46

Šādos apstākļos Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa, Bulgārija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: 1) Vai no Savienības tiesību līdzvērtības un efektivitātes principiem izriet, ka valsts tiesai ir pienākums pēc savas ierosmes atzīt, ka pret dalībvalsti ir celta prasība par tāda pienākuma neizpildi, kas izriet no Līguma par Eiropas Savienību (LES) 4. panta 3. punkta, ja prasības pamatā ir dalībvalsts ārpuslīgumiskā atbildība par zaudējumiem, kurus izraisījis Savienības tiesību normu pārkāpums, ko izdarījusi dalībvalsts iestāde, un – lai gan prasības pieteikumā LES 4. panta 3. punkts kā tiesiskais pamats nav minēts expressis verbis, tomēr no prasības pamatojuma izriet, ka zaudējumi ir saistīti ar Savienības tiesību normu pārkāpumu; – prasība par zaudējumu atlīdzināšanu ir pamatota ar valsts tiesību normu par tādu valsts atbildību par zaudējumiem, kurus izraisījusi administratīvā darbība, kas neatkarīgi no vainojamības iestājas ar šādiem nosacījumiem: ar administratīvo darbību saistītais tiesību akts vai iestādes vai ierēdņa darbība vai bezdarbība ir prettiesiski, ir nodarīti mantiski zaudējumi vai nemantisks kaitējums, un pastāv tieša cēloņsakarība starp šādu kaitējumu un iestādes prettiesisko rīcību; – saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesībām tiesai ir pienākums, ņemot vērā apstākļus, uz kuriem balstīta prasība, pēc savas ierosmes noteikt tiesisko pamatu valsts atbildībai par tiesu iestāžu darbību? 2) Vai no [..] Regulas [..] Nr. 1093/2010 [..] 27. apsvēruma izriet, ka ieteikums, kurš sniegts, pamatojoties uz šīs regulas 17. panta 3. punktu, un kurā konstatēts dalībvalsts centrālās bankas izdarīts Savienības tiesību normu pārkāpums, proti, tas, ka nav ievēroti termiņi attiecīgajā kredītiestādē turēto noguldījumu garantētās summas izmaksai noguldītājiem, tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkojamie: – šīs kredītiestādes noguldītājiem piešķir tiesības valsts tiesā atsaukties uz ieteikumu, lai pamatotu prasību par šā paša Savienības tiesību normu pārkāpuma izraisītu zaudējumu atlīdzināšanu, ja ņem vērā tieši formulētās [EBI] pilnvaras konstatēt Savienības tiesību normu pārkāpumus un ņemot vērā to, ka noguldītāji nav un nevar būt ieteikuma adresāti un ka ieteikums tiem nerada tiešas tiesiskas sekas; – ir spēkā, ciktāl runa ir par nosacījumu, ka pārkāptajā tiesību normā ir paredzēti skaidri beznosacījumu pienākumi, ja ņem vērā, ka Direktīvas [94/19] 1. panta 3. punkta i) apakšpunktā, kas interpretēts kopsakarā ar šīs direktīvas 12. un 13. apsvērumu, nav ietverti visi elementi, kas nepieciešami, lai radītu skaidru beznosacījumu pienākumu dalībvalstīm, un ka ar to noguldītājiem nav tieši piešķirtas tiesības, kā arī to, ka šajā direktīvā ir paredzēta tikai minimāla saskaņošana, kas neaptver elementus, uz kuru pamata būtu konstatējama noguldījumu nepieejamība, un ka ieteikums nav pamatots ar citām skaidrām beznosacījumu Savienības tiesību normām saistībā ar šiem elementiem, tostarp tādiem, kas saistīti ar likviditātes nepietiekamības novērtēšanu un atmaksas izredžu trūkumu, un saistībā ar esošo pienākumu veikt preventīvas iesaistīšanās pasākumus un nodrošināt kredītiestādes darbības turpināšanu; – ņemot vērā tā priekšmetu – noguldījumu garantēšanu – un Regulas [Nr. 1093/2010] 26. panta 2. punktā noteiktās [EBI] pilnvaras pieņemt ieteikumus attiecībā uz noguldījumu garantiju sistēmām, ir spēkā attiecībā uz valsts centrālo banku, kura nav saistīta ar valsts noguldījumu garantiju sistēmu un kura nav kompetentā iestāde šīs regulas 4. panta 2. punkta [iii]) apakšpunkta izpratnē? 3) Vai no Eiropas Savienības Tiesas 2004. gada 12. oktobra sprieduma Paul u.c. (C‑222/02, EU:C:2004:606, 38., 39., 43. un 49.–51. punkts), 1996. gada 5. marta sprieduma Brasserie du pêcheur un Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 42. un 51. punkts), 2000. gada 15. jūnija sprieduma Dorsch Consult/Padome un Komisija (C‑237/98 P, EU:C:2000:321, 19. punkts) un 1971. gada 2. decembra sprieduma Zuckerfabrik Schöppenstedt/Padome (5/71, EU:C:1971:116, 11. punkts), ņemot vērā arī pašlaik spēkā esošās, pamatlietā piemērojamās Savienības tiesību normas, izriet, ka: a) Direktīvas [94/19] normas, it īpaši tās 7. panta 6. punkts, piešķir noguldītājiem tiesības izvirzīt pret attiecīgo dalībvalsti prasījumus par tādu zaudējumu atlīdzināšanu, kurus izraisījusi nepietiekama uzraudzība pār attiecīgo kredītiestādi, kurā tiek turēti to noguldījumi, un vai šīs tiesības attiecas tikai uz noguldījumu garantēto summu vai tomēr šajā tiesību normā minētais jēdziens “tiesības uz kompensāciju” ir jāinterpretē plaši; b) tādi dalībvalsts centrālās bankas veiktie uzraudzības pasākumi saistībā ar kredītiestādes reorganizāciju kā pamatlietā aplūkotie, tostarp maksājumu anulēšana, kuri paredzēti, piemēram, [Direktīvas 2001/24] 2. panta septītajā ievilkumā, ir uzskatāmi par neattaisnojamu un nesamērīgu iejaukšanos noguldītāju tiesībās uz īpašumu, kura rada ārpuslīgumisko atbildību par zaudējumiem, kurus izraisījis Savienības tiesību normu pārkāpums, ja, kā liecina Bulgārijas [Kredītiestāžu] likuma 116. panta 5. punkts un [Banku maksātnespējas] likuma 4. panta 2. punkta 1) apakšpunkts un 94. panta 1. punkta 4) apakšpunkts, attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēts, ka par laikposmu, kurā notiek šie pasākumi, tiek aprēķināti līgumiskie procenti, ka noguldījumu daļu, kas pārsniedz to garantēto summu, var atgūt vispārīgajā maksātnespējas procesā un ka par to var tikt maksāti procenti; c) dalībvalsts tiesībās paredzētie nosacījumi, ar kādiem nosakāma ārpuslīgumiskā atbildība par zaudējumiem, kurus izraisījusi dalībvalsts centrālās bankas darbība vai bezdarbība saistībā ar LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomā ietilpstošo uzraudzības pilnvaru izmantošanu, nedrīkst būt pretrunā Savienības tiesībās spēkā esošajiem šīs atbildības nosacījumiem un principiem un, konkrēti, principam, ka prasība par zaudējumu atlīdzināšanu nav atkarīga no atcelšanas prasības, konstatētajai tāda valsts tiesību normās paredzēta priekšnosacījuma nepieļaujamībai, ka iepriekš ir jāatceļ juridiski nozīmīgā darbība vai bezdarbība, saistībā ar kuru tiek lūgta zaudējumu atlīdzināšana; valsts tiesību normās paredzēta priekšnosacījuma par iestāžu un ierēdņu vainojamu darbību, saistībā ar kuru tiek lūgta zaudējumu atlīdzināšana, nepieļaujamībai; prasībām par mantisko zaudējumu atlīdzināšanu izvirzītajam priekšnosacījumam, ka pirms prasības celšanas prasītājs faktiski un noteikti ir cietis zaudējumus; d) pamatojoties uz Savienības tiesību principu, ka prasību par zaudējumu atlīdzināšanu var celt neatkarīgi no atcelšanas prasības, ir jābūt konstatētam, ka iestādes attiecīgā rīcība ir bijusi prettiesiska, – līdzvērtīgi dalībvalsts tiesībās izvirzītajam priekšnosacījumam, ka juridiski nozīmīga darbība vai bezdarbība, kuras dēļ tiek lūgta zaudējumu atlīdzināšana, proti, kredītiestādes reorganizācijas pasākumi, ir jāatceļ, ņemot vērā apstākļus pamatlietā, kā arī to, ka: – šie pasākumi nav vērsti pret prasītāju, kas ir kredītiestādes noguldītāja, un saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem un judikatūru prasītāja nav tiesīga celt prasību atcelt konkrētos lēmumus, kuros paredzēta šo pasākumu veikšana un kuri ir stājušies spēkā; – šajā jomā Savienības tiesību normās un, konkrētāk, Direktīvā [2001/24] nav tieši formulēts dalībvalstu pienākums paredzēt iespēju ikvienam kreditoram apstrīdēt uzraudzības pasākumus, lai konstatētu šo pasākumu spēkā esamību; – dalībvalsts tiesībās nav paredzēta ārpuslīgumiska atbildība par zaudējumiem, kurus izraisījusi iestādes vai ierēdņa likumīga rīcība; e) gadījumā, ja tiktu sniegta tāda interpretācija, ka pamatlietas apstākļos iestādes attiecīgās rīcības prettiesiskuma kritērijs nav piemērojams kredītiestādes noguldītāju prasībām par tādu zaudējumu atlīdzināšanu, kurus izraisījusi dalībvalsts centrālās bankas darbība un bezdarbība, un it īpaši par procentu samaksu par noguldījumu garantēto summu, kas netika izmaksāta paredzētajā termiņā, kā arī par noguldījumu daļas, kas pārsniedz garantēto summu, atmaksu, prasību par tādu zaudējumu atlīdzināšanu, kurus izraisījis LESD 63.–65. un 120. panta, LES 3. panta un [Hartas] 17. panta pārkāpums, ir jāpiemēro nosacījumi, kurus Eiropas Savienības Tiesa nostiprinājusi attiecībā uz ārpuslīgumisko atbildību par zaudējumiem: – kurus izraisījusi iestādes likumīga rīcība, un, konkrētāk, trīs kumulatīvie nosacījumi, proti, faktiska zaudējumu esamība, cēloņsakarība starp tiem un attiecīgo rīcību, kā arī zaudējumu ārkārtējā un īpašā būtība, it īpaši gadījumā, ja runa ir par prasību par procentu samaksu par to, ka noguldījumu garantētā summa netika izmaksāta paredzētajā termiņā; vai – ekonomikas politikas jomā un, konkrētāk, nosacījums, [ka atbildība iestājas] vienīgi “tad, ja ir konstatējams pietiekoši smags augstāka juridiskā spēka tiesību normas, kuras mērķis ir privātpersonu aizsardzība, pārkāpums”, piemēram, ja noguldītājs ceļ prasību par tādu noguldījumu atmaksu, kas pārsniedz garantēto summu, dalībvalsts tiesību aktos paredzētajā kārtībā, ņemot vērā plašo novērtējuma brīvību, kāda dalībvalstīm ir saistībā ar LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunktu un Direktīvā [2001/24] paredzētajiem pasākumiem, un ja kredītiestādes un personas, kas lūdz zaudējumu atlīdzināšanu, nozīmīgie apstākļi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti, tomēr visiem noguldītājiem ir piemērojamas vienas un tās pašas tiesību normas un pamattiesību princips par vienlīdzību tiesas priekšā? 4) Vai no Direktīvas [94/19] 10. panta 1. punkta – kopsakarā ar tās 1. panta 3. punkta i) apakšpunktu un 7. panta 6. punktu – interpretācijas un juridiskajiem apsvērumiem, kas sniegti Tiesas 2016. gada 21. decembra spriedumā Vervloet u.c. (C‑76/15, EU:C:2016:975, 82.–84. punkts), izriet, ka direktīvas normu piemērošanas jomā ietilpst arī: – noguldītāji, kuru noguldījumi laikposmā no kredītiestādes maksājumu apturēšanas līdz tās bankas licences anulēšanai nebija atmaksājami – uz līgumu vai tiesību aktu pamata –, ja attiecīgais noguldītājs nebija norādījis, ka viņš vēlas savu noguldījumu atmaksu; – noguldītāji, kuri bija piekrituši līguma noteikumam, ka ir paredzēta noguldījumu garantētās summas izmaksa dalībvalsts tiesībās paredzētajā kārtībā un, konkrētāk, pēc kredītiestādes, kura tur šos noguldījumus, licences anulēšanas, ja šis nosacījums tika izpildīts; un – ja saskaņā ar dalībvalsts tiesību normām attiecībās starp noguldījumu līguma pusēm ir spēkā minētais līguma noteikums? Vai no šīs direktīvas vai citām Savienības tiesību normām izriet, ka valsts tiesai, piemērojot nosacījumus, kas izvirzīti attiecībā uz ārpuslīgumisko atbildību par zaudējumiem, kurus izraisījis Savienības tiesību normu pārkāpums, un pamatojoties uz Direktīvas 94/19 7. panta 6. punktu, nav jāņem vērā šāds noguldījumu līguma noteikums un nav jāizskata noguldītāja prasība par procentu samaksu par šajos līgumos paredzēto noguldījumu garantētās summas izmaksas neizpildi paredzētajā termiņā?”