ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,

sniegti 2008. gada 1. aprīlī ( 1 )

Apvienotās lietas no C-152/07 līdz C-154/07

Arcor AG & Co. KG u.c.

pret

Vācijas Federatīvo Republiku

“Telekomunikāciju nozare — Tīkli un pakalpojumi — Tarifu līdzsvarošana — Direktīvas 90/388/EEK 4.c pants — Direktīvas 97/33/EK 7. panta 2. punkts — Direktīvas 98/61/EK 12. panta 7. punkts — Regulatīvā iestāde — Direktīvu tiešā iedarbība — Trīspusējas attiecības”

I — Ievads

1. Vācijas Bundesverwaltungsgericht (Federālā Administratīvā tiesa) lūdz Tiesu izteikt viedokli par Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/388/EEK par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgū (turpmāk tekstā — “konkurences direktīva” vai “Direktīva 90/388”) ( 2 ) un Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīvas 97/33/EK par savstarpējo savienojumu telekomunikāciju nozarē universālā pakalpojuma nodrošināšanai un savstarpēju savietojamību, piemērojot atvērtā tīkla nodrošinājuma principus (turpmāk tekstā — “savstarpējā savienojuma direktīva” vai “Direktīva 97/33”) ( 3 ) piemērojamību.

2. Iesniedzējtiesa šaubās par dažu tādu izmaksu likumību, kas pievienotas pieslēguma izmaksām un noteiktas vadošā abonēšanas tīkla operatora labā, nozarē, ko raksturo liberalizācija ( 4 ), ko nodibināja “konkurences” direktīva ( 5 ) un “savstarpējā savienojuma” direktīva ( 6 ) un izbeidza “jaunais tiesiskais pamatregulējums” ( 7 ), kas tika pieņemts 2002. gada 7. martā un publicēts 2002. gada 24. aprīlī ( 8 ).

3. Uzņēmumi, kuriem ir uzlikts pienākums maksāt šīs papildu summas, apstrīd to spēkā esamību ( 9 ), atsaucoties uz brīvas konkurences, diskriminācijas aizlieguma un administratīvās pārskatāmības principiem.

II — Piemērojamais tiesiskais regulējums

A — Kopienu tiesības

4. Zaļās grāmatas par telekomunikācijām ( 10 ) izstrāde 1987. gadā bija iesākums Eiropas konkurences un saskaņošanas tirgum, kura pamatā ir brīva telekomunikāciju operatoru izvēle.

5. Nozares administratīvā deregulācija izraisīja būtisku tās juridiskās koncepcijas, kas balstīta uz publicatio vai pārvaldības atstāšanu sabiedrisko organizāciju rokās, transformāciju, jo izzuda tradicionālā valsts monopolu sistēma, kas nespēj apmierināt lietotāju prasības, kuru skaits pēc nozares reformas bija pieaudzis vairāk kā jebkad.

6. Šī tuvināšanās noved pie jauna pamata, kas kontrastē ar oficiālu iejaukšanos pakalpojumu sniegšanas jomā — iejaukšanos, kas sliecas uz politiskās gribas ( 11 ) dominējošo stāvokli, kaitējot tirdzniecības brīvībai.

1) Direktīva 90/388 ( 12 )

7. Spriedums lietā Itālija/Komisija ( 13 ) izmainīja telekomunikāciju pasauli, atzīstot konkurences režīma piemērošanu valsts iestādēm, kam piešķirtas īpašas vai ekskluzīvas tiesības.

8. Neraugoties uz tiesu prakses izmaiņām, sistēmai bija ievērojami trūkumi, uz ko norāda jautājuma sarežģītība un valsts operatoru monopola pastāvēšana tirgū, kura integrāciju var panākt tikai ar konkrētiem likumdošanas pasākumiem.

9. Līdz ar gaidīto liberalizāciju attīstījās atbildes reakcijas, proti, Direktīva 88/301/EEK ( 14 ), kuru, atceļot īpašas vai ekskluzīvas tiesības, pēc diviem gadiem pastiprināja Direktīva 90/388, saglabājot noteiktus izņēmumus, starp kuriem var uzsvērt izņēmumu balss telefonsakariem, kas brīvai konkurencei tika pakļauti vēlāk ar Komisijas 1996. gada 13. marta Direktīvu 96/19/EK, kas grozīja iepriekš minēto Direktīvu 90/388.

10. Direktīvas 90/388 4.c pants ( 15 ) uzliek dalībvalstīm pienākumu ar neatliekamu solidaritāti sabalansēt savus tarifus, kā būtisku noteikumu nosakot universālā pakalpojuma sniegšanas cenas paaugstinājumu, bet neaizmirstot nepieciešamību saglabāt tā pieejamību un nodrošinot uzņēmējiem iespēju gūt peļņu atbilstoši īpašajiem tirgus apstākļiem, lai visi pilsoņi var izmantot šos pakalpojumus.

2) Direktīva 97/33 ( 16 )

11. No otras puses, saskaņošana ( 17 ) paralēli centieniem izskaust ierobežojumus, kas traucē patiesai konkurencei starp operatoriem, rūpējoties par pastāvīga līdzsvara ieviešanu starp dalībniekiem visiem atvērta tīkla nodrošināšanā ( 18 ), ir iedrošinājusi jaunu operatoru ienākšanu tirgū.

12. Tomēr saskaņošanai bija jāļauj piekļūt infrastruktūrām un izvietot tās, nodrošinot savstarpēju savienojumu starp sabiedriskajiem tīkliem un to pakalpojumu sniedzējiem.

13. Kā es to norādīju savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Telefónica 02 Czech Republic ( 19 ), ar šo mērķi ir pieņemta Direktīva 97/33, kas nosaka dažus savienojumu starp operatoriem finansiālos aspektus, aizliedzot par reālajām izmaksām zemākus tarifus, vienlaikus izvairoties no iespējamiem merkantiliem untumiem — atteikšanās no summām, kas pārsniedz šo apmēru (desmitais apsvērums).

14. Direktīvas 97/33 7. panta 2. punkts ir formulēts šādi: “Maksai par savstarpējo savienojumu ir jāatbilst caurskatāmības un izmaksu piesaistes principam. Pierādījuma, ka cenas tiek noteiktas atbilstoši faktiskajām izmaksām, ieskaitot pieņemamus investīciju ienākumus, pienākums ir iestādei, kas ar savām iekārtām sniedz savstarpējā savienojuma pakalpojumus. Valsts regulatīvās iestādes var prasīt no šīs iestādes pilnībā pamatot šo maksu par savstarpējo savienojumu un, ja vajadzīgs, prasīt to pielāgošanu. Šis punkts ir piemērojams arī organizācijām, kas noteiktas I pielikuma trešajā daļā, par kurām valsts regulatīvās iestādes ir ziņojušas kā par ietekmīgām organizācijām valsts savstarpējā savienojuma tirgū.” [Neoficiāls tulkojums]

15. Lai izvairītos no krāpšanas, minētās direktīvas 7. panta 4. punktā paredzēts, ka atbilstoši Kopienu tiesību aktiem savstarpējā savienojuma cenām jābūt pietiekami sadalītām, lai pieteikuma iesniedzējam nebūtu jāmaksā par elementu, kas nav tieši saistīts ar lūgto pakalpojumu.

16. Turklāt abonenti uzskata, ka atbilstoši Direktīvai 98/61, ar kuru Direktīvas 97/33 12. pantam pievienots 7. punkts, lai valsts regulatīvās iestādes nodrošinātu savstarpējā savienojuma tarifikāciju atkarībā no izmaksām un izvairītos no tā, ka maksājamās cenas ietver elementu, kas attur no šī pakalpojuma lietošanas, tiem ir tiesības piekļūt pakalpojumiem, ko sniedz visi savstarpējā savienojuma telekomunikāciju sniedzēji.

17. Kopienu konkurences režīms telekomunikāciju jomā, kas ir vērsts uz patērētāja aizsardzību, paredz savstarpējā savienojuma maksas, kas izslēdz summas, kas nav domātas attiecīgo pakalpojumu reālo izmaksu segšanai un cildina pārskatāmību ( 20 ).

B — Vācijas tiesības

18. Dominējošā operatora pienākumi attiecībā uz piekļuvi tīklam un savstarpējā savienojuma nodrošināšanu ir uzskaitīti 1996. gada 25. jūlijaTelekommunikationsgesetz (Telekomunikāciju likums, turpmāk tekstā — “TKG”) ( 21 ) 35. un turpmākajos pantos.

19. Saskaņā ar iepriekš minētā likuma 39., 27. un turpmākajiem pantiem visiem maksājumiem, kas saistīti ar piekļuvi tīklam, nepieciešama atļauja, lai atļaujas ieguvējs nesaņemtu vairāk par summu, ko atļāvusi administrācija.

20. Vadošā operatora zaudējumu segšanai paredzēto maksu juridiskais pamats irTKG 43. panta 6. punkts likuma 2002. gada 21. oktobra redakcijā ( 22 ).

III — Fakti, pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

21. Arcor AG & Co. KG, Communication Services TELE2 GmbH un Firma 01051 Telekom GmbH ir sabiedrisko telekomunikāciju tīklu operatori, kas veic savu darbību Vācijā un, pateicoties savstarpējam savienojumam ar vietējo Deutsche Telekom tīklu, piedāvā saviem klientiem operatoru izvēles pakalpojumu.

22. Regulatīvā iestāde noteica Deutsche Telekom pienākumu sniegt Telekom-B.2 (vietējs) pakalpojumu apmaiņā pret kompensāciju, ko maksā prasītājas pamata lietā.

23. Ar 2003. gada 29. aprīļa lēmumu Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post (Telekomunikāciju un pasta regulatīvā iestāde) ( 23 ), pamatojoties uz Deutsche Telekom iesniegumu un TKG 43. panta 6. punktu, sākot no 2003. gada 1. jūlija apstiprināja no izmaksām neatkarīgu papildu maksu EUR 0,004 minūtē pakalpojumam Telekom-B.2 (vietējs), jo ienākumi, ko šai sabiedrībai sniedz tiešie klienti, pilnībā nesedz abonentu savienojuma aktivēšanas izmaksas.

24. Tikai mēnesi vēlāk Komisija uzlika Deutsche Telekom naudas sodu EUR 12600000 apmērā par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu ( 24 ), jo tā par piekļuvi vietējam tīklam no saviem konkurentiem prasīja augstāku summu par to, kādu tai maksāja tās abonenti par fiksētā tīkla izmantošanu.

25. Ar 2003. gada 23. septembra lēmumu regulatīvā iestāde papildu maksu iekasēšanu, kas tika veikta laika posmā no 2003. gada 1. jūlija līdz 23. septembrim, atcēla (ex nunc).

26. Trīs uzņēmumi, uz kuriem attiecās papildu maksas, katrs atsevišķi ir apstrīdējuši administratīvo lēmumu, kas tās apstiprinājis.

27. Ar 2005. gada 3. novembra spriedumu Verwaltungsgericht Köln (Ķelnes Administratīvā tiesa) apmierināja to prasības par Kopienu tiesību, it īpaši Direktīvas 97/33 7. panta 2. punkta un 12. panta 7. punkta Direktīvas 98/61 redakcijā pārkāpumu.

28. Vācijas Federatīvā Republika un Deutsche Telekom iesniedza apelācijas sūdzību Bundesverwaltungsgericht, kam ir aizdomas par TKG 43. panta 6. punkta nesaderību ar Kopienu tiesībām; tādēļ tā ir apturējusi tiesvedību un prejudiciālā kārtā ir uzdevusi Tiesai šādus jautājumus: “1) Vai Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīva par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgos — Konkurences direktīva — un Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīva 97/33/EK par savstarpēju savienojumu telekomunikāciju nozarē universālā pakalpojuma nodrošināšanā un savstarpēju savietojamību, piemērojot atvērtā tīkla nodrošinājuma (ATN) principus, — Savstarpējā savienojuma direktīva — ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts regulatīvajai iestādei nav tiesību savienojumu tīkla, kas savstarpēji savienots ar sabiedrisko telekomunikāciju tīklu, operatoram noteikt pienākumu 2003. gadā maksāt tirgū dominējošam abonentu tīkla operatoram kompensāciju, lai izlīdzinātu deficītu, kas tam rodas abonentu savienojuma nodrošināšanas dēļ? Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: 2) Vai šāda valsts tiesībās noteikta pienākuma nesaderība ar Kopienu tiesībām valsts tiesai ir jāņem vērā tiesvedībā par atļauju savienojumu tīkla operatoram uzlikt šādu pienākumu?”

IV — Tiesvedība Tiesā

29. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2007. gada 20. martā.

30. Ar 2007. gada 1. jūnija rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs šīs trīs lietas apvienoja, jo tās ir saistītas.

31. Vācijas valdība un Deutsche Telekom, kas aizstāv negatīvas atbildes uz abiem jautājumiem, no vienas puses, un uzņēmumi, kas ir prasītāji pamata lietā, un Komisija, kas aizstāv lēmumu par nesaderību, no otras puses, iesniedza apsvērumus EK Tiesas Statūtu 23. pantā paredzētajā termiņā.

32. Tiesas sēdē, kas notika 2008. gada 19. februārī, lietas dalībnieku pārstāvji rakstveida procesā, kā arī Apvienotā Karaliste sniedza mutvārdu apsvērumus.

V — Prejudiciālo jautājumu pārbaude

33. Tiesai ir iesniegtas vairākas prasības, kurās telekomunikācijām ir liela nozīme, un šis fenomens ir vērojams jau no pašiem telekomunikāciju attīstības pirmsākumiem to izmantošanai piemītošā ekonomiskā potenciāla dēļ.

34. Lai arī cik paradoksāli tas būtu, kaut gan 1876. gadā Aleksandram Grehemam Bellam [Alexander Graham Bell] tika piešķirts telefona patents ( 25 ), kas notika pēc ilgas tiesāšanās ( 26 ), Amerikas Savienoto Valstu kongress ( 27 ) nesen atjaunoja itāļa Antonio Meuči [Antonio Meucci] piemiņu un veikumus, atzīstot, ka jau pirms tam, 1860. gadā, viņš Ņujorkā publiski parādīja, kā šis izgudrojums darbojas. Tā laika gājums atklāj katram pienākošos vietu ( 28 ).

A — Par pirmo prejudiciālo jautājumu

1) Dažas ievada piezīmes par universālo pakalpojumu

35. “Viena sistēma, viena politika, universālais pakalpojums” ( 29 ). Šī devīze ( 30 ) liecina par vēlmi savienot visus iedzīvotājus vienā tīklā ( 31 ) laikā, kad cīņa starp Bell System un neatkarīgajiem uzņēmumiem sasniedz savu kulmināciju ( 32 ).

36. Runa ir par kvalitatīva pakalpojuma piedāvāšanu par saprātīgu cenu visā teritorijā — tādi ir atbilstoši Direktīvas 97/33 3. un 9. pantam noteiktie priekšnoteikumi.

37. Tomēr šai vispārējo interešu misijai ir daži trūkumi, jo nepiemērota vadīšana var novest pie duālas sabiedrības, kas sadalīta starp tiem, kas pievienojas noteiktiem tīkliem un pakalpojumiem, un tiem, kas ir izslēgti no pievienošanās.

38. Lai nogludinātu grūtības, Kopienu tiesības, mēģinot nodrošināt solidaritāti un tirdzniecības brīvību, vienlaikus apmierina iedzīvotāju vajadzības un konkurences noteikumu prasības, neaizmirstot aprēķināt to izmaksas un sadalīt tās starp visiem operatoriem, kā to atspoguļo savstarpējā savienojuma direktīvas 5. pants un universālā pakalpojuma direktīvas 12.–14. pants.

39. Līdz ar to vēsturiskā operatora un universālā pakalpojuma sniedzēja jēdzienu nošķiršana ir neizbēgamas sekas, tādēļ ikviena privāta sabiedrība, kurai ir pietiekama kapacitāte, var uzņemties šo misiju, un valsts, lai izvairītos no jebkāda jucekļa starp tiesneša un lietas dalībnieka lomu, atsakās no sava aizbildņa statusa, lai kļūtu vienkārši par regulatoru ( 33 ).

2) Vietējie sakari ir universālā pakalpojuma neatņemama sastāvdaļa

40. Kā tas izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 26. februāra Direktīvas 98/10 par atvērtā tīkla noteikuma piemērošanu balss telefonijai un universālo pakalpojumu telekomunikācijās konkurences apstākļos ( 34 ) 5. panta 2. punkta un Direktīvas 2002/22 4. panta 2. punkta, vietējie sakari ietilpst universālajā pakalpojumā.

41. Tomēr savos apsvērumos iepriekšējais monopoluzņēmums, kuru atbalsta Vācijas valdība, Direktīvas 90/388 4.c pantu izprot īpašā veidā, kas, manuprāt, ir kļūdains.

42. Deutsche Telekom apgalvo, ka šī norma nav piemērojama, jo tā nenosaka nekādas universālā pakalpojuma saistības.

43. Tomēr direktīvas 4.c panta redakcionālās atšķirības ( 35 ) dažādās Kopienas valodās šķiet rādītājs tam, ka, lai atrastu pareizo interpretāciju, ir jāvērtē vispārējā struktūra un teleoloģiskais kritērijs, kas to iedvesmo ( 36 ), un tas vienmēr jādara citu valodu versiju kontekstā ( 37 ).

44. Izmantojot šo interpretāciju, arguments viegli var tikt atspēkots, ja to pārbauda no liberalizācijas viedokļa, saskaņā ar ko katrai saistībai ir papildu dimensija. Administratīva iejaukšanās un atbildības uzlikšana būtu nepieciešama tikai tad, ja operators nespēj nodrošināt universālo pakalpojumu, bet, tā kā šāda izņēmuma situācija nepastāv, universālā pakalpojuma saistības jāatstāj tirgus regulācijai.

45. Katrā ziņā fakti rāda, ka Deutsche Telekom gan pirms, gan pēc (vairāk kā 95 %) liberalizācijas rūpējās par daļu no universālā pakalpojuma, kas attiecas uz vietējiem sakariem.

3) Universālā pakalpojuma finansējums

a) Tarifu līdzsvarošana ( 38 )

46. Apkopojot sakaru atvēršanas pamatnosacījumus, ģenerāladvokāts Ležē [Léger] atgādina ( 39 ), ka patiesa konkurence prasa tarifu saskaņošanu, lai novērstu risku, ka uzņēmējs koncentrē savu darbību uz visienesīgākajiem sektoriem (valsts un starptautiskie sakari), atstājot novārtā mazāk ienesīgus pakalpojumus (vietējos sakarus), kuru izmantošana tāpat ietilpst universālajā pakalpojumā.

47. Šajā nolūkā ir pieņemta Direktīva 90/388 un Direktīva 96/19, kas to groza. Šīs pēdējās direktīvas divdesmitais apsvērums apraksta situāciju, ko direktīva tiecas mainīt un ko raksturoja nerentablo telefona sakaru kategorijas, kuras kompensē no ienākumiem, ko tas pats uzņēmums guvis citos darbības segmentos.

48. Mākslīgi zemās vietējo sakaru cenas ierobežo konkurenci un attur potenciālos konkurentus no cenšanās iekļūt mazāku peļņu nesošos segmentos.

49. Tiesa 2004. gada 7. janvāra spriedumā lietā Komisija/Spānija ( 40 ), atzīstot, ka Direktīvas 90/388 4.c pantā nav paredzēts nekāds tarifu līdzsvarošanas termiņš, secināja, ka Direktīvā 96/19 ir norādes par labu nemainīgam tempam, tomēr šīs līdzsvarošanas īstenošanai nepārsniedzot 1998. gada 1. janvāri (32. punkts).

50. Direktīvas 96/19 piektajā apsvērumā paredzēti izņēmumi no šī termiņa, kas ir pamatoti mazāk attīstītu tīklu ( 41 ) vai ļoti mazu tīklu gadījumā ( 42 ), bet vienmēr papildināti ar detalizētu izpildes plānu.

51. Neviena no šīm atkāpēm nav piemērojama šajā gadījumā, jo šīm maksām Vācijā bija jābūt līdzsvarotām no 2003. gada; tomēr šo termiņu neievērošana līdzīgā lietā lika Tiesai konstatēt, ka Francija nav izpildījusi tai uzliktos pienākumus, jo bija skaidrs, ka grozītās Direktīvas 90/388 4.c panta trešajā daļā paredzētā tarifu līdzsvarošana līdz 1998. gada 1. janvārim nebija pilnībā īstenota un ka Francijas valdība nebija iesniegusi Komisijai ne plānus par esošās nelīdzsvarotības pakāpenisku novēršanu, ne precīzu īstenošanas plānu ( 43 ).

b) Savstarpējas subsīdijas: finansēšanas instruments, kas nav piemērots tirgum, kurā pastāv konkurence

52. Sekojot liberalizācijai, Direktīva 97/33 izmanto taisnīguma un samērīguma sastāvdaļas, kas papildinātas ar nediskriminācijas principa (otrais apsvērums) asumu, lai mīkstinātu savstarpējas savienojamības apstākļus, kas atklājas darbības uzskaites nodalīšanas veidā, ar mērķi izvairīties no visām iespējamām grūtībām, ko radītu nelikumīgas savstarpējas subsīdijas ( 44 ), kas ir grūti pieņemamas brīvas konkurences jomā.

53. Pretēji tam, kas notiek monopola gadījumā, kad pieņem šādu iekšējā pārveduma veidu, paredzot no ienākumiem no darbībām, kas nav pakļautas ierobežojumiem, segt zaudējumus, kas saistīti ar sociālo pakalpojumu (tādu kā universālais pakalpojums) sniegšanu, jaunajos brīvības ietvaros šie pārvedumi nav pieļaujami, jo dominējošie uzņēmumi varētu tos vērst pret saviem konkurentiem, lai tos izskaustu no tirgus, apzināti saglabājot plēsonīgas cenas ( 45 ), kas tiek pārnestas uz citiem operatoriem tā vietā, lai tās liktu segt abonentiem, kā to savos apsvērumos norāda prasītājas pamata lietā.

54. Tas deformē konkurenci, jo jaunajiem operatoriem, kas ir spiesti maksāt papildu maksas, lai saglabātu savu rentabilitāti, kaitējot paši savai konkurētspējai, ir jāpaaugstina tarifi, līdz ar to Vācijas valdības tiesas sēdē aizstāvētajam viedoklim, saskaņā ar kuru šī sistēma dod labumu jaunajiem operatoriem, it īpaši Arcor, trūkst jebkāda pamatojuma.

55. No tā izriet, ka Deutsche Telekom ir guvusi labumu no protekcionisma, kas ir pretrunā EKL 82. un turpmākiem pantiem un kas vēl vairāk šķiet “endogāms”; kā šis uzņēmums atzinis savos apsvērumos, Vācijas Federatīvās Republikas dalība tā kapitālā bija 31,7 %, Firma 01051 Telekom GmbH pārstāvim tiesas sēdē minot, ka šī procentuālā daļa sasniegusi pat 43 % ( 46 ).

c) Pieslēguma izmaksu deficīts

56. Zaudējumi rodas brīdī, kad jauno uzņēmumu izmaksas par abonentu līnijas pieslēgumu pārsniedz ienākumus no šī darba.

57. Šī ienākumu neesamības saknes ir meklējamas monopolā, kad ekonomiskie rādītāji tika izstrādāti atbilstoši gala klienta finansiālajām iemaksām un pārmērīgām summām pretī stājās solidaritāte, līdz ar to reālās pakalpojuma izmaksas netika segtas.

58. Tomēr Kopienu tiesībās nav paredzēts gadījums, ko piedāvā Vācijas valdība un Deutsche Telekom, lai pārejas posmā ļautu iepriekšējiem monopolu īpašniekiem pielāgoties jaunajai situācijai un kompensēt summas, kas tiem jāsaņem, jo pirmais datums bija 1998. gada 1. janvāris ar iespēju pagarināt to līdz 2000. gada 1. janvārim.

59. Tas izriet no Komisijas 1998. gada 8. aprīļa Ieteikuma 98/322 ( 47 ) un 1996. gada 27. novembra Paziņojuma, kas tika pieņemts pirms tā ( 48 ).

60. Iemesls tam ir acīmredzams. Savstarpējo savienojumu maksas nodalīšana no maksām, kas attiecas uz universālo pakalpojumu, zaudē nozīmi, ja pieņem citas summas kā alternatīvu attiecīgo cenu līdzsvarošanai, kas precīzi aizstāv šķēršļu likvidēšanu ne tikai attiecībā uz iepriekšēju operatora izvēli, bet arī attiecībā uz iespējamu atklāšanu.

d) Papildu maksas pieslēguma maksai: īslaicīgi pasākumi

61. Vācijas valdības un Deutsche Telekom versija par to, ka apstrīdētās direktīvas neaizliedz šo finansēšanu, nav nekādi pamatota.

62. Es nevaru atturēties neuzsvērt pretrunu, ka, no vienas puses, var apgalvot, ka Direktīvas 90/388 4.c pants padara nelikumīgas summas, kas zemākas par reālajām pakalpojuma sniegšanas izmaksām, un, no otras puses, šis pants pieļauj šo kompensāciju saglabāšanu.

63. Ir skaidrs, ka, ja Kopienu tiesības nevēlas šos zaudējumus, iespēja tos mazināt ar šāda veida kompensāciju palīdzību nozīmētu to mūžīgu saglabāšanu ( 49 ).

64. Tādēļ vienādam iznākumam ir jāpakļauj gan papildu, gan galvenā lieta ( 50 ) tādā veidā, ka, ja parāds būtu nokārtots, tas pats attiektos uz tā sekām.

65. Kā iedomu slimnieks ( 51 )Deutsche Telekom žēlojas par novecojušu parādu, par kuru, manuprāt, tā pati ir atbildīga.

66. Es piekrītu visiem prejudiciālās diskusijas dalībniekiem, ka zaudējumi, kas 2003. gadā radās no abonentu līnijas, ir dominējošā uzņēmuma taktikas rezultāts, jo es neredzu nevienu šķērsli, kas atturētu tos segt, paaugstinot savus tarifus.

67. Paskaidrojošie Deutsche Telekom apgalvojumi, ka šajā lietā nevar ņemt vērā spriedumā lietā Komisija/Spānija ( 52 ) sniegtās norādes, ir pārsteidzoši, jo aplūkojamā lietā ekonomisko svārstību nasta bija sadalīta starp telekomunikāciju organizāciju un valsts iestādēm, kas, pēc tās domām, nav tāds pats gadījums kā “deficīts, kas attiecināms tikai uz uzņēmumu” ( 53 ).

68. Tiesa ir sodījusi Spānijas Karalisti par šo direktīvu neizpildi, jo regulatīvā iestāde bija noteikusi stingrus cenu griestus, tomēr, manuprāt, lai gan pastāv manevrēšanas iespēja, nevar ignorēt to, ka papildu maksas, kas noteiktas, lai atbalstītu vienas no šīm sabiedrībām kapitālu, kaitē arī dabiskajai cīņai starp uzņēmumiem.

69. Universālā pakalpojuma finansēšana, kas orientēta vienīgi uz izmaksām, paredz, ka abonentu līnijas pieslēgumu, kura gala saņēmējs ir individuāls klients, abonentu nodokļa veidā subsidē ieinteresētā persona. Deficīta izvērtēšanai un kompensēšanai būtu nozīme ( 54 ) tikai tad, ja operatoram, kas jau darbojas, būtu grūtības līdzsvarot savus tarifus, kas tā nav šajā gadījumā, bet ir skaidrs, ka tai nav nozīmes, ja zaudējumi atbilst pašai uzņēmuma stratēģijai.

70. Saskaņā ar Komisijas apgalvojumu, ka papildu maksas, kas paredzētas izdevumu par pieslēgumu izmaksu segšanai, nav maksas par savstarpējā savienojuma pakalpojumu, es sliecos domāt, ka situācijā, kad nepastāv normatīvie šķēršļi, šo maksu pievienošana kļūst par slēptu finansēšanas mehānismu, kas ir tuvs valsts atbalstam ( 55 ), ko Kopienu tiesības noraida.

71. Bet mēs varam reaģēt uz iespējami nepamatotiem izdevumiem, kas ir saistīti ar universālā pakalpojuma pienākumiem, jo to precizitāti sekmē taisnīgas sadales sistēmas.

72. Nekustīgums nav absolūts, jo judikatūra ( 56 ) no EKL 87. panta 1. punkta izslēdz noteiktu administratīvo iejaukšanos kā atlīdzību par valsts pakalpojuma ( 57 ) obligātu sniegšanu, ja tā mērķis nav radīt uzņēmumiem priekšrocības.

73. Tomēr ir jābūt ļoti piesardzīgiem, lai nevājinātu uzņēmumus, kas atrodas līdzīgā situācijā, un tādēļ Direktīvas 90/388 4.c pants komunikāciju jomā dalībvalstīm atļauj sadalīt šīs neekonomiskās sekas ar papildu maksu vai universālā pakalpojuma fonda palīdzību, ja vien tas ir “nepieciešams”.

74. Protams, šo nenoteikto juridisko jēdzienu papildina tikai normatīvi akti, kas kavē abonentu līniju izmaksu ekonomisko kompensāciju, jo bez šādiem šķēršļiem šīs papildu maksas būtu bez pamatojuma ( 58 ).

75. Rūpes par zaudējumu segšanu no jauna parādās Direktīvas 97/33 5. panta 1. un 3. punktā, kas atklāj nozīmību tam, lai iemaksas tiktu aprēķinātas atbilstoši salīdzinošiem kritērijiem ( 59 ), kas balstīti tikai uz tiešajām pakalpojumu izmaksām, kas ir atzīstams par gadījumu, kurš atšķiras no tā, kas ir saistīts ar atļaujām, kuras ir par pamatu pamata prāvai, un, neņemot vērā vispārējo situāciju, attiecas uz katru uzņēmumu.

76. Visbeidzot, lai finansētu universālā pakalpojuma sniegšanas pienākumus, Direktīvas 2002/22 13. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts papildus iespējai izmantot valsts fondus ļauj paredzēt izveidot kompensācijas mehānismu, ko kopīgi uzturētu visi piegādātāji un kas arī ir nesavienojams ar atsevišķiem savstarpējiem uzņēmumu maksājumiem.

77. Līdz ar to ikviens pasākums, kas tiecas padarīt šo strukturēto konstrukciju relatīvu, nav savienojams ar acquis communautaire, un tas liek uz spēles dalībvalstu atbildību par cenu noteikšanu ( 60 ), ko tās vajadzības gadījumā var uzņemties, tikai izmantojot pārskatāmus un neslēptus kompensācijas mehānismus.

78. Tādā publiskajā iepirkumā kā komunikāciju publiskais iepirkums pārskatāmība ( 61 ) ir īpaši svarīga vispārējo interešu ietekmēšanas un operatoru vienlīdzības ievērošanas dēļ, kas ir pamata aspekti, kuri nepieļauj nevajadzīgu vērtības samazināšanu.

79. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Tiesai uz pirmo prejudiciālo jautājumu būtu jāatbild tādējādi, ka ar konkurences un savstarpējā savienojuma direktīvām netiek pieļauts tāds tiesiskais regulējums, kāds pastāv Vācijas tiesībās, kas dominējošā uzņēmuma zaudējumu segšanas nolūkā pieļauj maksu, kas tiek iekasēta neatkarīgi no savstarpējā savienojuma maksas un kas nav aprēķināta tikai atkarībā no pakalpojuma izmaksām.

B — Par otro prejudiciālo jautājumu

80. Pēc pirmā jautājuma atrisināšanas ir jākliedē iesniedzējtiesas šaubas par to, ka nav lietderīgi, ka apstrīdētās direktīvas prevalē pār tām pretējām valsts tiesību normām.

81. Ir jāpielieto kopienu tiesību pārākuma princips un jāmeklē Tiesas judikatūrā šo noteikumu iedarbība, attīrot konceptuālos brikšņus, kas traucē skaidri saskatīt realitāti.

1) Pilnīgs pārākums

82. Kopienu tiesību vienveidība pieprasa, lai gan primārām, gan atvasinātām Kopienu tiesību normām visās dalībvalstīs būtu vienāds svarīgums, vienāds saistošais spēks un vienāds saturs, raksturīgās pazīmes, ko nav iespējams sasniegt bez absolūta Kopienu tiesību pārākuma ( 62 ).

83. Bet šis spēks zūd, ja sākam apšaubīt pārākuma nedalāmību vai tā bezierunu raksturu, neievērojot, ka šis princips skar Kopienu tiesību kopumu un ka tas attiecas uz visām valsts tiesību normām.

84. Šajā sakarā Tiesa Eiropas veidošanas sākumā nosprieda ( 63 ), ka “no Līguma izrietošās tiesības nevar būt pretējas iekšējam tiesību aktam, lai arī kāds tas būtu”, un ka “Kopienu tiesību normas ir pārākas pār visām valsts tiesību normām, kas ir pretrunā tām”, un tas ļauj saskatīt pārākumu, kas bez izņēmumiem attiecas pat uz valstu konstitūcijām.

85. Turklāt otrajos secinājumos, ko es sniedzu apvienotajās lietās Pfeiffer u.c. ( 64 ), es nepiekritu tiem, kuri apgalvoja, ka pārākums piemīt tikai primārajām Kopienu tiesībām vai, vēl vairāk, regulām — šo apgalvojumu mēs varam nosaukt par mākslīgu un neprecīzu.

2) Konkurences un savstarpējā savienojuma direktīvu tiešā iedarbība

86. Tiesa spriedumā lietā Van Gend un Loos ( 65 ) uzsāka attīstīt teoriju par tiešo iedarbību, vēlāk spriedumā lietā Van Duyn ( 66 ) to attiecināja uz direktīvām, īpašu uzmanību pievēršot “tiesībām, ko tās piešķir indivīdiem” ( 67 ), un to sistematizēja spriedumos lietā Ratti ( 68 ) un lietā Becker ( 69 ).

87. Tā rīkojās saprātīgi, īpašu uzmanību pievēršot direktīvas funkcionālajam raksturam, lai uz to varētu atsaukties, pieprasot, lai tā būtu beznosacījumu un pietiekami precīza ( 70 ) un lai noteiktajā termiņā netiktu pieņemts neviens tiesību akts vai nepastāvētu pretrunas ar valsts tiesību aktiem, ko būtu radījusi kļūdaina vai nepietiekama transponēšana ( 71 ).

88. Šādā veidā privātpersonas nostiprina savas tiesības un Kopienu tiesības nostiprina savu lietderīgo iedarbību, ko par spēkā neesošu nav padarījusi iespējamā to direktīvu neizpilde vai neprecīza transponēšana.

89. Šo elementu kombinācija veido argumentācijas pavedienus, ar kuriem ir pamatota tūlītēja Direktīvas 90/388 4.c panta un Direktīvas 97/33 12. panta 7. punkta, kuriem ir pretrunā 1996. gada TKG 43. panta 6. punkts, piemērošana ( 72 ).

90. Kad valsts tiesības nav iespējams interpretēt tā, lai tās atbilstu Kopienu tiesībām, tiesas piespiešana panākt saskaņotību no jauna noved pie robežas starp juridisko jaunradi un interpretāciju notušēšanas ( 73 ).

91. Apstrīdētās tiesību normas atklāj, ka papildu maksu iekasēšana par savienojuma maksu Vācijā bija nelikumīga, sākot no 1998. gada 1. janvāra (Direktīvas 90/388 4.c pants), saskaņā ar tarifu orientēšanas uz izmaksām kritēriju (Direktīvas 97/33 7. panta 2. punkts un 12. panta 7. punkts).

92. Es te nelietoju abstraktus principus, bet precīzas tiesību normas, kas telekomunikāciju operatoram rada tiesības uz to, lai savstarpējā savienojuma cena sastāvētu tikai no izmaksām par abonentu līnijas pieslēgšanu.

93. Turklāt šo tiesību normu juridisko pamatu veido brīvas konkurences princips ( 74 ), attiecībā uz kuru Tiesa ir noteikusi ( 75 ), ka tas varētu likumīgi piešķirt tiešās iedarbības tiesības, tajā skaitā attiecībās starp privātpersonām (horizontālās attiecības), uzticot valsts tiesām nodrošināt to aizsardzību.

94. Jēdziena “tarifu orientēšana uz izmaksām” precizēšana dod pamatu gala summas noteikšanai, tomēr tā nepadara neskaidru apstrīdēto tiesību būtību.

95. Vācijas valdības un Deutsche Telekom argumenta formulējumam, lai noslēptu šo tiesību normu precīzo raksturu, piemīt nopietna kļūda, kas zūd, kad tiek pamanīta kļūda, ko rada nenoteikta jēdziena “definēšanas” pielīdzināšana direktīvas “izpildei”.

96. Līdz ar to valsts regulatīvā iestāde nosaka tarifu, bet, izmantojot juridisko pamatu, kas ir tik precīzs un beznosacījumu (aizliegt papildu maksas, kas nav nepieciešamas, lai segtu izmaksas), ka tas nepieprasa nekādu Kopienas vai valsts normatīvu papildinājumu.

97. Katrā ziņā ir jāņem vērā fakts, ka arī judikatūra, kā ģenerāladvokāts Mazaks [Mazák] to norādījis savos secinājumos ( 76 ) lietā Palacios de la Villa ( 77 ), nenoraida direktīvas normu tiešo iedarbību, kas pakļauta izņēmumiem vai prasa pamatojumu.

3) Vertikālās, horizontālās un trīspusējās attiecības

98. Teorija par tiešo iedarbību kustas pa vertikālo plakni vienvirziena kustībā (no privātpersonas uz valsti), aizliedzot gan kustību pretējā virzienā (vertikālās attiecības, kas ir pretējas) ( 78 ), gan perpendikulāros ceļus, kas ļauj atsaukties uz direktīvu privātpersonu vidū (horizontālā iedarbība) ( 79 ).

99. Pēc Tiesas uzskatiem, ja direktīvu tiešo iedarbību paplašinātu, attiecinot arī uz privātpersonu attiecību sfēru, nāktos atzīt Kopienas varu noteikt privātpersonām pienākumus, lai gan šī kompetence aprobežojas ar regulu vai lēmumu pieņemšanu ( 80 ).

100. Tomēr gadi nav apklusinājuši tiešās horizontālās iedarbības atzīšanas atbalstītāju balsis, piemēram, ģenerāladvokāts Lencs [Lenz] ( 81 ) savos secinājumos lietā Faccini Dori ( 82 ) kādreiz pamatojās uz iepriekš izvirzītajiem ģenerāladvokāta Van Gervena [Van Gerven] ( 83 ) un ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] ( 84 ) izvirzītajiem argumentiem.

101. Autoriem ir zaudētas iespējas sajūta ( 85 ), lai gan Tiesa nav vilcinājusies piemērot savu judikatūru ( 86 ), kad direktīva ietekmē privātpersonu, kas nav saistītas vertikālajās attiecībās, tiesības, kas radīja teoriju par trīspusējām attiecībām ( 87 ).

102. Tomēr lietā Wells ( 88 ) tādā jomā kā vide ( 89 ), kur uz spēles liktās intereses ir neskaidras, judikatūra ir sniegusi stingrākas norādes, paskaidrojot, ka “privātpersona attiecībā uz dalībvalsti nevar atsaukties uz direktīvu, ja runa ir par valsts pienākumu, kas ir tieši saistīts ar cita pienākuma izpildi, kas saskaņā ar šo direktīvu ir noteikts trešām personām” (56. punkts), pēc tam tā pirmo reizi precizēja, ka “nelabvēlīgas sekas trešo personu tiesībām, pat ja ir skaidrs, ka šādas sekas iestāsies, pašas par sevi nav pamats tam, lai liegtu privātpersonai atsaukties uz direktīvas noteikumiem pret attiecīgo dalībvalsti” (57. punkts).

4) TKG nepiemērojamības konstatācija

103. Kopienu judikatūras repertuārs nepieļauj disonanses, pat ja tādos gadījumos kā aplūkotais tas ļaujas trīspusējo attiecību melodijai.

104. Es neredzu neko, kas tam traucētu. Jāatgādina, ka juridiskās un faktiskās attiecības, kas pamato šos lūgumus sniegt prejudiciālus nolēmumus, ir privātpersonu lieta (Arcor, TELE2 un Telekom GmbH), kuras neiesniedz sūdzību pret citu privātpersonu, bet tieši pret valsti (šajā gadījumā Regulierungsbehörde für Telekommunikation une Post).

105. Tas rada būtisku atšķirību no citām lietām un it īpaši no Telefónica O2 Czech Republic par strīdu starp diviem telekomunikāciju operatoriem, lai piekļūtu tīklam, kas noveda pie civilprocesa starp diviem galvenajiem lietas dalībniekiem, regulatīvajai iestādei piešķirot starpnieka lomu.

106. Vienlaikus strīdā, kas ir pamatā šai lietai, nav vietas ne gribas autonomijai, ne attiecīgi privātajām tiesībām, kas attiecas uz tarifu noteikšanu, jo saskaņā ar Kopienu tiesību un Vācijas tiesību sistēmām ekskluzīvā kompetence piemīt valstij.

107. Šajā kontekstā papildu maksas noteikšana atšķiras no savstarpējā savienojuma iepriekšējas atļaujas (kas noteikti ir atļāvusi līgumiskās attiecības) un tai piemīt būtiskas raksturīgas pazīmes, lai tā kļūtu par autonomu problēmu.

108. Nekas nepamato Bundesverwaltungsgericht mazdūšību; šajā gadījumā piesauktās tiesības nav brīvas no attiecībām ar publisko varu, kas ir spējīga radīt zaudējumus citām personām, kā tas bija lietā Busseni ( 90 ), bet tāpat kā lietā Wells un lietā Fratelli Costanzo kaitējums ir attiecināms uz valsts darbību.

109. Līdz ar to attiecībā uz dominējošo sabiedrību nepastāv ne tieša horizontāla iedarbība, ne tai nodarīti patiesi zaudējumi. Turklāt tiesības, uz ko tā vēlas atsaukties, tai ir piešķīrusi tiesību norma, kas ir pretēja Kopienu tiesībām, un tās situācija ir ietekmēta tikai netiešā veidā tiktāl, ciktāl tā nesaņēma nelikumīgas naudas summas.

110. Ņemot vērā Kopienu tiesību pārākumu, kas uzliek valsts tiesām pienākumu nodrošināt attiecīgajām personām tiesības, kas izriet no to direktīvām sākot no brīža, kad valsts tiesiskais regulējums traucē to izpildei, apstiprinoša atbilde uz otro jautājumu šķiet neizbēgama.

VI — Secinājumi

111. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz prejudiciālajiem jautājumiem, ko tai uzdevusi Bundesverwaltungsgericht, atbildēt šādi: 1) Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/388/EEK par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgū 4.c pants un Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīvas 97/33/EK par savstarpējo savienojumu telekomunikāciju nozarē universālā pakalpojuma nodrošināšanai un savietojamību, piemērojot atvērtā tīkla nodrošinājuma principus, 7. panta 2. un 4. punkts un 12. panta 7. punkts nepieļauj, ka valsts regulatīvā iestāde savienojumu tīkla, kas savstarpēji savienots ar sabiedrisko abonentu tīklu, operatoram nosaka pienākumu maksāt tirgū dominējošam operatoram kompensāciju, lai izlīdzinātu deficītu, kas tam rodas abonentu savienojuma nodrošināšanas dēļ; 2) valsts tiesai procesā, kurā tirgū dominējošs operators prasa attiecīgā pienākuma izpildi, ir jāizvērtē savas valsts tiesību normas nesaderība ar Kopienu tiesībām.

( 1 ) Oriģinālvaloda — spāņu.

( 2 ) OV L 192, 10. lpp.

( 3 ) OV L 199, 32. lpp.

( 4 ) Es aprakstu iezīmes, kas noteikušas manu secinājumu virzību lietās, kurās pieņemts 2005. gada 20. oktobra spriedums apvienotajās lietās C-327/03 un C-328/03 ISIS Multimedia un Firma 02 (Krājums, I-8877. lpp.), 2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C-339/04 Nuova società di telecomunicazioni (Krājums, I-6917. lpp.) un, vēl nesenāk, — 2007. gada 14. jūnija spriedums lietā C-64/06 Telefónica O2 Czech Republic (Krājums, I-4887. lpp.) un 2007. gada 22. novembra spriedums lietā C-262/06 Deutsche Telekom AG (Krājums, I-10057. lpp.).

( 5 ) Grozīta ar Komisijas 1996. gada 13. marta Direktīvu 96/19/EK, lai nodrošinātu pilnīgu konkurenci telekomunikāciju tirgū (OV L 74, 13. lpp.).

( 6 ) Īpaši pēc redakcijas, ko ieviesa Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 24. septembra Direktīva 98/61/EK (OV L 268, 37. lpp.), kas ir piemērojama ratione temporis.

( 7 ) Ar šo izteicienu es norādu uz četrām Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvām, kas minētas manos secinājumos iepriekš minētajā lietā Deutsche Telekom: Direktīva 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (“piekļuves” direktīva), Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (“atļauju izsniegšanas” direktīva), Direktīva 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (“pamatdirektīva”) un Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (“universālā pakalpojuma direktīva”).

( 8 ) OV L 108, 7., 21., 33. un 51. lpp.

( 9 ) “Draudu izmantošana” ietver pretrunas pašos šajos vārdos, lai gan vienmēr ir pastāvējuši ar nolūku veidoti paradoksi, piemēram, operas nosaukums “Laimīgie vergi”, ko Huans Krisostoms de Arriaga [Juan Crisóstomo de Arriaga], dzimis Bilbao un saukts par spāņu Mocartu, komponēja 1820. gadā pirms savas pāragrās nāves 20 gadu vecumā, atstājot hromatiski un skaistām, modālām ambivalencēm bagātu muzikālo mantojumu.

( 10 ) Zaļā grāmata par telekomunikāciju pakalpojumu un iekārtu kopējā tirgus izveidošanu, Brisele, 1987. gada 16. decembris, COM(87) 290, galīgā redakcija, 6., 16. un turpmākās lpp., kas papildināta ar dažiem priekšlikumiem, lai nodrošinātu valstu tiesiskajos regulējumos noteikto atļauju sistēmu vienveidību, piemēram, Zaļo grāmatu par telekomunikāciju infrastruktūras un kabeļtelevīzijas tīklu liberalizāciju, II daļa, Brisele, 1995. gada 25. janvāris, COM(94) 682, galīgā redakcija, 61. un turpmākās lpp.

( 11 ) Situācija pat ir norādīta Direktīvā 90/388, kā pausts tās otrajā un septītajā apsvērumā.

( 12 ) Aizstāta ar Komisijas 2002. gada 16. septembra Direktīvu 2002/77/EK par konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu tirgū (OV L 249, 21. lpp.)

( 13 ) 1985. gada 20. marta spriedums lietā 41/43 (Recueil, 873. lpp.).

( 14 ) Komisijas 1988. gada 16. maija Direktīva par konkurenci telekomunikāciju termināliekārtu tirgos (OV L 131, 73. lpp.).

( 15 ) Ieviests ar iepriekš minēto Direktīvu 96/19.

( 16 ) Aizstāta ar Direktīvu 2002/21.

( 17 ) Pilnībā noteikta ar Padomes 1990. gada 28. jūnija Pamatdirektīvu 90/387/EEK par telekomunikāciju pakalpojumu iekšējā tirgus izveidi, ieviešot atvērtā telekomunikāciju tīkla nodrošinājumu (OV L 192, 1. lpp.).

( 18 ) Angliski pazīstams ar akronīmu “ONP”, Open Network Provision.

( 19 ) 5. un 6. punkts.

( 20 ) Tiesas 2005. gada 8. decembra spriedumā lietā C-33/04 Komisija/Luksemburga (Krājums, I-10629. lpp.) tika paziņots, ka Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi savus pienākumus, jo nav nodrošinājusi pārskatāmību, saskaņā ar Direktīvu 97/33 nepārbaudot izmaksu uzskaites sistēmu, ko izmanto neatkarīgas iestādes, atbilstību, un nepublicējot atbilstības deklarāciju.

( 21 ) BGBl. 1996 I, 1120. lpp.

( 22 ) BGBl. 2002 I, 4186. lpp.

( 23 ) Tagad pārdēvēta par Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (Federālā Elektroenerģijas, gāzes, telekomunikāciju, pasta un dzelzceļa aģentūra).

( 24 ) 2003. gada 21. maija Lēmums 2003/707/EK (OV L 263, 9. lpp.), kas bija Pirmās instances tiesā celtās prasības pamatā (lieta T-271/03) pirms vairāk nekā četriem gadiem.

( 25 ) United States Patent (Amerikas Savienoto Valstu patents) Nr. 174 465.

( 26 ) Par šo jautājumus skat. Evenson, E. The Telephone Patent Conspiracy of 1876: The Elisha Gray — Alexander Bell Controversy, Jefferson (North Carolina), McFarland Publishing, 2000; Catania, B. Il Governo degli Stati Uniti contro Alexander Graham Bell — Un importante riconoscimento per Antonio Meucci, AEI-Automazione, Energia, Informazione, 86. sēj., Nr. 10, 1999. gada oktobra pielikums, 1.–12. lpp.; un tā paša autora 2003. gada 28. maijā Meuči dienā Romā Itālijas prezidenta klātbūtnē lasītā lekcija Antonio Meucci finally recognized.

( 27 ) 2002. gada 11. jūnija Lēmumā Nr. 269 (107. kongresa pirmā sesija).

( 28 ) Pēc zīlētāja mērkaķa atbildēm Dons Kihots vērsās pie Sančo, pareģojot: “To rādīs nākotne [..], — jo laiks, kas visu atklāj, ikvienu lietu izvelk saules gaismā, pat ja tā noslēpta zemes dziļumos”. Migels de Sevantess Saavedra. Atjautīgais Idalgo Lamančas Dons Kihots. Tulk. Mirdza Ķempe. II izdevums. Rīga: Zvaigzne, 1978. Otrā daļa, XXV nodaļa. 374. lpp.

( 29 ) “One policy, one system, universal service”.

( 30 ) To 1907. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs radīja Teodors Veils [Theodore Wail], American Telephone and Telegraph Company (Amerikas Telefona un telegrāfa uzņēmums) prezidents.

( 31 ) Mueller, M. Universal service and the new Telecommunications Act: mythology made law, Communications of the ACM, Rutgers University SCILS, 1997. gada marts; un Renaudin, E. L’évolution du Service Universel dans le secteur des télécommunications, DEA de Droit public des Affaires, 2003–2004, Université de Paris X, Nantēra.

( 32 ) Arlandis, J. Service Universel: évolution d’un concept-clé, Communications et stratégies, pirmais trimestris, 1994, Nr. 13, 41. lpp.

( 33 ) Renaudin, E., op. cit., 11. lpp.

( 34 ) OV L 101, 24. lpp.

( 35 ) 4.c panta teksts dažādu valodu versijās atšķiras: franču (“imposées”) un vācu (“auferlegt wurden”) versija norāda uz pienākuma ideju; angļu (“entrusted”), itāļu (“assegnati”) vai spāņu (“confiadas”) versijas šiem pienākumiem piešķir daudz maigākas nianses.

( 36 ) Tiesas 1967. gada 5. decembra spriedums lietā 19/67 Van der Vecht (Recueil, 445. lpp.), 1977. gada 27. oktobra spriedums lietā 30/77 Bouchereau (Recueil, 1999. lpp.) un nesenāki — 2000. gada 7. decembra spriedums lietā C-482/98 Itālija/Komisija (Recueil, I-10861. lpp.), 2004. gada 1. aprīļa spriedums lietā C-1/02 Borgmann (Recueil, I-3219. lpp.) un 2007. gada 19. aprīļa spriedums lietā C-63/06 Profisa (Krājums, I-3239. lpp.).

( 37 ) 1990. gada 27. marta spriedums lietā C-372/88 Cricket St. Thomas (Recueil, I-1345. lpp., 19. punkts).

( 38 ) Saskaņā ar anglosakšu terminoloģiju — “rebalancing”.

( 39 ) Viņa secinājumu, kas nolasīti 2003. gada 10. jūlijā lietā C-500/01 Komisija/Spānija, 3. un 4. punkts (2004. gada 7. janvāra spriedums, Recueil, I-583. lpp.).

( 40 ) Iepriekš 39. zemsvītras piezīmē minētā lieta C-500/01.

( 41 ) Kā tas bija Spānijas, Īrijas, Grieķijas un Portugāles gadījumā.

( 42 ) Luksemburgā, acīmredzamu iemeslu dēļ.

( 43 ) Tiesas 2001. gada 6. decembra spriedums lietā C-146/00 Komisija/Francija (Recueil, I-9767. lpp., 35. punkts).

( 44 ) Van Bael & Bellis, Competition Law of the European Community, izd. Kluwer Law, 4. izdevums, 939. lpp.

( 45 ) 1996. gada 14. novembra spriedumā lietā C-333/94 P Tetra Pak/Komisija (Recueil, I-5951. lpp.) tika izdalīti elementi, kas ļauj tās atpazīt.

( 46 ) 2003. gada 13. maija spriedumā lietā C-463/00 Komisija/Spānija (Recueil, I-4581. lpp.) un 2007. gada 6. decembra spriedumā apvienotajās lietās C-463/04 un C-464/04 Federconsumatori u.c. (Krājums, I-10419. lpp.) Tiesa nav noliegusi “bažas, kas atkarībā no apstākļiem var pamatot, ka dalībvalstis atstāj sev noteiktu ietekmi uzņēmumos, kas sākotnēji bija valsts uzņēmumi, bet vēlāk tika privatizēti, ja šie uzņēmumi darbojas vispārējo interešu vai stratēģisku pakalpojumu jomās”.

( 47 ) Par savstarpējo savienojumu liberalizētajā telekomunikāciju tirgū (2. daļa: Uzskaites nodalīšana un izmaksu uzskaite) (OV L 141, 6. lpp.).

( 48 ) Komisijas 1996. gada 27. novembra Ziņojums COM(96) 608, galīgā redakcija, par universālā pakalpojuma telekomunikācijās izmaksu aprēķināšanas un finansēšanas valsts sistēmu vērtēšanas kritērijiem un vadlīnijām dalībvalstīm par šo sistēmu darbību.

( 49 ) To savos apsvērumos paudusi Firma 01051 Telekom GmbH.

( 50 ) Sublato principali, tollitur accessorium (izslēdzot galveno lietu, papildu lieta zūd).

( 51 ) Molière, Le malade imaginaire (Iedomu slimnieks), izd. Larousse, Parīze, 1998, komiskā veidā stāsta par hipohondriķi Arganu, iedomu slimību vergu, kurš vēlas izprecināt savu meitu Anželiku ārsta dēlam, jo šāda savienība viņam nodrošinātu medicīnisko aprūpi visa mūža garumā.

( 52 ) Iepriekš minētā lieta C-500/01.

( 53 ) Vācijas valdība tiesas sēdē uzsvēra, ka kopš 1997. gada decembra Deutsche Telekom izmanto brīvību izlīdzināt savas cenas.

( 54 ) Komisijas 1998. gada 8. janvāra Ieteikuma 98/195/EK par savstarpējo savienojumu liberalizētā telekomunikāciju tirgū (I daļa: “Savstarpējā savienojuma tarifi”) (OV L 73, 42. lpp.) I pielikums.

( 55 ) Tiesa 1961. gada 23. februāra spriedumā lietā 30/59 Steenkolenmijnen in Limburg/Augstā iestāde (Recueil, 1. lpp.) lietoja plašu atbalsta jēdzienu tiktāl, ciktāl blakus tādai pozitīvai materiālai palīdzībai kā subsīdijas tas ietver arī citu dažādas formas palīdzību, samazinot izdevumus, kas rodas uzņēmuma budžetā; šajā sakarā ir aizliegtas subsīdijas, kas vienā vai otrā veidā tieši vai netieši tiek piešķirtas uzņēmumiem vai ir uzskatāmas par ekonomisku ieguvumu, ko saņēmējs uzņēmums nebūtu guvis normālos tirgus apstākļos (1996. gada 11. jūlija spriedums lietā C-39/94 SFEI u.c. (Recueil, I-3547. lpp., 60. punkts) un 1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C-342/96 Spānija/Komisija (Recueil, I-2459. lpp., 41. punkts)).

( 56 ) Tā 2003. gada 24. jūlija spriedums lietā C-280/00 Almark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (Recueil, I-7747. lpp.) par sabiedriskā transporta pakalpojumiem; 1985. gada 7. februāra spriedums lietā C-240/83 ADBHU (Recueil, 531. lpp.) par kompensāciju par atkritumeļļu savākšanu un apglabāšanu un 2001. gada 22. novembra spriedums lietā C-53/00 Ferring (Recueil, I-9067. lpp.) par farmācijas laboratorijām noteiktās tiešās pārdošanas neapliekamību ar nodokli, kad tas atbilst papildu izmaksām, ko reāli sedz vairumtirgotāji, lai izpildītu savus publiskā pakalpojuma pienākumus.

( 57 ) Daudz raksturīgāks jēdziens spāņu vai franču tiesību tradīcijām nekā anglosakšu tiesību tradīcijām.

( 58 ) Šajā sakarā iepriekš minētais Komisijas Ieteikums 98/195 ir kategorisks.

( 59 ) Kas drīzāk nozīmē, ka tiek precizētas individuālās iemaksas, kas jāsedz telekomunikāciju operatoriem.

( 60 ) Iepriekš minētā Komisijas Ieteikuma 98/195 trešajā apsvērumā ir atgādināts, ka atbilstoši subsidiaritātes principam savstarpējā savienojuma tarifu noteikšana ir dalībvalstu kompetencē.

( 61 ) Kopienu tiesību nerakstīta avota raksturs izriet no pārskatāmības principa progresīvās nostiprināšanas judikatūrā: Tiesas 1996. gada 25. aprīļa spriedums lietā C-87/94 Komisija/Beļģija (Recueil, I-2043. lpp.) un 1999. gada 18. novembra spriedums lietā C-275/98 Unitron Scandinavia un 3-S (Recueil, I-8291. lpp.).

( 62 ) Simon, D. Le système juridique communautaire, 2. izdevums, Presses Universitaires de France, Parīze, 1998, 284. lpp.

( 63 ) 1964. gada 15. jūlija spriedums lietā 6/64 Costa/ENEL (Recueil, 1141. lpp.).

( 64 ) 2004. gada 5. oktobra spriedums apvienotajās lietās no C-397/01 līdz C-403/01 (Krājums, I-8835. lpp.) un 2004. gada 27. aprīļa secinājumi; to 42. punktā es analizēju spriedumu lietā Simmenthal, kurā Tiesa apstiprināja gan Līguma, gan iestāžu aktu, kuri ir tieši piemērojami, pārākumu, un apgalvoju, ka tad, kad Kopienu tiesību norma nepieļauj kādas dalībvalsts tiesību normu neatkarīgi no Kopienu tiesību avota — Līguma, regulas vai direktīvas — tiek atjaunota gandrīz pirms četrdesmit gadiem noteiktā Kopienu tiesību pārākuma atzīšana.

( 65 ) 1963. gada 5. februāra spriedums lietā 26/62 (Recueil, 1. lpp.).

( 66 ) 1974. gada 4. decembra spriedums lietā 41/74 (Recueil, 1337. lpp.).

( 67 ) Tiesa šim aspektam pievērsa īpašu uzmanību 1975. gada 26. februāra spriedumā lietā 67/74 Bonsignore (Recueil, 297. lpp.), 1975. gada 28. oktobra spriedumā lietā 36/75 Rutili (Recueil, 1219. lpp.), 1976. gada 8. aprīļa spriedumā lietā 48/75 Royer (Recueil, 497. lpp.), 1977. gada 27. oktobra spriedumā lietā 30/77 Bouchereau (Recueil, 1999. lpp.), 1976. gada 7. jūlija spriedumā lietā 118/75 Watson un Belmann (Recueil, 1185. lpp.), 1977. gada 14. jūlija spriedumā lietā 8/77 Sagulo u.c. (Recueil, 1495. lpp.) un 1980. gada 3. jūlija spriedumā lietā 157/79 Pieck (Recueil, 2171. lpp.).

( 68 ) 1979. gada 5. aprīļa spriedums lietā 148/78 (Recueil, 1629. lpp.).

( 69 ) 1982. gada 19. janvāra spriedums lietā 8/81 (Recueil, 53. lpp.).

( 70 ) Wathelet, M. Du concept de l’effet direct à celui de l’invocabilité au regard de la jurisprudence récente de la Cour de justice, A true European Law. Essays for Judge David Edward, izd. Mark Hoskins & William Robinson, Oxford and Portland, Oregona, 2003, 370. lpp., apgalvo, ka direktīvas precizitātei un beznosacījumu raksturam jāpastāv tikai tad, ja mēs atsaucamies uz Eiropas tiesību normu, lai ar to aizstātu valsts tiesību normu, bet ne tad, ja mēs vienkārši cenšamies noraidīt pēdējo, lai gan šajos gadījumos judikatūra liek tās piemērot vienādi.

( 71 ) 1989. gada 22. jūnija spriedums lietā 103/88 Fratelli Costanzo (Recueil, 1839. lpp.) un 1999. gada 1. jūnija spriedums lietā C-319/97 Kortas (Recueil, I-3143. lpp.).

( 72 ) Šajā ziņā es piekrītu iesniedzējtiesas viedoklim (rīkojuma 44. un turpmākie punkti), kura, protams, šķiet, nešaubās, ka šīs direktīvas piešķir precīzas un beznosacījumu tiesības.

( 73 ) Emmert, F. Les jeux sont faits: rien ne va plus ou une nouvelle occasion perdue pour la CJCE, Revue trimestrielle de droit européen, Nr. 1 (1995), 17. lpp.

( 74 ) EKL 82. pants.

( 75 ) Pastāvīgajā judikatūrā, kā to rāda 1974. gada 30. aprīļa spriedums lietā C-155/73 Sacchi (Recueil, 406. lpp.), 1974. gada 30. janvāra spriedums lietā C-127/73 BRT/SABAM (Recueil, 51. lpp.), 1991. gada 10. decembra spriedums lietā C-179/90 Merci Convenzionali porto di Genova (Recueil, I-5889. lpp.), 1997. gada 18. marta spriedums lietā C-282/95 P Guérin automobiles/Komisija (Recueil, I-1503. lpp.), 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C-242/95 GT-Link (Recueil, I-4449. lpp.), 1999. gada 16. septembra spriedums lietā C-22/98 Becu u.c. (Recueil, I-5665. lpp.), 2000. gada 8. jūnija spriedums lietā C-258/98 Carra u.c. (Recueil, I-4217. lpp.) un 2004. gada 1. aprīļa spriedums lietā C-99/02 Komisija/Itālija (Recueil, I-3353. lpp.).

( 76 ) Sniegti 2007. gada 15. februārī un norāda uz iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Pfeiffer u.c. 105. punktu, kas attiecas uz lietu, par kuru es savos otrajos secinājumos (36. punktā) uzsveru, ka nav jāatgriežas pie sasniegumiem, kas panākti attiecībā uz tiešo iedarbību.

( 77 ) 2007. gada 16. oktobra spriedums lietā C-411/05 (Krājums, I-8531. lpp.).

( 78 ) 1996. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās C-74/95 un C-129/95 X (Recueil, I-6609. lpp.).

( 79 ) 1986. gada 26. februāra spriedums lietā 152/84 Marshall I (Recueil, 723. lpp.).

( 80 ) 1996. gada 7. marta spriedums lietā C-192/94 El Corte Inglés (Recueil, I-1281. lpp.).

( 81 ) Lencs [Lenz] pieprasa judikatūras attīstību, pamatojoties uz Līgumu, atsaucoties uz Kopienu tiesību vienotas un efektīvas piemērošanas interesēm, lai attiecinātu šo judikatūru uz attiecībām starp privātpersonām un piepildītu eiropiešu likumīgās cerības.

( 82 ) 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā C-91/92 (Recueil, I-3325. lpp.).

( 83 ) 1993. gada 26. janvāra secinājumi 1993. gada 2. augusta spriedumam lietā C-271/91 Marshall II (Recueil, I-4367. lpp.).

( 84 ) 1994. gada 27. janvāra secinājumi 1994. gada 3. marta spriedumam lietā C-316/93 Vaneetveld (Recueil, I-763. lpp.).

( 85 ) Šī sajūta turklāt pausta iepriekš minētajā Emmert, F., Tridimas, T. Horizontal effect of directives: a missed opportunity?, European Law Review, Nr. 6 (1994), 621.–636. lpp.

( 86 ) Tas, ko es uzsveru savu otro secinājumu apvienotajās lietās Pfeiffer u.c. 41. punktā.

( 87 ) Jautājumā par publiskiem [atklātiem] konkursiem — iepriekš minētais spriedums lietā Fratelli Costanzo; par farmaceitisko izstrādājumu tirdzniecību — 1996. gada 12. novembra spriedums lietā C-201/94 Smith & Nephew un Primecrown (Recueil, I-5819. lpp.); par tehniskajiem noteikumiem — 1996. gada 30. aprīļa spriedums lietā C-194/94 CIA Security International (Recueil, I-2201. lpp.) un 2000. gada 26. septembra spriedums lietā C-443/98 Unilever (Recueil, I-7535. lpp.).

( 88 ) 2004. gada 7. janvāra spriedums lietā C-201/02 (Recueil, I-723. lpp.).

( 89 ) Lai gan 1999. gada 16. septembra spriedumā lietā C-435/97 World Wildlife Fund u.c. (Recueil, I-5613. lpp.) horizontālā tiešā iedarbība jau ir atzīta attiecībā uz vides jomu.

( 90 ) 1990. gada 22. februāra spriedums lietā C-221/88 Busseni (Recueil, I-495. lpp.).