ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
324

Sestā pamata trešajā daļā Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka Apelācijas padomei apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3) punktā neesot bijis jānolemj, ka ir jāatceļ ECHA lēmuma pamatojumā ietvertais konstatējums par bioakumulāciju. Gluži pretēji, minētajai padomei būtu vajadzējis noraidīt tajā celtās apelācijas trešo pamatu. Pirmām kārtām, esot jānošķir šī pēdējā minētā lēmuma pamatojums, kurā esot atspoguļots dalībvalstu iestāžu viedoklis, no šī paša lēmuma rezolutīvas daļas. Minētie iemesli paši par sevi neapdraudot procedūru atbilstoši Regulas Nr. 1907/2006 59. pantam, kurā esot izvērtēta vielas noturīgu, bioakumulatīvu un toksisku īpašību esamība un kurā no jauna tiek uzklausīti un iesaistīti reģistrētāji. ECHA apgalvojumam par bioakumulāciju neesot saistoša rakstura. Juridiski saistošs konstatējums attiecībā uz benpata bioakumulējamo raksturu esot iespējams vienīgi citā procedūrā, piemēram, procedūrā, piemērojot minētās regulas 59. pantu. Šādu apgalvojumu ECHA lēmuma adresāti nebūtu varējuši interpretēt nepareizi. Turklāt ECHA neesot pakļauta nekādam juridiskam pienākumam ierobežot tās lēmumu pamatojumu tikai līdz pašam nepieciešamākajam. Otrām kārtām, apstrīdētais lēmums joprojām esot neskaidrs. Minētajā rezolutīvajā daļā neesot paredzēta ECHA lēmuma atcelšana, bet gan ieteikts atcelt daļu no pamatojuma izklāsta, skaidri nenorādot nedz to, kā, nedz to, kuram tas būtu jādara. Trešām kārtām, neesot pamatots Apelācijas padomes apsvērums, saskaņā ar kuru ECHA konstatējuma saistībā ar benpata bioakumulējamo raksturu atcelšana esot attaisnojama, jo sabiedrības, kas iestājušās lietā, šajā jautājumā netika uzklausītas. Procedūrā ECHA šīs sabiedrības esot norādījušas argumentu saistībā ar to, ka šīs prasības iesniegt papildu informāciju saistībā ar noturīguma kritēriju ir nesamērīgas, pamatojoties uz to, ka bioakumulācijas kritērijs vēl neesot neapstrīdami noteikts. Aplūkotajā konstatējumā esot sniegta atbilde uz šo argumentu.
192

Iesākumā jānorāda, ka savā 2015. gada 18. septembra vēstulē Komisija ir norādījusi, ka grupēšanas kritērijs ir bijis pamats atzīt nPB par prioritāru kandidātvielu iekļaušanai XIV pielikumā, pat tad, ja kopējais prioritātes novērtējums pēc minētās regulas 58. panta 3. punkta pirmās daļas a)–c) apakšpunktā minētajiem kritērijiem būtu ļoti zems. Šis Komisijas apsvērums tika attiecināts ne vien uz kopējo novērtējumu 20 no 45, bet arī uz gadījumu, ja nPB būtu sasniedzis novērtējumu tikai 17 no 45. Proti, pirmkārt jānorāda, ka minētajā vēstulē Komisija vispirms ir izteikusies par prasītāju argumentiem, ar kuriem mēģināts pierādīt, ka nPB būtu bijis jāiegūst novērtējums 17 no 45, nevis 20 no 45, un ka savus apsvērumus par grupēšanu tā ir iesākusi ar iestarpinājumu “papildus” (furthermore), no kā var secināt, ka runa ir par apsvērumu, kas pastāv neatkarīgi no jautājuma par to, vai nPB būtu bijis jāiegūst novērtējums 17 no 45 vai 20 no 45. Otrkārt, jākonstatē, ka Komisijas norāde uz “ļoti zemu novērtējumu” ietver novērtējumu 17 no 45 un pat atsevišķus vēl zemākus novērtējumus. Šajā ziņā jānorāda, ka sestās prioritāšu noteikšanas ietvaros kandidātvielas, kas bija ieguvušas novērtējumu tikai 1 no 45, XIV pielikumā tika iekļautas, pamatojoties uz ar grupēšanu saistītiem apsvērumiem, piemēram, ECHA galīgajos rezultātos minētajiem ftalātiem (skat. 10. punktu iepriekš).
75

Prasītājas uzskata, ka atšķirības saistībā ar “viena produkta” ražošanas īpatsvara rādītājiem starp prasītājām (90 %), no vienas puses, un Bong (80 %) un Hamelin (17 %), no otras puses, nevar objektīvi pamatot to, ka prasītājām uzliktais naudas sods ir tuvu maksimālajam 10 % apmēram no to kopējā apgrozījuma, savukārt naudas sodi, kuri uzlikti Bong un Hamelin, nesasniedz pat pusi no to attiecīgajiem maksimālajiem apmēriem. Tās esot vēl vairāk diskriminētas attiecībā pret Hamelin, kuras darbībai nebija pat “viena produkta” rakstura. Proti, 2012. gadā Hamelin neesot veikusi nevienu produkta, uz ko attiecas aizliegtā vienošanās, pārdošanu, un tādējādi tās “viena produkta” ražošanas īpatsvars esot bijis 0 %, nevis 17 %. Nevienlīdzīgo attieksmi nevarot arī objektīvi pamatot ar prasītāju nepielāgotās pamatsummas relatīvo nozīmīgumu (118235000 EUR), no vienas puses, un Bong un Hamelin nepielāgoto pamatsummu relatīvo nozīmīgumu (115500000 EUR un 150717000 EUR), no otras puses. Savukārt attiecībā uz prasītājām pielāgotā pamatsumma esot sasniegusi gandrīz maksimālo 10 % apmēru no to kopējā apgrozījuma (9,7 %), atšķirībā no Bong un Hamelin, kuru nepielāgotās pamatsummas neesot sasniegušas pat pusi no to maksimālā apmēra (attiecīgi 4,7 % un 4,5 %).
103

Tāpat it īpaši progresīvās nodokļu struktūras, tostarp ar būtiskiem nodokļa bāzes samazinājumiem, kas nav izņēmuma samazinājumi dalībvalstu nodokļu sistēmā, pašas par sevi nenozīmē, ka pastāv valsts atbalsta elementi. Paziņojuma par valsts atbalsta jēdzienu (skat. iepriekš 80. punktu) 139. punktā Komisija šajā saistībā norāda, ka ienākuma nodokļa progresīvo raksturu var pamatot ar sadalīšanas loģiku, kas ir šāda nodokļa pamatā. Tomēr nekas neļauj šāda veida vērtējumu attiecināt tikai uz ienākuma nodokļiem vai uz tādiem, kas paredzēti tikai tādu negatīvo seku kompensēšanai un novēršanai, ko var radīt attiecīgā darbība, – kā Komisija to ir darījusi apstrīdētā lēmuma 68. un 69. apsvērumā – un to izslēgt attiecībā uz nodokļiem, kuri attiecas uz uzņēmumu darbību, nevis uz to neto ienākumiem vai peļņu. Proti, no iepriekš 73.–77. punktā atgādinātās judikatūras neizriet, ka, lai nodokļa pielāgošanas pasākums nebūtu jākvalificē par selektīvu priekšrocību, dalībvalsts var izmantot tikai pielāgošanas kritērijus, kas ir ierobežoti ar noteiktiem mērķiem, piemēram, bagātības pārdale vai ārējo negatīvo seku kompensēšana un novēršana. Šim nolūkam ir vajadzīgs, lai vēlamais pielāgojums nebūtu patvaļīgs atšķirībā no tā, kā tas bija lietā, kurā pasludināts 2008. gada 22. decembra spriedums British Aggregates/Komisija (C‑487/06 P, EU:C:2008:757), kas minēts iepriekš 94. punktā, neatkarīgi no tā, vai tas tiek piemērots diskriminējoši, un lai tas paliktu saderīgs ar attiecīgā nodokļa mērķi. Piemēram, iepriekš 96., 97. un 99. punktā minētie pielāgošanas noteikumi, kurus Tiesa neuzskatīja par selektīviem, neatbilst proporcionālas aplikšanas ar nodokli ar negatīvu ārējo ietekmi loģikai, nedz arī pārdalīšanas loģikai, bet gan citiem mērķiem. Turklāt, kā jau tika norādīts iepriekš 89. punktā, nav izslēgts, ka arī ar pārdalīšanas loģiku var tikt attaisnots apgrozījuma nodokļa progresīvais raksturs, kā šajā lietā to pamatoti apgalvo Ungārijas valdība. Turklāt ar pārdalīšanas loģiku var attaisnot pat pilnīgu atbrīvojumu no nodokļa noteiktiem uzņēmumiem, kā par to liecina iepriekš 98. punktā minētā lieta.
28

Savas prasības pamatojumam prasītāji būtībā izvirza divus pamatus. Pirmais pamats izriet no LESD 108. panta 1. punkta, to lasot kopā ar Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] 108. panta piemērošanai (OV 2015, L 249, 9. lpp.), 1. panta b) punkta i) un v) apakšpunktu, pārkāpuma, ciktāl Komisija apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini uzskatījusi, ka atbalsts, kas piešķirts saistībā ar aplūkoto atbalsta shēmu laikā no 1994. gada līdz 2008. gadam, ir jauns atbalsts, kas, to nepaziņojot, tika īstenots prettiesiski. Otrais pamats, kas izvirzīts pakārtoti, izriet no šīs pašas regulas 17. panta 2. punkta pārkāpuma, ciktāl Komisija apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini secinājusi, ka noilgums ir iestājies vienīgi atbalstam, kas saistībā ar aplūkoto atbalsta shēmu tika izmaksāts līdz 1994. gada maijam.
36

Savu apgalvojumu pamatojumam prasītāji izvirza trīs galvenos iebildumus. Pirmkārt, tie norāda, ka aplūkotā atbalsta shēma ir jākvalificē kā pastāvoša atbalsta shēma, piemērojot Regulas 2015/1589 1. panta b) punkta i) apakšpunktu, pamatojoties uz to, ka iespēja pārvaldes iestādēm piešķirt subsīdijas uzņēmumiem, kas nodrošina pasažieru sabiedrisko transportu pa autoceļiem, tika ieviesta ar décret no 49-1473, du 14 novembre 1949, relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers ([1949. gada 14. novembra Dekrēta Nr. 49‑1473 par dzelzceļa un autoceļu pārvadājumu koordinēšanu un saskaņošanu]; 1949. gada 15. novembraJORF, 11104. lpp.; turpmāk tekstā – “1949. gada dekrēts”) 19. pantu, pirms Francijā 1958. gada 1. janvārī stājās spēkā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgums (tagad – LESD). Otrkārt, tie uzskata, ka, tā kā Savienības dalībvalstu publisko pārvadājumu tirgi konkurencei bija slēgti līdz 1995. gadam – datumam, kas norādīts 2003. gada 24. jūlija spriedumā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415), saistībā ar minēto tirgu atvēršanu Komisija nevarēja uzskatīt, ka atbalsts, kas tika piešķirts saskaņā ar aplūkoto atbalsta shēmu, jau bija uzskatāms par atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē tā ieviešanas brīdī, un tādējādi to nevarot uzskatīt par pastāvošo atbalstu Regulas 2015/1589 1. panta b) punkta v) apakšpunkta pirmā teikuma izpratnē. Treškārt, tie norāda, ka Komisijas veiktā analīze saistībā ar to, vai aplūkotā atbalsta shēma ir uzskatāma par jaunu vai pastāvošu atbalstu, ņemot vērā Regulas 2015/1589 1. panta b) punkta v) apakšpunktu, tiem neļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ Komisija uzskatīja, ka reģiona piešķirtās subsīdijas investīcijām jau kopš to pirmā īstenošanas brīža bija jāuzskata par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
36

Savu apgalvojumu pamatojumam prasītāji izvirza trīs galvenos iebildumus. Pirmkārt, tie norāda, ka aplūkotā atbalsta shēma ir jākvalificē kā pastāvoša atbalsta shēma, piemērojot Regulas 2015/1589 1. panta b) punkta i) apakšpunktu, pamatojoties uz to, ka iespēja pārvaldes iestādēm piešķirt subsīdijas uzņēmumiem, kas nodrošina pasažieru publisko transportu pa autoceļiem, tika ieviesta ar décret no 49-1473, du 14 novembre 1949, relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers ([1949. gada 14. novembra Dekrēta Nr. 49‑1473 par dzelzceļa un autoceļu pārvadājumu koordinēšanu un saskaņošanu]; 1949. gada 15. novembraJORF, 11104. lpp.; turpmāk tekstā – “1949. gada dekrēts”) 19. pantu, pirms Francijā 1958. gada 1. janvārī stājās spēkā Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgums (tagad – LESD). Otrkārt, tie uzskata, ka, tā kā Savienības dalībvalstu publiskā transporta tirgi konkurencei bija slēgti līdz 1995. gadam – datumam, kas norādīts 2003. gada 24. jūlija spriedumā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415), saistībā ar minēto tirgu atvēršanu Komisija nevarēja uzskatīt, ka atbalsts, kas tika piešķirts saskaņā ar aplūkoto atbalsta shēmu, jau bija uzskatāms par atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē tā ieviešanas brīdī, un tādējādi to nevarot uzskatīt par pastāvošo atbalstu Regulas 2015/1589 1. panta b) punkta v) apakšpunkta pirmā teikuma izpratnē. Treškārt, tie norāda, ka Komisijas veiktā analīze saistībā ar to, vai aplūkotā atbalsta shēma ir uzskatāma par jaunu vai pastāvošu atbalstu, ņemot vērā Regulas 2015/1589 1. panta b) punkta v) apakšpunktu, tiem neļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ Komisija uzskatīja, ka reģiona piešķirtās subsīdijas investīcijām jau kopš to pirmā īstenošanas brīža bija jāuzskata par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
45

Kā precizēja Komisija, un tas nav apstrīdēts, ar PMO2017. gada 16. marta atzinumu tika piemērots Civildienesta noteikumu VIII pielikuma 10. pants. Saskaņā ar šo tiesību normu prasītājam bija jāsāk saņemt vecuma pensiju no 2017. gada maija, proti, no kalendārā mēneša, kas seko mēnesim (2017. gada aprīlis), kurā viņš ieguva tiesības uz šo pensiju saskaņā ar apstrīdēto lēmumu. Starplaikā, proti, 2017. gada aprīlī, prasītājam, piemērojot iepriekš minēto tiesību normu, bija jāsaņem “atalgojums”, kas viņa gadījumā, kā to norāda Komisija, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas atbilst Civildienesta noteikumu 42.c panta septītajā daļā paredzētajam pabalstam, ņemot vērā to, ka ar apstrīdēto lēmumu viņam tika noteikts atvaļinājums dienesta interesēs no 2017. gada 1. aprīļa.
46

Turklāt ir jānorāda, ka, lai gan, kā to apgalvo Vācijas Federatīvā Republika, Regulas Nr. 885/2006 III pielikumā norādītajā tabulas paraugā prima facie nav tieši noteikts pienākums iegrāmatot procentus ailē, kas ir paredzēta galvenā parāda korekcijām, no judikatūras izriet, ka, ja finanšu gada beigās saskaņā ar Savienības nozaru noteikumiem saistībā ar galveno parādu ir maksājami procenti, šādi procentu parādi ir uzskatāmi par tādiem, kas izriet no tā paša pārkāpuma Regulas Nr. 2988/95 1. panta 1. punkta izpratnē, kurš ir radījis tādu nepamatoti saņemtu summu atgūšanu, kuras veido galveno parādu (spriedums, 2017. gada 2. marts, Glencore Céréales France, C‑584/15, EU:C:2017:160, 42. punkts). Tā kā sākotnējā parāda summa katru gadu ir jāpielāgo atkarībā no procentu, kas ir maksājami saistībā ar minēto parādu, pilnīgas vai daļējas atgūšanas, katra finanšu gada beigās ir jāatjaunina procenti koriģētas summas formā un šī iemesla dēļ tie līdz ar galveno parādu ir jāiekļauj tabulā attiecībā uz pārkāpumiem. No tā obligāti izriet, ka procenti ir jāiegrāmato Regulas Nr. 885/2006 III pielikumā paredzētās tabulas ailē, kas ir paredzēta galvenā parāda korekcijām.
148

Ir arī jākonstatē, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no 2002. gada paziņojuma par sadarbību, kā arī 2006. gada paziņojuma pašas loģikas izriet, ka vēlamais efekts ir radīt nenoteiktības gaisotni aizliegto vienošanos iekšienē, veicinot ziņošanu par tām Komisijai. Šī nenoteiktība izriet tieši no tā, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki zina, ka tikai viens no tiem, paziņojot par citiem pārkāpuma dalībniekiem, varēs iegūt pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda, tādējādi pakļaujot tos naudas sodu piemērošanas riskam. Šīs sistēmas ietvaros un saskaņā ar to pašu loģiku ir uzskatāms, ka uzņēmumi, kuri visātrāk sniedz savu ieguldījumu sadarbībā, ir pelnījuši saņemt lielākus to naudas sodu samazinājumus, kas tiem pretējā gadījumā tiktu uzlikti, nekā tie uzņēmumi, kuri nav tik naski uz sadarbību (skat. spriedumus, 2013. gada 16. septembris, Wabco Europe u.c./Komisija, T‑380/10, EU:T:2013:449, 147. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2013. gada 16. septembris, Repsol Lubricantes y Especialidades u.c./Komisija, T‑496/07, nav publicēts, EU:T:2013:464, 334. punkts un tajā minētā judikatūra).
282

No šāda viedokļa raugoties, judikatūrā ir noteikts, ka gadījumā, ja veikto pētījumu rezultātu nepietiekamības, nepārliecinošā rakstura vai neprecizitātes dēļ nav iespējams droši noteikt apgalvotā riska esamību vai pakāpi, bet gadījumā, ja risks iestātos, pastāv iespējamība, ka var rasties faktisks kaitējums sabiedrības veselībai, piesardzības princips attaisno ierobežojošu pasākumu ieviešanu (skat. spriedumu, 2010. gada 22. decembris, Gowan Comércio Internacional e Serviços, C‑77/09, EU:C:2010:803, 76. punkts un tajā minētā judikatūra). Pieņemot ierobežojošu pasākumu, kura mērķis ir vides vai cilvēku veselības aizsardzība, šajā ziņā kompetentajai iestādei ir pienākums līdzsvarot piesardzības un samērīguma principus. Tas izriet no šā sprieduma 281. punktā minētās judikatūras, interpretējot to atbilstoši LES 5. panta 4. punktā minētajam samērīguma principam, kurš ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem. Tādējādi ir jākonstatē, ka piesardzības princips attaisno ierobežojošu pasākumu ieviešanu vienīgi ar nosacījumu, ka šie pasākumi ir ne vien nediskriminējoši un objektīvi, bet arī samērīgi (ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumi lietā Confédération paysanne u.c., C‑528/16, EU:C:2018:20, 51. punkts).
10

Ar 2017. gada 24. janvāra vēstuli Parlamenta ģenerālsekretārs noraidīja sūdzību. Viņš norādīja, ka no prasītāja lietas materiāliem izriet, ka ADP līguma darbības laikā prasītājs bija veicis ārēju darbību, ko veidoja juridiskās profesijas pienākumu pildīšana, iepriekš neiesniegdams lūgumu piešķirt atļauju, tādējādi pārkāpjot Civildienesta noteikumu 12.b pantu, saskaņā ar kuru “[..] ierēdnim, kurš vēlas iesaistīties ārējā apmaksātā vai neapmaksātā darbībā vai veikt uzdevumu ārpus Savienības, vispirms jāsaņem iecēlējinstitūcijas atļauja [..]”. Šajā saistībā viņš atgādināja, ka šis pienākums prasītājam noteikti ir zināms gan saistībā ar to, ka viņam ir juridiskā izglītība, gan saistībā ar iepriekšējo darbu Parlamentā laikā no 2005. gada līdz 2007. gadam, kad prasītājs bija saskāries ar tādu pašu problēmu. Tāpat viņš norādīja, ka sarakstē ar Parlamenta dienestiem prasītājs bija atkārtoti atzinis, ka minētā līguma darbības laikā viņš patiesībā bija veicis citas darbības, kas neietilpst viņa līgumsaistībās.
54

Turklāt ir jāatzīst, ka ECB ir plaša novērtējuma brīvība attiecībā uz to, vai sabiedrības interese par to dokumentu aizsardzību, kas paredzēti tās iekšējai lietošanai, varētu tikt nodrošināta ar strīdīgajā dokumentā ietvertās informācijas atklāšanu. Tādējādi Savienības tiesas īstenotā tiesiskuma pārbaude šajā ziņā ir jāattiecina tikai uz to, ka tiek pārbaudīts, vai ir ievēroti procesuālie un pamatojuma noteikumi, ir izvērtēta faktu saturiskā precizitāte, kā arī vai nav pieļauta acīmredzama kļūda faktu novērtējumā un pilnvaru nepareiza izmantošana (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 4. jūnijs, Versorgungswerk der Zahnärztekammer Schleswig‑Holstein/ECB, T‑376/13, EU:T:2015:361, 53. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādēļ Savienības tiesas ierobežotās pārbaudes dēļ īpaši svarīga nozīme ir tam, lai ECB ievērotu pienākumu pietiekami pamatot savus lēmumus. Proti, tikai tā Savienības tiesa var pārbaudīt, vai ir izpildīti faktu un tiesību elementi, no kuriem ir atkarīga novērtējuma brīvības izmantošana (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 4. jūnijs, Versorgungswerk der Zahnärztekammer Schleswig‑Holstein/ECB, T‑376/13, EU:T:2015:361, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
108

Prasītājas arguments izriet no apstākļa vārda “arī” esamības apstrīdēto lēmumu 30. punktā, un, ņemot vērā viena no apstrīdētajiem lēmumiem 5. punktā norādīto piezīmi par 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, tā uzskata, ka Apelācijas padome ir pieļāvusi pārrakstīšanās kļūdu. Tā uzskata, ka apstrīdēto lēmumu 30. punktā Apelācijas padome ir vēlējusies norādīt, ka pieteikto preču zīmju reģistrāciju nepieļauj arī Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētais absolūtais atteikuma pamats. Tieši nenorādot apstrīdētajos lēmumos iemeslus, kuru dēļ šis otrais absolūtais reģistrācijas atteikuma pamats arī ir bijis piemērojams, Apelācijas padome neesot pietiekami pamatojusi savus lēmumus.
92

Tomēr šajā lietā, kā tas tika konstatēts iepriekš 61. punktā, kā arī kā to pamatoti ir norādījusi Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 62. un 73. punktā un kā to norāda arī EUIPO un persona, kas iestājusies lietā, prasītāja nav iesniegusi pierādījumus ne par apstrīdētās preču zīmes izmantošanu Zviedrijā, ne par to, ka persona, kas iestājusies lietā, ir zinājusi par šo iespējamo izmantošanu.
92

No šī skatu punkta tātad ir jākonstatē, ka prasītāja, bez dienesta pārtraukuma atrazdamās Savienības dienestā kopš viņas iecelšanas Komisijas ierēdnes amatā 2006. gadā, ievērojot savas dienesta attiecības ar Savienību un neatkarīgi no savas atrašanās APID, ir pilnībā saglabājusi dalību Savienības pensiju programmā, kas paredzēta Civildienesta noteikumu 83. pantā, un ir veikusi iemaksas šajā pensiju programmā, ievērojot no mēnešalgas atvilktās iemaksas, uz ko viņai bija tiesības vispirms kā Komisijas ierēdnei un uzreiz pēc tam bez pārtraukuma kā Savienības darbiniecei no viņas pirmās pieņemšanas darbā Frontex aģentūrā 2012. gada 1. februārī un pēc tam EMSA aģentūrā 2015. gada 1. jūnijā.
62

Šajā ziņā ir jānorāda – lai gan paziņošana ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par saņemšanu nav vienīgais iespējamais administratīvu lēmumu paziņošanas veids, tas, pateicoties īpašajām garantijām, kādas ar to tiek nodrošinātas gan attiecīgajai personai, gan administrācijai, tomēr ir īpaši drošs risinājums (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2010. gada 16. decembris, AG/Parlaments, F‑25/10, EU:F:2010:171, 38. punkts), vēl jo vairāk tad, ja attiecīgā persona nestrādā iestādēs (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2010. gada 16. decembris, AG/Parlaments, F‑25/10, EU:F:2010:171, 39. punkts). Viena no šīm garantijām tostarp ir, pateicoties adresāta parakstam uz paziņojuma par saņemšanu, gūtā pārliecība, ka minētais adresāts zina, ka tam ir adresēta vēstule, kurai tam ir jāpievērš uzmanība. No lietas materiāliem izriet, ka atšķirībā no pasta paziņojuma par saņemšanu paziņojums par izlasīšanu šādu garantiju nesniedz. Adresāts paraksta paziņojumu par vēstules saņemšanu vai uzraksta un nosūta apstiprinājumu par e‑pasta saņemšanu, bet aplūkoto paziņojumu par izlasīšanu, gluži pretēji, adresāta IT sistēma ģenerē un nosūta automātiski, kā jau izklāstīts šī sprieduma 61. punktā; tas neļauj nešaubīgi pierādīt, ka prasītāja zināja vai tai bija dota iespēja iepazīties ar apstrīdēto vēstuli minētā paziņojuma nosūtīšanas dienā.
30

Tomēr ir jāuzsver, ka apstrīdētais lēmums attiecās uz pieteikumu piešķirt apgādājamā bērna pabalsta maksāšanas pagarinājumu attiecībā uz Joe un Claire, ko prasītāja bija iesniegusi PMO2016. gada 17. maijā. Taču šis pieteikums bija balstīts nevis uz Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 3. punkta a) apakšpunktu, bet uz šī pielikuma 2. panta 3. punkta b) apakšpunktu. Līdz ar to apstrīdētā lēmuma priekšmets atšķīrās no PMO2015. gada 6. maija paziņojuma priekšmeta, un tādējādi ar to netika apstiprināts pēdējais minētais.
14

Ikviens – tiešs vai netiešs – lēmums par sūdzības noraidīšanu, ja šajā lēmumā runa ir tikai par noraidīšanu, vienīgi apstiprina tiesību aktu vai bezdarbību, par kuru sūdzības iesniedzējs ir sūdzējies, un, aplūkots atsevišķi, nav uzskatāms par apstrīdamu tiesību aktu, un līdz ar to prasījumi, kas vērsti pret šo lēmumu, kuram nav patstāvīga satura salīdzinājumā ar sākotnējo lēmumu, ir jāuzskata par prasījumiem, kas vērsti pret sākotnējo tiesību aktu. Lēmums par sūdzības tiešu noraidīšanu, ņemot vērā tā saturu, var nebūt prasītāja apstrīdētā akta apstiprinājums. Tas tā ir gadījumā, kad lēmumā par sūdzības noraidīšanu ir pārskatīta prasītāja situācija, ņemot vērā jaunus tiesiskos un faktiskos apstākļus, vai kad ar to ir grozīts vai papildināts sākotnējais lēmums. Šādos gadījumos sūdzības noraidījums ir akts, kas ir pakļauts pārbaudei tiesā, kura to ņem vērā, izvērtējot apstrīdētā akta tiesiskumu, vai pat uzskata to par nelabvēlīgu aktu, ar ko ir aizstāts apstrīdētais akts (skat. spriedumus, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments, T‑584/16, EU:T:2017:282, 71. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2017. gada 15. septembris, Skareby/EĀDD, T‑585/16, EU:T:2017:613, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
9

Ar 2013. gada 5. decembra vēstuli (turpmāk tekstā – “2013. gada 5. decembra vēstule”) Komisija paziņoja Portugāles iestādēm savus secinājumus atbilstoši tās Regulas (EK) Nr. 885/2006 (2006. gada 21. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un ELGF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (OV 2006, L 171, 90. lpp.), 11. panta 1. punktam. Šajā saistībā Komisija konstatēja, ka aplūkotās izmaksas kopumā attiecas uz personāla un aprīkojuma finansēšanu, kas vajadzīgs kopējās programmas ietvaros Portugāles iestāžu veiktajām inspekcijām. Līdz ar to Komisija apgalvoja – tā kā šie izdevumi neatbilst Regulas Nr. 1290/2005 13. panta normām, no vienas puses, un Regulas Nr. 247/2006 12. panta c) punkta un 25. panta normām, no otras puses, Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonds (FEAGA) šos izdevumus nevar uzņemties.
6

Pēc tam Beļģijas federālā prokuratūra saņēma lietas materiālus un 2015. gada 23. jūnija vēstulē (turpmāk tekstā – “2015. gada 23. jūnija vēstule”) no jauna atkārtoja lūgumu atcelt imunitāti, kas pa šo laiku jau bija sašaurināts tikai attiecībā uz prasītāju. Beļģijas federālais prokurors norādīja uz noteiktiem faktiem, kuri, pēc viņa domām, pierādot, ka OLAF veiktā izmeklēšana ietver netiešus pierādījumus par telefonsarunu nelikumīgu noklausīšanos, kas ir krimināli sodāma. Šajā ziņā tas konkrēti atsaucās uz liecību, kuru Beļģijas tiesu iestādēs sniedzis ESTOC ģenerālsekretārs un saskaņā ar kuru prasītāja birojā OLAF bija ierakstījis telefonsarunu starp minēto ģenerālsekretāru un S. Zammit, šim pēdējam minētajam to nezinot. Turklāt šī saruna bija dzirdama skaļrunī, kas nozīmē, ka visas klātesošās personas varēja to noklausīties.