmumiem ir jāatspēko prezumpcija, iesniedzot pierādījumus, ka to meitasuzņēmums ir autonomi izlēmis par savu rīcību tirgū.”

133. Prasītājas uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā ir piemērojusi nepareizu tiesību normu. Nekāds spēkā esošs juridisks pamats neļaujot prezumēt, ka visu kapitāldaļu piederēšana pati par sevi ļauj pierādīt, ka mātesuzņēmums ir atbildīgs par aizliegto vienošanos, kurā piedalījies tā meitasuzņēmums. Ar šādu prezumpciju tiek pārkāpts personiskās juridiskās atbildības princips un nevainīguma prezumpcija.

134. Jānorāda, ka konkrētajā gadījumā, kad mātesuzņēmumam pieder viss tā Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu izdarījušā meitasuzņēmuma kapitāls, pirmkārt, šis mātesuzņēmums var īstenot izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētais mātesuzņēmums faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār sava meitasuzņēmuma rīcību. Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitasuzņēmuma kapitāls pieder tā mātesuzņēmumam, lai prezumētu, ka pēdējais īsteno izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma komercpolitiku. Šajos apstākļos ir pietiekami, ka Komisija pierāda, ka viss meitasuzņēmuma kapitāls pieder tā mātesuzņēmumam, lai prezumētu, ka šim mātesuzņēmumam ir noteicoša ietekme uz šī meitasuzņēmuma komerciālo politiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt mātesuzņēmumu par solidāri atbildīgu par tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šis mātesuzņēmums, kuram ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tā meitasuzņēmums rīkojas tirgū autonomi (skat. iepriekš 30. punktā minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 60. un 61. punkts un tajos minētā judikatūra).

135. Turklāt saskaņā ar judikatūru atbildības prezumpcija, kas izriet no tā, ka vienas sabiedrības kapitāla daļas pilnībā pieder citai sabiedrībai, ir piemērojama ne tikai gadījumā, kad pastāv tieša saikne starp mātesuzņēmumu un tā meitasuzņēmumu, bet arī tādā gadījumā kā šajā lietā, kad šī saikne ir netieša, ņemot vērā, ka pastāv cita, iestarpināta sabiedrība (Tiesas 2011. gada 20. janvāra spriedums lietā C‑90/09 P General Química u.c./Komisija, Krājums, I‑1. lpp., 90. punkts).

136. Tādēļ Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka tas, ka mātesuzņēmumam pilnībā pieder tā meitasuzņēmuma kapitāls, ļāva tai prezumēt, ka šis mātesuzņēmums, kā arī netiešie mātesuzņēmumi ir īstenojuši faktisku izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma komerciālo politiku.

137. Ja prezumpcija par mātesuzņēmuma noteicošo ietekmi uz meitasuzņēmumu nav atspēkota, Komisija var konstatēt, ka meitasuzņēmums un tiešie un netiešie mātesuzņēmumi ietilpst vienā un tajā pašā ekonomiskajā vienībā un līdz ar to veido vienu uzņēmumu iepriekš 31. punktā izklāstītās judikatūras nozīmē. Tātad tas, ka mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums ir viens uzņēmums EKL 81. panta nozīmē, ļauj Komisijai adresēt mātesuzņēmumiem lēmumu, ar kuru ir uzlikts naudas sods, un netiek prasīts pierādīt šo mātesuzņēmumu personisku dalību šajā pārkāpumā (skat. iepriekš 36. punktā minēto judikatūru).

138. Ar šādu pieeju netiek pārkāpts personiskās atbildības princips. Sasol Wax International , Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd tika personīgi sodītas par pārkāpumu, kurš tiek uzskatīts par tādu, kuru tās pašas ir izdarījušas, ciešo ekonomisko un juridisko saikņu dēļ, kas vienoja tās ar Sasol Wax un izrietēja no tā, ka tām pilnībā piederēja tās kapitāldaļas (šajā ziņā skat. iepriekš 34. punktā minēto spriedumu lietā Metsä-Serla u.c./Komisija, 34. punkts).

139. Saistībā ar apgalvoto nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar to jebkura apsūdzētā persona tiek uzskatīta par nevainīgu, līdz tās vaina ir tiesiski pierādīta. Šādi tā liedz lēmumā, ar kuru izbeidz procesu, jebkādi oficiāli konstatēt un pat jebkādi minēt personas, kas apsūdzēta noteiktā pārkāpumā, atbildību bez iespējām šai personai saņemt visas garantijas, ko parasti piešķir aizstāvības tiesību īstenošanai procesā, kurš risinās atbilstoši parastajai gaitai un kura rezultātā tiek pieņemts nolēmums par pretenziju pamatotību (Vispārējās tiesas 2007. gada 12. oktobra spriedums lietā T‑474/04 Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse /Komisija, Krājums, II‑4225. lpp., 76. punkts).

140. Nevainīguma prezumpcijas piemērošana konkurences tiesību jomā ir jāpieskaņo tam, ka pretēji kriminālprocesam, kurš obligāti attiecas uz juridisku personu (fizisku personu vai juridisku personu), konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu, kas ir ekonomiska vienība, kura attiecīgajā gadījuma sastāv no vairākām juridiskām personām. Turklāt sabiedrībām, kas ir grupas augšā, ir brīvība reorganizēt savas iekšējās struktūras, tostarp izveidojot sabiedrības, kuras ir atšķirīgas juridiskas personas saistībā ar noteiktām darbībām.

141. Šādos apstākļos, lai saglabātu Savienības konkurences tiesību lietderīgo iedarbību, vienīgi tas, ka mātesuzņēmumam pilnībā vai gandrīz pilnībā pieder meitasuzņēmums, kurš ir tieši piedalījies pārkāpumā, var būt pietiekami, lai Komisija varētu to saukt pie atbildības. Kad Komisija ir paziņojusi šo iebildumu, mātesuzņēmumam ir jāsniedz pierādījumi par pretējo, lai pierādītu, ka nav ekonomiskās vienības starp to un tā meitasuzņēmumu. Šajā lietā Komisija ir izmantojusi šo pieeju, uzmanīgi izvērtējot prasītāju iesniegtos pierādījumus, un tādējādi ir ievērojusi nevainīguma prezumpcijas principu.

142. No tā izriet, ka otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

Par otro daļu par iespējami kļūdaini konstatāciju, ka nav notikusi prezumpcijas atspēkošana

143. Prasītājas uzskata, ka ar pierādījumiem, kas izklāstīti to atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem, tās ir pierādījušas, ka Sasol Wax International faktiski nebija īstenojusi noteicošu ietekmi uz Sasol Wax , jo tā nav iejaukusies ne tās stratēģiskajos komerciālajos lēmumos, ne tās operacionālajā vadīšanā.

Par apstrīdēto lēmumu

144. Saistībā ar pierādījumiem, kurus prasītājas iesniegušas savās atbildēs uz paziņojumus par iebildumiem, Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi šādi:

“[..]

(498) Saistībā ar Sasol Wax GmbH vadības darbiniekiem, kā arī ar uzraudzības padomes sastāvu un lomu, Sasol atzina, ka Sasol Wax International AG bija tiesīga nominēt Sasol Wax GmbH vadības darbiniekus un uzraudzības padomes locekļus. Tā arī apstiprināja, ka vairāki Sasol Wax GmbH uzraudzības padomes locekļi gadu gaitā ir bijuši Sasol Wax International AG padomes locekļi. Tomēr Sasol apgalvo, ka šie fakti nav pamatoti, jo uzraudzības padomei nebija būtiskas lomas (nekādas faktiskās kontroles pār Sasol Wax GmbH vadīšanu un/vai stratēģiju), ka tā atradās bijušo Vara darbinieku rokās un ka tā neīstenoja nekādu ietekmi uz Sasol Wax GmbH rīcību. Pirmkārt, ir pietiekami, ka Sasol International AG bija tiesīga nominēt vadības darbiniekus un uzraudzības padomes locekļus, neesot pamatam zināt, vai tā turpināja būt atkarīga no Vara bijušajiem darbiniekiem. Otrkārt, saistībā ar uzraudzības padomes lomu statūtos ir paredzēts noteiktu jautājumu saraksts, saistībā ar kuriem uzraudzības padomei ir kompetence, piemēram, vadības nominēšana, atlaišana un uzraudzības, ikgadējā pārskata un budžeta akceptēšana, ieguldījumu, kas pārsniedz 0,5 miljonus, akceptēšana un izmaiņas saistībā ar komerciālo organizēšanu. Lai gan Sasol apgalvo, ka nevienai no šīm pilnvarām nav bijusi būtiska loma Sasol Wax GmbH komerciālajā rīcībā, ka nekad nav bijis neviena piemēra par apstākļiem, kuros uzraudzības padome esot īstenojusi kaut kādu ietekmi uz Sasol Wax GmbH darbības vadīšanu, un ka Sasol Wax GmbH vadītāji bija ieraduši lemt par Sasol Wax GmbH stratēģiskās komerciālās rīcības būtiskajiem pasākumiem, neprasot uzraudzības padomes piekrišanu, uzraudzības padomei piešķirtās pilnvaras rāda, ka bija paredzēts, ka uzraudzības padomei faktiski ir stratēģiska un finanšu loma un tā īsteno pienākumus, kas atšķiras no sabiedrības kārtējo jautājumu risināšanas, ko parasti veic padome vai sabiedrības vadītāji.

(499) Sasol arī apgalvo, ka Sasol Wax International AG ietekmes neesamību arī apstiprina tas, ka Sasol pārstāvji, kas piedalījās tehniskajās sanāksmēs, turpināja būt Vara bijušie darbinieki un ka komerciālo vienību vadītāji, kuru darbību skāra tehniskās sanāksmes, neuzturēja nekādas attiecības ar Sasol Ltd . Saistībā ar tā saucamo Vara bijušo darbinieku rīcību ir jānorāda, ka šīs personas laikā, kad tās īstenoja prettiesiskas darbības, bija Sasol grupas darbinieki, un tam, ka tās bija Vara bijušie darbinieki vai ka to tiešais darba devējs bija Sasol Wax International AG , Sasol Holding in Germany GmbH vai Sasol Ltd meitasuzņēmums, nav nozīmes, ciktāl ir iespējams pierādīt, ka mātesuzņēmumi īstenoja noteicošu ietekmi uz šo meitasuzņēmumu.”

Vispārējie apsvērumi

145. Saskaņā ar judikatūru, lai atspēkotu prezumpciju par to, ka mātesuzņēmums īsteno noteicošu ietekmi uz savas meitasuzņēmuma rīcību, kā tas ir aprakstīts iepriekš 134. punktā, prasītājām ir jāiesniedz visi pierādījumi saistībā ar organizatoriskām, ekonomiskām un juridiskām saiknēm, kas pastāv starp Sasol Wax un Sasol Wax International , kurus tās uzskata par tādiem, kas var pierādīt, ka tās nebija viena ekonomiska vienība. Vispārējai tiesai savā vērtējumā ir jāņem vērā visi pierādījumi, kuru raksturs un nozīmīgums var atšķirties atkarībā no katras attiecīgās lietas īpašajām iezīmēm (skat. iepriekš 108. punktā minēto Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 65. punkts, kas apstiprināts ar iepriekš 30. punktā minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, un 2011. gada 13. jūlija spriedumu lietā T‑39/07 Eni /Komisija, Krājums, II‑4457. lpp., 95. punkts).

146. Šī prezumpcija balstās uz konstatējumu, ka, izņemot ārkārtas apstākļus, sabiedrība, kurai pilnībā pieder meitasuzņēmums, var, ņemot vērā tikai šo dalību kapitālā, īstenot izšķirošu ietekmi uz šī meitasuzņēmuma rīcību un, otrkārt, ka šīs ietekmes faktiska neīstenošana parasti vislietderīgāk var tikt atrasta tādu vienību gadījumā, attiecībā pret kurām šī prezumpcija tiek īstenota (Tiesas 2011. gada 29. septembra spriedums lietā C‑521/09 P Elf Aquitaine /Komisija, Krājums, I‑8947. lpp., 60. punkts).

147. Turklāt šādas prezumpcijas piemērošana ir pamatota ar to, ka, ja mātesuzņēmums ir vienīgais meitasuzņēmuma akcionārs, tā rīcībā ir visi līdzekļi, lai pieskaņotu meitasuzņēmuma komerciālo rīcību savai komerciālajai rīcībai. Konkrētāk, vienīgais akcionārs principā definē meitasuzņēmuma autonomijas apjomu, nosakot tā statūtus, izvēlas tā vadību un pieņem vai apstiprina meitasuzņēmuma stratēģiskos komerciālos lēmumus, attiecīgajā gadījumā ar tā pārstāvju piedalīšanos tā struktūrvienībās. Tāpat ekonomiskā vienotība starp mātesuzņēmumu un tā meitasuzņēmumu parasti papildus tiek nodrošināta ar pienākumiem, kas izriet no dalībvalstu komerctiesībām, tādiem kā konsolidētās grāmatvedības kārtošana, meitasuzņēmuma pienākums periodiski sniegt atskaiti par savām darbībām mātesuzņēmumam, kā arī ar to, ka kopsapulce, kuru veido vienīgi mātesuzņēmums, apstiprina gada pārskatu; tas obligāti nozīmē, ka mātesuzņēmums vismaz lielos vilcienos seko līdzi meitasuzņēmuma komercdarbībai.

148. Turklāt ir jāuzsver, ka gadījumā, kad mātesuzņēmumam pilnībā vai gandrīz pilnībā pieder meitasuzņēmums, principā pastāv viena komerciāla interese un meitasuzņēmuma struktūru locekļus nozīmē un amatā ieceļ viens akcionārs, kurš var vismaz neformāli dot rīkojumus un tiem noteikt snieguma kritērijus. Līdz ar to šādā gadījumā obligāti pastāv uzticības attiecības starp meitasuzņēmuma vadītājiem un mātesuzņēmuma vadītājiem, un šie vadītāji obligāti rīkojas, pārstāvot un veicinot vienu pastāvošo komerciālo interesi, proti, mātesuzņēmuma interesi (skat. arī iepriekš 35. punktu). Tādējādi mātesuzņēmuma un meitasuzņēmuma rīcības vienotība tirgū tiek nodrošināta, neņemot vērā jebkādu autonomiju, kas piešķirta meitasuzņēmuma vadītājiem saistībā ar tā operacionālo vadību, kura ietilpst stricto sensu tā komerciālās politikas definēšanā. Turklāt parasti vienīgais akcionārs definē pats un atbilstoši savām interesēm meitasuzņēmuma lēmumpieņemšanas kārtību un nosaka tā operacionālās autonomijas apjomu, kurus tas var grozīt pēc savas gribas, grozot noteikumus, kas regulē meitasuzņēmuma darbību, vai pat pārstrukturēšanas kārtībā izveidojot neformālās lēmumpieņemšanas struktūras.

149. Tādējādi prezumpcija par mātesuzņēmuma, kam pieder pilnībā vai gandrīz pilnībā meitasuzņēmums, faktiskas izšķirošas ietekmes uz tā komerciālo rīcību piemērošana ir pamatota, ciktāl tā aptver raksturīgās situācijas saistībā ar attiecībām starp meitasuzņēmumu un vienīgo mātesuzņēmumu, paredzot, ka tas, ka kādam mātesuzņēmumam pilnībā vai gandrīz pilnībā pieder meitasuzņēmuma kapitāldaļas, principā nozīmē to rīcības vienotību tirgū.

150. Tomēr ieinteresētajām sabiedrībām pēc paziņojuma par iebildumiem ir bijusi iespēja pilnībā pierādīt, ka iepriekš 147. un 148. punktā aprakstītie mehānismi, kas parasti izraisa meitasuzņēmuma komerciālās rīcības pieskaņošanos mātesuzņēmuma komerciālajai rīcībai, nav funkcionējuši parastā veidā, līdz ar to grupas ekonomiskā vienotība bija pārrauta.

Par Sasol Wax operacionālo vadīšanu

151. Prasītājas uzskata, ka ir pierādījušas, ka grupas Sasol politika bija nejaukties sava meitasuzņēmuma Sasol Wax autonomajā rīcībām. Tās šajā ziņā norāda uz paziņojumu, ko Sasol Wax International vadītāji ir parakstījuši 2001. gada 9. aprīlī.

152. Tādējādi, pēc prasītāju domām, “tēmas, kas attiecas uz operacionālo ikdienu, bija jārisina Sasol Wax [..] kā autonomai vienībai”, taču “vīzijas, misijas un stratēģijas” bija jāattīsta Sasol Wax International . Turklāt Sasol Wax vadītāji neesot nevienā brīdī saskārušies ar Sasol Wax International veto īstenošanu un [ Sasol Wax International ] vadītāji par Sasol periodu neatceras nekādas norādes, ko snieguši Sasol Wax vadītāji.

153. Šajā ziņā Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka tas, ka meitasuzņēmumam ir pašam sava vietējā vadība un pašam savi līdzekļi, nepierāda, ka tas definē savu rīcību tirgū autonomi no sava mātesuzņēmuma. Uzdevumu sadalīšana starp meitasuzņēmumiem un to mātesuzņēmumiem un, konkrētāk, tas, ka meitasuzņēmuma vietējai vadībai tiek pilnībā uzticēta ikdienas vadības īstenošana, ir parasta prakse liela izmēra uzņēmumos, kuros ietilpst daudzi meitasuzņēmumi, kuri beigu beigās pieder tai pašai jumta sabiedrībai. Līdz ar to gadījumā, kad pilnībā vai gandrīz pilnībā pieder meitasuzņēmums, kas tieši iesaistīts pārkāpumā, ar šajā ziņā iesniegtiem pierādījumiem nevar atspēkot prezumpciju par mātesuzņēmuma jeb jumta sabiedrības faktiskas izšķirošas ietekmes īstenošanu attiecībā pret meitasuzņēmuma rīcību (šajā ziņā skat. iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā Alliance One International /Komisija, 130. un 131. punkts).

154. Šādu risinājumu turklāt pamato iepriekš 35., 147. un 148. punktā izklāstītie apsvērumi, no kuriem izriet, ka meitasuzņēmuma, kas pilnībā vai gandrīz pilnībā pieder vienam mātesuzņēmumam, vadītāji parasti rīkojas, pārstāvot un veicinot vienīgi pašreizējās komerciālās intereses, proti, vienīgā mātesuzņēmuma intereses. Tie tādējādi nodrošina meitasuzņēmuma komerciālās rīcības atbilstību pārējai grupai, īstenojot savas autonomās kompetences.

155. No tā izriet, ka prasītāju argumenti par Sasol Wax operacionālo autonomiju, ar kuriem nevar pierādīt, ka ekonomiskā vienība starp to un Sasol Wax International bijā pārrauta, ir jānoraida.

Par stratēģiskajiem komerciālajiem lēmumiem

156. Pirmkārt, prasītājas norāda, ka Sasol Wax International nav izmantojusi savas pilnvaras nominēt Sasol Wax vadītājus un nav nomainījusi bijušo HOS vadību. Sasol Wax esot vadījuši kā neatkarīgu ekonomisku vienību trīs vadītāji, kas mantoti no HOS , atbilstoši Schümann ģimenes tradīcijām. Komisija esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noliedzot šī apstākļa atbilstību apstrīdētajā lēmumā, uzskatot, ka bija pietiekami, ka Sasol Wax International bija pilnvaras nominēt vadītājus.

157. Ir jānorāda, ka šādu argumentu Vispārējā tiesa jau ir noraidījusi savā iepriekš 35. punktā minētajā spriedumā lietā Alliance One /Komisija (137. punkts). Ņemot vērā vienīgā akcionāra, šajā gadījumā Sasol Wax International , pilnvaras izvēlēties Sasol Wax vadītājus pēc tās visu kapitāldaļu iegādāšanās, šo vadītāju paturēšana amatos var vienīgi tikt attiecināta uz vienīgā mātesuzņēmuma lēmumu un norāda uz šo vadītāju saistību ar to. Tādēļ ar šo apstākli nevar atspēkot prezumpciju par to, ka mātesuzņēmums ir faktiski īstenojis noteicošu ietekmi uz sava meitasuzņēmuma rīcību.

158. Otrkārt, prasītājas uzsver, ka ir iesniegušas visus Sasol Wax un Sasol Wax International uzraudzības padomju sanāksmju protokolus. Nevienā no šiem dokumentiem neesot norādes par kaut kādu būtisku ietekmi, ko uz Sasol Wax īstenojuši tā tiešie vai netiešie mātesuzņēmumi. Turklāt Sasol Wax vadītāji parasti esot īstenojuši iniciatīvas saistībā ar Sasol Wax stratēģisko komerciālo rīcību, neprasot uzraudzības padomes vai akcionāru rīcību. Tā tas esot bijis gadījumā ar ilgtermiņa piegādes līgumiem ar ExxonMobil un Shell , saistībā ar kuriem sarunas risināja un kurus noslēdza vienīgi Sasol Wax vadītāji, tāpat kā gadījumā ar personāla nodrošināšanu Sasol Wax uzņēmējdarbības vienībās, kā arī gadījumā ar izmaksu samazināšanas programmu un Sasol Wax loģistikas pakalpojumu nodošanu trešajām personām – ārpakalpojumu sniedzējām.

159. Ir jākonstatē, ka Sasol Wax iniciatīvas neattiecas uz visbūtiskākajiem stratēģiskajiem komerciālajiem lēmumiem no meitasuzņēmuma un mātesuzņēmuma rīcības vienotības tirgū skatpunkta, tādiem kā lēmumiem, kas attiecas uz budžetu, uzņēmuma plānu, lielajiem ieguldījumiem vai vēl augstāko kadru iecelšanu. Tāpat prasītājas neapstrīd, ka uzraudzības padomei bija kompetence apstiprināt Sasol Wax gada pārskatu.

160. Tādēļ, ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāsecina, ka ar prasītāju argumentiem netiek pierādīts, ka parastie mehānismi, ar kuriem tiek nodrošināta mātesuzņēmuma un tam pilnībā piederošā meitasuzņēmuma rīcības vienotība tirgū, kas pamato prezumpciju par noteicošas ietekmes faktiski īstenošanu, tika sarauti (skat. iepriekš 147. un 148. punktu), līdz ar to Komisija varēja pamatoti konstatēt, ka pastāv ekonomiska vienīga, kura atbilst uzņēmuma jēdzienam, kas paredzēts EKL 81. pantā.

Par šīs prezumpcijas neatspēkojuma raksturu

161. Prasītājas uzskata, ka gadījumā, ja, lai gan ir visi prasītāju iesniegtie apstākļi, tiktu uzskatīts, ka tie nav pietiekami, lai atspēkotu prezumpciju par mātesuzņēmuma faktisko noteicošu ietekmi uz sava meitasuzņēmuma rīcību, šī prezumpcija faktiski būtu neatspēkojama, pārkāpjot Regulas Nr. 1/2003 2. pantu, neizpildot pienākumu norādīt pamatojumu, pārkāpjot personīgās atbildības principu un nevainīguma prezumpciju.

162. Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītāju argumenti, kas ir sagatavoti, lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju, apraksta liela starptautiskā uzņēmuma parasto darbību, kura vietējo vienību Sasol Wax vada vadītāji, kas ir paturēti amatos ar lēmumu, ko pieņēmusi Sasol Wax International , mātesuzņēmuma, kuram pilnībā pieder Sasol Wax un kurš arī ir nolēmis deleģēt pilnvaras definēt stricto sensu komerciālo politiku minētajiem vadītājiem un ir saglabājis pilnvaras pieņemt stratēģiskos komerciālos lēmumus Sasol Wax uzraudzības padomē un kopsapulcē.

163. Prezumpcijas par mātesuzņēmuma faktisko noteicošo ietekmi uz tā meitasuzņēmumu atspēkošana tomēr nav par pierādījumu daudzumu un detalizāciju gadījumā, kurā tie ataino liela starptautiska uzņēmuma parasto organizatorisko situāciju, kurā operacionālās vadīšanas pilnvaras ir deleģētas tās vietējo vienību vadītājiem. Lai atspēkotu šo prezumpciju, ir jāiesniedz neparasti apstākļi, kas pierāda, ka, lai gan mātesuzņēmumiem pilnībā pieder grupas meitasuzņēmumu kapitāldaļas, grupas ekonomiskā vienotība bija pārrauta, jo mehānismi, kas nodrošina meitasuzņēmumu un mātesuzņēmumu komerciālās rīcības pieskaņošanu, nestrādāja parastā veidā.

164. Tomēr prasītājas šajā lietā nav iesniegušas šādus apstākļus.

165. Ir arī jāatgādina, ka Tiesa un Vispārējā tiesa jau konstatēja, ka prezumpcija par mātesuzņēmuma noteicošās ietekmes īstenošanu uz sava meitasuzņēmuma rīcību nav neatspēkojama. Turklāt no judikatūras izriet, ka prezumpcija, pat ja to ir grūti atspēkot, ir pieņemamās robežās tad, ja tā ir samērīga ar sasniedzamo leģitīmo mērķi, ja pastāv iespēja iesniegt pretējus pierādījumus un ja ir nodrošinātas tiesības uz aizstāvību (iepriekš 62. punktā minētais spriedums lietā Elf Aquitaine /Komisija, 146. punkts un tajā minētā judikatūra, un Vispārējās tiesas 2012. gada 27. septembra spriedums lietā T‑343/06 Shell Petroleum u.c./Komisija, 54. punkts). Tā tas ir gadījumā saistībā ar prezumpciju sakarā ar ekonomiskās vienības pastāvēšanu starp meitasuzņēmumu un tā vienīgo mātesuzņēmumu, ņemot arī vērā apsvērumus, kas izklāstīti iepriekš 147.–150. punktā.

166. Tādēļ prasītāju iebildums saistībā ar attiecīgās prezumpcijas neatspēkojamo raksturu ir jānoraida.

Secinājums

167. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija ir pamatoti konstatējusi, ka Sasol Wax un Sasol Wax International veidoja vienu ekonomisku vienīgu iepriekš 36. punktā minētās judikatūras nozīmē, jo šajā vienībā ietilpstošās sabiedrības var tikt solidāri sauktas pie atbildības par attiecīgo pārkāpumu.

168. Turklāt ir jānorāda, ka prasītājas neiesniedz nevienu specifisku argumentu, lai atspēkotu prezumpciju par to, ka Sasol Holding in Germany īsteno noteicošu ietekmi uz Sasol Wax komerciālo rīcību vai ka Sasol Ltd īsteno noteicošu ietekmi uz Sasol Holding in Germany komerciālo rīcību.

169. Līdz ar to ir jānoraida otrais pamats kopumā.

Par prasītāju piedāvājumu iesniegt pierādījumus

170. Prasītājas piedāvā, lai C. D. I . un R. G. S ., Sasol Wax vadītāji Sasol perioda laikā, tiktu uzklausīti kā liecinieki par to, ka ne Sasol Wax International , ne Sasol Ltd nav devuši norādes savam meitasuzņēmumam un ka Sasol Wax ir autonomā veidā noteikusi savu komerciālo rīcību.

171. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto analīzi, Vispārējā tiesa uzskata, ka šīs liecības nevar ietekmēt jautājumu par Sasol Wax International , Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd saukšanu pie atbildības par Sasol Wax izdarīto pārkāpumu. Tādēļ nav jāapmierina prasītāju piedāvājums iesniegt pierādījumus.

3. Par trešo pamatu saistībā ar Vara solidārās atbildības neesamību Schümann perioda un kopuzņēmuma perioda laikā

172. Prasītājas norāda, ka Schümann perioda laikā sabiedrību HOS , kas tieši piedalījās pārkāpumā, kontrolēja Vara un galu galā H.‑O. Schümann personīgi. Tāpat kopuzņēmuma perioda laikā Vara arī esot īstenojusi vismaz kopīgu kontroli pār operacionālo vienību Schümann Sasol . Neattiecinot uz Vara atbildību par HOS un Schümann Sasol rīcību un nosakot Sasol solidāro atbildību saistībā ar kopuzņēmuma periodu, Komisija esot diskriminējusi Sasol salīdzinājumā ar Vara .

173. Komisija nekādā veidā neizskaidro iemeslus, kādēļ tā ir attiekusies pret atšķirīgi pret Sasol , no vienas puses, un Vara / H.‑O. Schümann , no otras puses. Turklāt prasītājas atgādina principus, kas izsecināti iepriekš 33. punktā minētajā spriedumā lietā HFB u.c./Komisija (105. punkts).

174. Šī Komisijas rīcība nopietni nelabvēlīgi ietekmē Sasol Ltd , Sasol Holding in Germany un Sasol Wax International tiesību aizsardzības līdzekļus, kuri ir to rīcībā, lai celtu regresa prasību pret H.‑O. Schümann un/vai Vara , jo Sasol būtu bijis jāpierāda, ka šīs pēdējās minētas sabiedrības ir piedalījušās pārkāpumā. Šāda pierādīšana būtu īpaši grūta, jo prasītājām būtu jāizskaidro iemesli, kādēļ Komisija nav saukusi pie atbildības ne Vara , ne H.‑O. Schümann . Turklāt pēdējo minēto solidārā atbildība būtu bijusi vēl jo svarīgāka Sasol , jo aizliegto vienošanos tostarp izveidoja HOS un H.‑O. Schümann brīdī, kad Sasol neveica nekādu darbību Eiropas parafīna vaska nozarē.

175. Visbeidzot, tā kā netika konstatēta Vara solidārā atbildība, Komisijai būtu bijis jāpiemēro 10 % maksimālais apmērs, kas paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, saistībā ar Vara apgrozījumu.

176. Komisija norāda, ka tai ir rīcības brīvība, lai nolemtu, kādas uzņēmuma vienības tā uzskata par atbildīgām par pārkāpumu, jo tās vērtējums tiek veikts katrā konkrētajā gadījumā un tai nav jāpamato tas, ka tā nav pieņēmusi attiecībā pret trešajām personām līdzīgus aktus tiem, kas adresēti vienībām, kuras uzskatītas par atbildīgām.

177. Katrā ziņā Komisija norāda, ka saskaņā ar judikatūru, ja kāds uzņēmums ar savu rīcību ir pārkāpis EKL 81. panta 1. punktu, tas nevar izvairīties no paredzētā soda tādēļ, ka citiem uzņēmumiem naudas sods nav uzlikts. Pat ja Komisija būtu pieļāvusi kļūdu, nesaucot pie atbildības Vara , vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana ir jāsaskaņo ar tiesiskuma principu, ka neviens savā labā nevar atsaukties uz prettiesisku darbību, kas ir izdarīta trešās personas labā.

178. Vispirms ir jānorāda, ka, tā kā pirmais pamats ir akceptēts, nav jāizvērtē vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums saistībā ar kopuzņēmuma periodu, jo apstrīdētais lēmums ir atcelts šajā ziņā.

179. Turpmākajā izklāstā Vispārējā tiesa vienīgi izvērtēs prasītāju iebildumus par diskrimināciju salīdzinājumā ar Vara un H.‑O. Schümann saistībā ar Schümann periodu.

180. Vispirms ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 457. apsvērumā ir tieši atzinusi, ka “ HOS , sabiedrība, kas tieši piedalījusies pārkāpumā, pēdējo reizi piederēja [..] H.‑O. Schümann personīgi un ka atbildība par šajā periodā izdarīto pārkāpumu galu galā ir H.‑O. Schümann ”. Tomēr Komisija nav solidāri saukusi pie atbildības sakarā ar HOS izdarīto pārkāpumu ne Vara , tās tiešo mātesuzņēmumu, ne H.‑O. Schümann .

181. Atbilstoši judikatūrai vienlīdzīgas attieksmes princips, saskaņā ar kuru ir aizliegts līdzīgas situācijas aplūkot atšķirīgi un atšķirīgas situācijas aplūkot vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota, ir Savienības tiesību vispārīgais princips, kas paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā (Tiesas 2012. gada 15. jūnija rīkojums lietā C‑494/11 P Otis Luxembourg u.c./Komisija, 53. punkts; skat. arī šajā ziņā Tiesas 2010. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑550/54 P Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals /Komisija, Krājums, I‑8301. lpp., 54. un 55. punkts).

182. Turklāt ir jānorāda, ka iespēja, kas paredzēta iepriekš 36. punktā izklāstītajā judikatūrā, uzlikt mātesuzņēmuma sodu par tā meitasuzņēmuma pārkāpjošo rīcību pati par sevi neiestājas pret to, ka šim meitasuzņēmumam pašam tiek uzlikts sods. Uzņēmumu, proti, ekonomisku vienību, ko veido cilvēkresursi, materiālie un nemateriālie resursi (Tiesas 1962. gada 13. jūlija spriedums lietā 19/61 Mannesmann /Augstā iestāde, Recueil , 675., 705. un 706. lpp.), vada tā statūtos paredzētas personas, un jebkuru lēmumu, ar ko uzņēmumam uzliek naudas sodu, var adresēt uzņēmuma statūtos paredzētajam vadības orgānam (valdei, padomei, priekšsēdētājam, pārvaldniekam utt.), pat ja par tā finansiālajām sekām atbildību galu galā uzņemas tā īpašnieki. Šis noteikums tiktu pārkāpts, ja Komisijai, atklājot uzņēmuma prettiesisku rīcību, tiktu prasīts, lai tā vienmēr pārbaudītu, kas ir īpašnieks, kurš uzņēmumā pieņem izšķirošo lēmumu, lai tai ļautu uzlikt sodu tikai šim īpašniekam (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01 Tokai Carbon u.c./Komisija, Recueil , II‑1181. lpp., 279.–281. punkts). Tā kā iespēja sodu par meitasuzņēmuma rīcību uzlikt mātesuzņēmumam līdz ar to neietekmē tikai meitasuzņēmumam, kas piedalījies pārkāpumā, adresētā lēmuma likumību, Komisija var izvēlēties uzlikt sodu vai nu meitasuzņēmumam, kas piedalījies pārkāpumā, vai arī mātesuzņēmumam, kurš to kontrolēja attiecīgajā laika posmā (Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 331. punkts).

183. Šāda izvēle Komisijai ir arī tad, ja runa ir par ekonomisko tiesību nodošanu meitasuzņēmuma kontrolē. Kaut arī šajā gadījumā Komisija par meitasuzņēmuma rīcību laika posmā pirms nodošanas pie atbildības var saukt iepriekšējo mātesuzņēmumu un par rīcību pēc nodošanas – jauno mātesuzņēmumu, tai nav pienākuma to darīt un tā var izvēlēties sodu uzlikt tikai meitasuzņēmumam par tā atbilstošo rīcību (iepriekš 182. punktā minētais spriedums lietā Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 332. punkts).

184. Šajā lietā prasītājas neapstrīd HOS izdarītā pārkāpuma attiecināšanu uz Sasol Wax sakarā ar tiesību un pienākumu nodošanu starp sabiedrībām. Šāda attiecināšana turklāt ir attaisnota judikatūrā, saskaņā ar kuru, ja saimnieciska vienība, kas ir izdarījusi konkurences noteikumu pārkāpumu, izdara juridiskas vai organizatoriskas izmaiņas, šo izmaiņu rezultātā nav obligāti jābūt izveidotam jaunam uzņēmumam, kas atbrīvots no atbildības par iepriekšējās saimnieciskās vienības konkurences noteikumiem pretējo uzvedību, ja no saimnieciskā viedokļa abas saimnieciskās vienības ir identiskas (skat. Tiesas 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietas C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P Erste Group Bank u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 79. punkts un tajā minētā judikatūra).

185. Tomēr prasītājas uzskata, ka, tā kā Komisija sauca pie solidārās atbildības Sasol Wax International , Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd kopā ar Sasol Wax sakarā ar Sasol periodu, tā nevarēja, nepārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principus, atbrīvot no solidārās atbildības HOS mātesuzņēmumus saistībā ar Schümann periodu.

186. Ir jākonstatē, ka Sasol Wax International , Sasol Holding in Germany un Sasol Ltd , kurām pieder visas sabiedrības kapitāldaļas, kura piedalījusies pārkāpumā Sasol perioda laikā, atradās identiskā situācija salīdzinājumā ar Vara un H.‑O. Schümann situāciju saistībā ar Schümann periodu.

187. Tādēļ Komisija ir apskatījusi divas līdzīgas situācijas atšķirīgi.

188. Ar Komisijas citiem argumentiem nevar tikt atspēkota šī konstatācija.

189. Pirmkārt, Komisija norāda, ka noteikumi saistībā ar noilgumu, kas paredzēti Regulas Nr. 1/2003 25. pantā, ir lieguši konstatēt Vara un H.‑O. Schümann solidāro atbildīgu par HOS izdarīto pārkāpumu, jo tiem piederēja visas HOS kapitāldaļas vienīgi līdz 1995. gada 30. aprīlim.

190. Šajā ziņā, neprasot Vispārējai tiesai šīs tiesvedības ietvaros spriest par Vara un H.‑O. Schümann atbildību sakarā ar Schümann Sasol izdarīto pārkāpumu, ir jānorāda, ka ir iespējams, ka jautājumu par šādas atbildības esamību Komisija varētu būt izvērtējusi, nepieļaujot tādas kļūdas vērtējumā, kādas tika atklātas, izvērtējot pirmo pamatu. Gadījumā, ja Komisija būtu konstatējusi, ka Vara un H.‑O. Schümann atbildība attiecās uz kopuzņēmuma periodu, kas šajā gadījumā bija līdz 2002. gada 30. jūnijam, neviens no noilguma termiņiem, kas paredzēti Regulas Nr. 1/2003 25. punktā, nebūtu beigušies 2005. gada 17. martā, kad Komisija bija informēta par aizliegto vienošanos un HOS piedalīšanos.

191. No tā izriet, ka Komisijas argumenti saistībā ar noilgumu ir jānoraida, jo tā nevar, lai pamatotu nevienlīdzīgo attieksmi, pamatoti apgalvot, ka Vara un H.‑O. Schümann situācija, no vienas puses, un prasītāju situācija, no otras puses, atšķīrās, kas nebūtu varējis notikt, ja Komisija nebūtu pieļāvusi kļūdas vērtējumā.

192. Otrkārt, ar Komisijas norādīto judikatūru nevar tikt novērsta nevienlīdzīgā attieksme, kas atspoguļota iepriekš 187. punktā. Iepriekš 182. punktā minētajā spriedumā lietā Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija (331. punkts), Vispārējā tiesa apstiprināja, ka Komisija varēja pamatoti saukt pie atbildības “vai nu meitasuzņēmumu, kas piedalījās pārkāpumā, vai mātesuzņēmumu, kas to kontrolēja šī perioda laikā”, bet tā nav norādījusi, ka Komisija varēja saukt pie solidārās atbildības jauno mātesuzņēmumu saistībā ar periodu pēc meitasuzņēmuma cesijas un tajā pašā laikā atbrīvot bijušo mātesuzņēmumu no solidārās atbildības sakarā ar periodu pirms cesijas. Tāpat judikatūrā ir atzīta prakse, ka Komisija sauc pie atbildības vai nu vienīgi sabiedrību, kas tieši piedalījusies aizliegtās vienošanās darbībā, vai nu bijušo vai jauno mātesuzņēmumu solidāri kopā ar meitasuzņēmumu (Vispārējās tiesas 2010. gada 13. septembra spriedums lietā T‑40/06 Trioplast Industrier /Komisija, Krājums, II‑4893. lpp., 72. punkts, un 2011. gada 3. marta spriedums apvienotajās lietās T‑117/07 un T‑121/07 Areva u.c./Komisija, Krājums, II‑633. lpp., 137. punkts). Taču Komisija neizvirza nekādu judikatūras precedentu, kurā būtu noteikta atbildības sadalīšana, kā tā to ir veikuši šajā lietā.

193. Tādēļ ir jāizvērtē iepriekš 187. punktā konstatētās nevienlīdzīgas attieksmes sekas.

194. Atbilstoši judikatūrai vienlīdzīgas attieksmes princips ir jāievēro atbilstoši tiesiskuma principam, saskaņā ar kuru persona savās interesēs nevar atsaukties uz citas personas interesēs izdarītu nelikumību. Iespējamā nelikumīgā darbība pret citu uzņēmumu, kas netiek izskatīta attiecīgajā