ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MengoCi [PAOLO Mengozzi] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 6. septembrī ( )

Lieta C‑434/10

Petar Aladzhov

pret

Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti

(Administrativen sad Sofia-grad (Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Savienības pilsoņa tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanas ierobežojums – Attiecībā uz sabiedrības pārstāvi noteikts aizliegums izceļot no valsts parāda valstij nenomaksāšanas dēļ – Jēdziens “sabiedriskā kārtība” – Samērīgums

1. Galvenais šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izvirzītais problēmjautājums ir saistīts ar to, kā noteikt, vai un kādā mērā dalībvalsts var kā pamatojumu tāda pasākuma piemērošanai, kas ietver atkāpi no tās pilsoņu pārvietošanās brīvības, atsaukties uz sabiedriskās kārtības apsvērumiem, pamatojoties uz to, ka attiecīgie pilsoņi nav nokārtojuši savus nodokļu parādus. Tādējādi Tiesai tiek lūgts interpretēt 27. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK ( ).

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

1) Direktīva 2004/38

2. Direktīvas 2004/38 preambulas 31. apsvērumā ir apstiprināts, ka “šajā direktīvā ir ievērotas pamattiesības un brīvības, un principi, kas jo īpaši ir atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā”.

3. Direktīvas 2004/38 1. pantā ir paredzēts, ka šajā direktīvā ir noteikti:

“a) nosacījumi, kas reglamentē Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu īstenotās tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā;

b) Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības pastāvīgi uzturēties dalībvalstu teritorijā;

c) ierobežojumi, kas noteikti a) un b) apakšpunktā paredzētajām tiesībām sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības apsvērumu dēļ.”

4. Direktīvas 2004/38 4. panta 1. punktā ir apstiprināts, ka, “neskarot noteikumus par ceļošanas dokumentiem, ko piemēro valstu robežkontrolei, visiem Savienības pilsoņiem ar derīgu personas apliecību vai pasi [..] ir tiesības izceļot no dalībvalsts teritorijas, lai ceļotu uz citu dalībvalsti”.

5. Direktīvas 2004/38 VI nodaļā, kurā tiek reglamentēti ieceļošanas tiesību un uzturēšanās tiesību ierobežojumi sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ, ir ietverts tās 27. pants.

6. Direktīvas 2004/38 27. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

“1. ”Ievērojot šīs nodaļas noteikumus, dalībvalstis neatkarīgi no valstiskās piederības drīkst ierobežot Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ. Šādus apsvērumus neizmanto ekonomiskos nolūkos.

2. Pasākumi, ko veic sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ, atbilst proporcionalitātes [samērīguma] principam un pamatojas tikai uz attiecīgā indivīda personisko darbību [rīcību]. Iepriekšējas kriminālas sodāmības pašas par sevi nav pamatojums šādu pasākumu veikšanai.

Attiecīgā indivīda personiskajai darbībai [rīcībai] jārada faktiski, attiecīgajā brīdī esoši un pietiekami nopietni draudi, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm. Nav pieņemami apsvērumi, kas atdalīti no konkrētā gadījuma iezīmēm vai pamatojas uz vispārējas profilakses apsvērumiem.”

B – Valsts tiesības

1) Likums par personu apliecinošiem dokumentiem Bulgārijā

7. Likuma par personu apliecinošiem dokumentiem Bulgārijā (Zakon za balgarskite lichni dokumenti, turpmāk tekstā – “ZBLD”) ( ) 23. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “ikvienam Bulgārijas pilsonim ir tiesības, uzrādot personu apliecinošu dokumentu, izceļot no valsts un atgriezties tajā, šķērsojot Bulgārijas Republikas robežu ar citām Eiropas Savienības dalībvalstīm, kā arī attiecīgā gadījumā – šķērsojot starptautiskajos līgumos paredzētās robežas”.

8. Šā panta 3. punktā ir precizēts, ka “2. punktā paredzēto tiesību izmantošanai nedrīkst noteikt nekādus ierobežojumus, izņemot tos, kurus nosaka tiesību akti un kas ir nepieciešami valsts drošības, sabiedriskās kārtības, pilsoņu veselības vai citu cilvēku tiesību un brīvību aizsardzībai”.

9. Saskaņā ar ZBLD 75. panta 5. punktu no valsts nedrīkst izceļot “personas, attiecībā uz kurām ir lūgts piemērot [Nodokļu un sociālā nodrošinājuma lietu kodeksa] 182. panta 2. punkta 2. apakšpunkta a) daļā un 221. panta 6. punkta 1. apakšpunkta a) un b) daļā paredzēto aizliegumu”.

2) Nodokļu un sociālā nodrošinājuma lietu kodekss

10. Nodokļu un sociālā nodrošinājuma lietu kodeksa (Danachno-osiguritelen protsesualen kodeks, turpmāk tekstā – “DOPK”) ( ) 182. panta 2. punkta 2. apakšpunkta a) daļā ir paredzēts, ka “vienlaicīgi ar 1. punktā paredzēto brīdinājuma vēstuli vai arī pēc tās nosūtīšanas 1. punktā minētā iestāde – gadījumā, ja parāda summa pārsniedz [BGN 5000] un nav iesniegts nodrošinājums attiecīgās pamatsummas un procentu maksājumu apmērā (ar “nodrošinājumu” tiek saprasts “noguldījums” vai “drošības nauda”, ar kuru tiek garantēta pamatsummas un procentu samaksa) – var lūgt Iekšlietu ministrijas pārraudzībā esošajām iestādēm liegt parādniekam vai attiecīgās sabiedrības uzraudzības vai vadības institūciju locekļiem izceļot no valsts, kā arī neizsniegt vai atsaukt jau izsniegtās pases un citus līdzvērtīgus dokumentus, kas nepieciešami valsts robežas šķērsošanai”.

11. DOPK 182. panta 4. punktā ir precizēts, ka “2. punktā norādītie pasākumi, pamatojoties uz kompetentās iestādes veikto novērtējumu, var tikt piemēroti vienlaicīgi vai arī atsevišķi, ņemot vērā parāda summu vai parādnieka rīcību, un līdz pat parāda summas galīgai nomaksai”.

12. DOPK 221. panta 6. punktā ir noteikts, ka “gadījumā, ja kompetentā iestāde nav piemērojusi 182. panta 2. punkta 2. apakšpunktā vai 4. punktā paredzētos pasākumus, kā arī ja parāda summa ir lielāka par [BGN 5000] un nav iesniegts nodrošinājums attiecīgās pamatsummas un procentu maksājumu apmērā, tiesu izpildītājam ir iespēja:

1. lūgt Iekšlietu ministrijas pārraudzībā esošajām iestādēm:

a) liegt parādniekam vai attiecīgās sabiedrības uzraudzības vai vadības institūciju locekļiem izceļot no valsts;

b) neizsniegt vai arī atsaukt jau izsniegtās pases un citus līdzvērtīgus dokumentus, kas nepieciešami valsts robežas šķērsošanai”.

13. DOPK 269.b panta 4. punktā ir noteikts, ka “savstarpējās palīdzības pieprasījumu nav atļauts iesniegt, ja kopējā prasījuma vai prasījumu summa ir zemāka par [EUR 1500] ekvivalentu Bulgārijas levās”.

II – Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

14. Prasītājs pamata lietā – Bulgārijas pilsonis P. Aladzhovs [P. Aladzhov] – ir viens no trim tādas komercsabiedrības vadītājiem, kuras nodokļu parāds Bulgārijas valsts kasei ir lielāks par BGN 5000. Viņš turklāt ir arī kādas citas sabiedrības tirdzniecības nodaļas vadītājs, un šī darbība ir saistīta ar biežiem braucieniem uz ārvalstīm.

15. Attiecīgais nodokļu parāds, kā šķiet, ir radies pēc 1995. gada 10. oktobra, kas ir datums, kad tika nosūtīts paziņojums par nodokli attiecībā uz parādu valstij par pievienotās vērtības nodokli un muitas nodokli. Pirms brīdinājuma vēstules nosūtīšanas 2000. gada 10. aprīlī, par kuru tika paziņots 2001. gada 26. septembrī, 1999. gada 20. augustā tika izdots rīkojums par nodokļu piedziņu. 2002. gadā tika uzsākts piedziņas process, kas beidzās bez rezultātiem. Ar 2010. gada 17. jūnijā datētu vēstuli Bulgārijas nodokļu iestādes tiesas procesa ietvaros norādīja, ka attiecīgās komercsabiedrības kopējais nodokļu parāds ir BGN 44 449, no kuriem pamatsumma ir BGN 7721 un procentu maksājums – BGN 38 728. Tās turklāt norādīja, ka piespiedu piedziņas procedūrā veiktā komercsabiedrības bankas kontos esošo naudas līdzekļu apķīlāšana nav ļāvusi nodrošināt parāda samaksu, jo sabiedrības bankas kontos nebija pietiekamu naudas līdzekļu. Tāpat arī nebija iespējams veikt transportlīdzekļu apķīlāšanu, jo to atrašanās vieta nebija zināma.

16. Ar 2009. gada 30. jūlija vēstuli valsts Nodokļu ieņēmumu dienesta norīkotais tiesu izpildītājs atbilstoši valsts tiesībās sniegtajam pilnvarojumam lūdza Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti (Iekšlietu ministrijas valsts iekšējo lietu direkcijas direktora vietnieks) piemērot prasītājam pamata lietā, kurš ir komercsabiedrības, kas ir nodokļu parādniece, vadītājs, administratīvu pasākumu, ar kuru tiek noteikts aizliegums izceļot no Bulgārijas valsts teritorijas līdz brīdim, kamēr tiks apmierināts valsts prasījums vai iesniegts nodrošinājums attiecībā uz šo prasījumu.

17. Tādējādi šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā ir prasība atcelt tiesību aktu, kuru iesniedzējtiesā attiecībā uz strīdīgo lēmumu ir cēlis P. Aladzhovs.

18. Saskaroties ar grūtībām Savienības tiesību interpretēšanā, Administrativen sad Sofia-grad nolēma apturēt tiesvedību un ar 2010. gada 6. septembra lēmumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, pamatojoties uz LESD 267. pantu, uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai uz aizliegumu izceļot no kādas Eiropas Savienības dalībvalsts, kas attiecībā uz šīs valsts pilsoni, kurš ir saskaņā ar šīs valsts tiesībām reģistrētas komercsabiedrības vadītājs, noteikts šīs sabiedrības valstij nenomaksātā parāda dēļ, attiecas [Direktīvas 2004/38] 27. panta 1. punktā paredzētais ar “sabiedriskās kārtības” aizsardzību saistītais pamatojums, ņemot vērā pamata lietā pastāvošos apstākļus un vienlaicīgi ievērojot šādus apstākļus:

– šīs dalībvalsts Konstitūcijā nav paredzēta fizisku personu tiesību uz brīvu pārvietošanos ierobežošana ar mērķi nodrošināt “sabiedriskās kārtības” aizsardzību;

– ar “sabiedrisko kārtību” saistītais pamatojums kā iepriekš minētā aizlieguma pamatojums ir norādīts valsts likumā, kurš ir pieņemts cita Savienības tiesību akta transponēšanai;

– ar “sabiedrisko kārtību” saistītais pamatojums iepriekš minētās direktīvas normas izpratnē ietver arī ar “citu pilsoņu tiesību aizsardzību” saistīto pamatojumu, ja ar valsts prasījuma piedziņu tiek veikts pasākums dalībvalsts ieņēmumu nodrošināšanai?

2) Vai pamata lietā esošajos apstākļos no Savienības pilsoņu tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanai noteiktajiem ierobežojumiem un nosacījumiem, kā arī no to ieviešanai atbilstoši Savienības tiesībām veiktajiem pasākumiem izriet, ka ir pieļaujams tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru dalībvalsts savam pilsonim, kurš ir saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesībām reģistrētas komercsabiedrības vadītājs, var piemērot administratīvu piespiedu līdzekli “aizlieguma izceļot no valsts” veidā, ņemot vērā šīs sabiedrības valstij nenomaksāto parādu, kas saskaņā ar šīs valsts tiesībām ir kvalificējams kā “ievērojams”, ja šī valsts prasījuma piedziņai ir iespējams izmantot Direktīvā [2008/55/EK], kā arī Regulā [(EK) Nr. 1179/2008] paredzēto savstarpējās palīdzības starp dalībvalstīm procedūru?

3) Vai pamata lietā esošajos apstākļos samērīguma princips un [..] Savienības pilsoņu tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanai noteiktie ierobežojumi un nosacījumi, kā arī to ieviešanai atbilstoši [..] Savienības tiesībām veiktie pasākumi un it īpaši [..] Direktīvas 2004/38 27. panta 1. un 2. punktā paredzētie kritēriji ir interpretējami tādējādi, ka gadījumā, ja saskaņā ar dalībvalsts tiesībām reģistrētai komercsabiedrībai ir tāds parāds valstij, kas atbilstoši šīs valsts tiesībām ir kvalificējams kā “ievērojams parāds”, ir pieļaujams, ka attiecībā uz fizisko personu, kas ir attiecīgās sabiedrības vadītājs, tiek noteikts aizliegums izceļot no šīs dalībvalsts, pastāvot šādiem apstākļiem:

– “ievērojama” parāda valstij esamība tiek uzskatīta par faktiskiem, attiecīgajā brīdī esošiem un pietiekami nopietniem draudiem, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm, kuru dēļ likumdevējs ir uzskatījis par vajadzīgu ieviest konkrēto administratīvo piespiedu pasākumu “aizlieguma izceļot no valsts” veidā;

– nav paredzēts izvērtēt apstākļus, kas ir saistīti ar sabiedrības vadītāja personisko rīcību un viņa pamattiesību, kā, piemēram, viņa tiesību uz tādas profesionālās darbības citu darba tiesisko attiecību ietvaros veikšanu, kas ietver braucienus uz ārvalstīm, pārkāpumu;

– pēc aizlieguma piemērošanas netiek izvērtēta tā ietekme uz parādā esošās sabiedrības komercdarbību, kā arī netiek izvērtētas parāda valstij nomaksas iespējas;

– aizliegums tiek noteikts, pamatojoties uz attiecīgu lūgumu, kuram ir saistošs raksturs, tiktāl, ciktāl tajā ir apliecināts, ka konkrētajai komercsabiedrībai ir “ievērojams” parāds valstij, ka šis parāds nav nodrošināts pamatsummas un procentu maksājumu apmērā un ka persona, attiecībā uz kuru tiek lūgts noteikt aizliegumu, ir šīs komercsabiedrības vadības institūcijas loceklis;

– aizliegums ir spēkā līdz brīdim, kamēr parāds valstij netiek pilnībā nomaksāts vai nodrošināts, neparedzot šī aizlieguma adresātam iespēju lūgt šo aizliegumu noteikušajai iestādei to pārskatīt un ņemt vērā attiecībā uz parādu pastāvošo noilguma termiņu?”

III – Tiesvedība Tiesā

19. Rakstveida apsvērumus Tiesā ir iesnieguši vienīgi prasītājs pamata lietā un Eiropas Komisija.

IV – Juridiskais vērtējums

A – Ievada piezīmes

20. Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesai jau ir nācies interpretēt Direktīvas 2004/38 27. pantu spriedumā lietā Jipa ( ). Šajā lietā prasītājam pamata lietā tika piemērots pasākums, ar kuru tika noteikts aizliegums izceļot no valsts, kuru tā izcelsmes dalībvalsts iestādes bija piemērojušas, ņemot vērā viņa nelikumīgo uzturēšanos citas dalībvalsts teritorijā, kuras dēļ viņš tika nosūtīts atpakaļ uz savu izcelsmes valsti. Lai gan ar iepriekš minēto spriedumu lietā Jipa pašu par sevi vien nav pietiekami, lai varētu atbildēt uz šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, tomēr ir jāatzīst, ka Tiesa šajā ziņā ir paudusi vairākas nostājas, kuras būtu lietderīgi atgādināt pirms vērtējuma sniegšanas šobrīd izskatāmajā lietā.

21. Šajā spriedumā Tiesa vēlreiz apstiprināja, ka Savienības pilsoņa statuss, kas dalībvalstu pilsoņiem piešķirts atbilstoši Savienības tiesībām, ļauj tiem izmantot tiesības brīvi pārvietoties, kas nenoliedzami ietver arī tiesības izceļot no to izcelsmes valsts teritorijas ( ), kas turklāt tieši izriet arī no Direktīvas 2004/38 4. panta 1. punkta ( ). Līdz ar to ir pašsaprotami, ka uz tāda Savienības pilsoņa situāciju, kuram ar valsts pasākumu ir liegts izceļot no tā izcelsmes valsts teritorijas, attiecas Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā ( ). Tomēr Tiesa vienlaicīgi arī atzina, ka “Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties nav beznosacījumu, bet Līgumā, kā arī tā piemērošanai pieņemtajos noteikumos šīm tiesībām var būt noteikti ierobežojumi un nosacījumi” ( ). Šie ierobežojumi un nosacījumi izriet no Direktīvas 2004/38 un precīzāk – no tās 27. panta 1. punkta, ar kuru “dalībvalstīm ir atļauts ierobežot Savienības pilsoņu [..] pārvietošanās brīvību – tostarp sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ” ( ). Ņemot vērā līdzību, ko Tiesa ir konstatējusi starp ieceļošanas tiesībām un izceļošanas tiesībām, ir acīmredzams, ka Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punkts ir pamats, uz kuru balstoties dalībvalstis ir tiesīgas, ievērojot zināmus nosacījumus, ierobežot Savienības pilsoņu tiesības izceļot no to valsts teritorijas.

22. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Jipa Tiesa arī atgādināja, ka, “lai arī dalībvalstīm saskaņā ar to vajadzībām, kuras katrā dalībvalstī un laika periodā var atšķirties, principā ir tiesības noteikt sabiedriskās kārtības un valsts drošības prasības, tomēr Kopienu kontekstā un it īpaši kā pamatojums atkāpei no personu brīvas pārvietošanās pamatprincipa šīs prasības ir jāinterpretē šauri un to saturu nevar noteikt katra dalībvalsts vienpusēji bez [Savienības] iestāžu kontroles” ( ).

23. Atgādinot Direktīvas 2004/38 27. panta formulējumu, Tiesa precizēja, ka atbilstoši judikatūrai “sabiedriskās kārtības jēdziens katrā ziņā nozīmē, ka papildus sabiedriskiem traucējumiem, ko rada jebkurš likumpārkāpums, pastāv faktisks, attiecīgajā brīdī esošs un pietiekami nopietns apdraudējums sabiedrības pamata interesēm” ( ). Turklāt, ņemot vērā šauro interpretāciju, kāda ir izmantojama attiecībā uz visām atkāpēm no tiesībām uz pārvietošanās brīvību, šīs brīvības ierobežojums ir pieļaujams vienīgi tiktāl, ciktāl tas “ir pamatots tikai [ar] attiecīgā indivīda personisko darbību, [jo] nav pieņemami apsvērumi, kas atdalīti no konkrētā gadījuma iezīmēm vai pamatojas uz vispārējas profilakses apsvērumiem” ( ), kā rezultātā “pasākums, ar kuru tiek ierobežotas tiesības brīvi pārvietoties, ir jāveic, ņemot vērā apsvērumus tikai par dalībvalsts, kura veic šo pasākumu, sabiedriskās kārtības [..] aizsardzību” ( ).

24. Ievērojot šos Tiesas izstrādātos principus, tagad ir jāpievēršas šobrīd izskatāmā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā esošās situācijas izvērtējumam.

25. Atbilde uz jautājumu par to, vai P. Aladzhovs iepriekš jau ir izmantojis savas tiesības uz pārvietošanās brīvību, no lietas materiāliem skaidri neizriet, lai gan pamatoti varētu uzskatīt, ka, ņemot vērā darbību, kuru viņš veic kā kādas citas sabiedrības tirdzniecības nodaļas vadītājs un kas, pēc viņa apgalvojumiem, principā ir saistīta ar braucieniem uz ārvalstīm, viņam jau ir bijusi izdevība izmantot šo brīvību. Katrā ziņā tādu izceļošanas tiesību kā Savienības tiesībās garantētās tiesības gadījumā pārvietošanās brīvības iepriekšējai izmantošanai nevar būt noteicošs raksturs divu būtisku iemeslu dēļ. Pirmkārt, Direktīvas 2004/38 4. panta 1. punktā šīs izceļošanas tiesības ir garantētas, neprasot pārvietošanās brīvības iepriekšēju izmantošanu ( ). Otrkārt, loģiski būtu uzskatīt, ka pārvietošanās brīvība absurdā veidā zaudētu savu būtību, ja Savienības pilsoņiem būtu iespēja izmantot tiesības izceļot no to izcelsmes valsts, tikai izpildot iepriekšēju nosacījumu par to, ka tie iepriekš jau ir atstājuši un pēc tam atkal ir atgriezušies attiecīgās valsts teritorijā. Tā kā iepriekš minētajā spriedumā lietā Jipa izskatītais gadījums bija tieši šāds ( ), ievērojot iepriekš izdarītās piezīmes, es ieteiktu šajā spriedumā paustos apgalvojumus attiecināt arī uz tāda pilsoņa situāciju, kurš iepriekš vēl nekad nav izmantojis iespēju pārvietoties Savienības teritorijā. Šo vērtējumu turklāt apstiprina arī Direktīvas 2004/38 3. pants, kurā ir paredzēts, ka šo direktīvu “piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi”. Līdz ar to P. Aladzhova situācija nenoliedzami ir saistīta ar Direktīvā 2004/38 garantētajām Savienības pilsoņu tiesībām uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstīs.

26. Līdz ar to galvenā problēma šajā lietā ir cita. Šajā lietā Tiesai tiek lūgts noteikt, vai Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvība atbilstoši Direktīvai 2004/38 var tikt ierobežota ar valsts prasījumu piedziņu saistītu apsvērumu dēļ, kas šajā gadījumā ir nodokļu parāda veidā. Citiem vārdiem sakot, jautājums ir par to, vai un kādā mērā dalībvalsts var atsaukties uz sabiedrisko kārtību, lai pamatotu pasākumu, ar kuru tiek noteikts aizliegums izceļot no valsts, kurš ir ticis noteikts attiecībā uz tās pilsoni, pamatojoties uz to, ka tas ir parādā valsts kasei tādu parādsummu, kura tiek uzskatīta par ievērojamu. Lai novērtētu, vai šāds pasākums ir saderīgs ar Direktīvas 2004/38 27. pantā paredzētajām prasībām, veicamajam vērtējumam ir jāsastāv no diviem posmiem, kas, manuprāt, ir diezgan atšķirīgi. Vispirms ir jānosaka, vai pamatojumam izvirzītais iemesls ir saistīts ar kādu no Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punktā minētajiem iemesliem; pēc tam ir jāpārbauda attiecīgā pasākuma samērīgums, piemērojot Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punktā noteiktos kritērijus, – šis vērtējums tiks veikts otrā un trešā prejudiciālā jautājuma izvērtēšanā, kuri tiks izskatīti kopā.

B – Par pirmo jautājumu

27. Pirms veikt detalizētu iepriekš minētā pirmā posma izvērtējumu, ir jākonstatē, ka Bulgārijas valdība nav paudusi vēlmi iestāties šajā prejudiciālā nolēmuma procedūrā. Līdz ar to Tiesai nav iespējams saņemt specifiskos paskaidrojumus, kurus šī valdība būtu varējusi sniegt attiecībā uz tās tiesību aktos, kas tiek izskatīti pamata lietā, izvirzītajiem mērķiem. Ņemot vērā pašreizējo lietas attīstības stadiju, šis apstāklis man liek domāt, ka Tiesai būtu bīstami sniegt galīgu vērtējumu par šiem iepriekš minētajiem mērķiem, jo tā pamatā būtu tikai un vienīgi pieņēmumi, tādēļ galīgais vērtējums lielā mērā būtu atstājams iesniedzējtiesas ziņā.

28. Turklāt vēlos atzīmēt, ka iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un pat pirmā jautājuma formulējumā ir norādījusi uz neatbilstību starp Bulgārijas Konstitūciju – kurā nav paredzēts ar sabiedriskās kārtības aizsardzību saistīts pamatojums – un valsts likumu, atbilstoši kuram attiecībā uz prasītāju tika pieņemts strīdīgais lēmums un kurā šāds pamatojums savukārt ir paredzēts. Tomēr jāpiebilst, ka P. Aladzhovam piemērotais pasākums tika pieņemts, pamatojoties uz ZBLD un DOPK apvienotajiem noteikumiem. Jautājums par to, vai tas, ka Bulgārijas Konstitūcijas attiecīgajā pantā nav ietverta atsauce uz sabiedrisko kārtību, ir saistīts ar valsts varas apzinātu vēlmi ierobežot, ko neparedz pat pati direktīva, pārvietošanās brīvības ierobežojumu piemērojamību, ir jautājums, kurš ir jāizvērtē Bulgārijas politiskajām institūcijām un/vai tiesu iestādēm un kas līdz ar to neietilpst Tiesas kompetencē, tāpat kā jautājums par šā likuma saderīgumu ar Bulgārijas Konstitūcijā paredzētajām prasībām. Tas arī ir iemesls, kādēļ saistībā ar turpmāk paustajiem apsvērumiem es vienīgi izvērtēšu, vai uz aizliegumu izceļot no Savienības dalībvalsts teritorijas, kas attiecībā uz šīs valsts pilsoni, kurš ir saskaņā ar šīs valsts tiesībām reģistrētas komercsabiedrības vadītājs, noteikts šīs sabiedrības valstij nenomaksātā parāda dēļ, principā var attiekties ar sabiedriskās kārtības aizsardzību saistītais pamatojums Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punkta izpratnē, kurš ir pārņemts valsts tiesību aktos, kas ir bijuši šā aizlieguma noteikšanas pamatā.

29. Pēc šā precizējuma izdarīšanas tagad ir jāpievēršas pirmā jautājuma būtībai.

30. Es sākšu, šobrīd izskatāmās lietas ietvaros relativizējot Eiropas Cilvēktiesību tiesas sprieduma lietā Riener/Bulgārija ietekmi ( ). Šajā spriedumā Eiropas Cilvēktiesību tiesai bija jāizvērtē pasākuma, ar kuru noteikts aizliegums izceļot no Bulgārijas teritorijas, kas bija piemērots Austrijas un Bulgārijas pilsonei tās ievērojamo parādsaistību pret valsti dēļ, saderīgums ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) ( ) 4. protokola 2. pantu ( ). Eiropas Cilvēktiesību tiesa tādējādi nosprieda, ka Bulgārijas tiesību aktu mērķis bija panākt nodokļa nomaksu ( ) un ka piemērotā pasākuma mērķi tādējādi bija sabiedriskās kārtības nodrošināšana un citu personu tiesību un brīvību aizsardzība ECPAK izpratnē ( ). Eiropas Cilvēktiesību tiesa varēja pieņemt šādu nolēmumu tāpēc, ka ECPAK un tās protokolu nodrošinātās tiesības pieļauj, ka uz sabiedrisko kārtību ir iespējams atsaukties arī ekonomiskos nolūkos ( ), un tādējādi neparedz Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punkta beigu daļā ietvertajam ierobežojumam līdzīgu ierobežojumu. Līdz ar to Savienības tiesību sistēma daudz ierobežotākos gadījumos pieļauj Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvības apdraudējumu un nodrošina augstāku aizsardzības līmeni nekā ECPAK sistēmas piedāvātais.

31. Direktīvas 2004/38 27. pantā ir paredzēts, ka pamatojumam, kas ir izvirzīts ar sabiedrisko kārtību saistītu apsvērumu dēļ, ir jābūt saistītam ar “vienu no sabiedrības pamatinteresēm” ( ), vienlaicīgi nepieļaujot šādu apsvērumu izmantošanu “ekonomiskos nolūkos” ( ). Problēma tātad ir saistīta ar to, kāds ir faktiskais valsts tiesību aktu izvirzītais mērķis. Šajā ziņā vienīgās pieejamās norādes ir sniegusi iesniedzējtiesa, kura, nesniedzot papildu precizējumus, ir norādījusi, ka Bulgārijas Republika “ir veikusi pasākumus, lai panāktu pret valsti pastāvošo parādu nomaksu ar mērķi nodrošināt valsts ieņēmumus, tiktāl, ciktāl šo ieņēmumu nodrošināšana tiek veikta vispārējās interesēs” ( ). Prejudiciālais jautājums ir formulēts tādējādi, ka tajā ir vienīgi atgādināts, ka attiecīgais pasākums ir ticis veikts, lai nodrošinātu dalībvalsts ieņēmumus, tomēr tajā ir arī minēts, ka valsts prasījumu piedziņas mērķis atbilstoši valsts tiesībām ir saistīts arī ar “citu pilsoņu tiesību aizsardzību”. Parādā esošās sabiedrības nodokļa parāda pastāvēšana turklāt tiek uzskatīta par “sabiedrības pamatinterešu” apdraudējumu, tomēr to definīcija nav tikusi sniegta.

32. Šādā situācijā ir iespējami divi interpretācijas veidi.

33. Var uzskatīt, ka nodokļu parāda piedziņai nav nekādu citu seku kā vien parādnieka piespiešana samaksāt savu parādu. Līdz ar to tā ir koncepcija, kas paredz pielīdzināt valsti jebkuram citam saimnieciskās darbības subjektam, kurš vēlētos atgūt tam pienākošos parādsummu, kas netiek atmaksāta. Valstij būtu galvenokārt – ja ne pat tikai un vienīgi – ekonomisks nolūks. Ja vienīgais mērķis ir nodrošināt valsts ieņēmumus, ar sabiedrisko kārtību saistīts pamatojums saskaņā ar Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punktu acīmredzami nebūtu pieļaujams ( ).

34. Tāpat arī šo problēmu var aplūkot no citāda aspekta, ņemot vērā šajā gadījumā pastāvošo īpašo kreditora veidu un nodokļa izmantošanas mērķi. Nevar izslēgt, ka Bulgārijas tiesību aktu pamatā ir citi, ar ekonomiskiem nolūkiem nesaistīti apsvērumi, jo, nokārtojot savus nodokļu parādus, ikvienam nodokļu maksātājam rodas apziņa par savu piederību kopienai, pret kuru tas tādējādi apliecina savu solidaritāti. Nenoliedzami, ka nodokļa samaksa pārsvarā ir paredzēta zināma skaita valstij raksturīgu vai ar infrastruktūru saistītu darbību finansēšanai, un, ievērojot to, būtu iespējams secināt, ka nodokļa samaksai ir ekonomisks nolūks. Šāda pieeja man tomēr šķiet pārāk virspusēja, jo runa nav par kaut kādu nebūt darbību vai kaut kādas nebūt infrastruktūras finansēšanu. Papildus nodokļa piedziņai runa ir – vai vismaz varētu būt – arī par valsts pamatfunkciju nodrošināšanu, kā arī par sociālās solidaritātes un attiecīgās kopienas vēlmi dzīvot vienā kopienā pamatu. Varbūt tieši šādi ir interpretējama iesniedzējtiesas paustā ideja, atbilstoši kurai pamata lietā izvērtējamā pasākuma mērķis ir arī “citu pilsoņu tiesību un brīvību aizsardzība”. Katrā ziņā ideja – kā mēs visi to zinām –, saskaņā ar kuru nodokļu funkcija ir radīt valstij līdzekļus, lai vēlāk varētu tos pārdalīt nolūkā nodrošināt minimālo sociālo kohēziju, man šķiet visai attālināta no tīri ekonomiska rakstura loģikas, kuru raksturo personiskā labuma iegūšana par jebkādu cenu.

35. Līdz ar to un atbilstoši manam viedoklim kolektīvās pamatintereses, kuru aizsardzība tiek nodrošināta, valstij iekasējot nodokli vai veicot tā piedziņu, nevar tikt sistemātiski un automātiski reducētas vienīgi līdz to ekonomiskajai dimensijai, jo arī Tiesa ir atzinusi, ka tas, ka tiesiskais regulējums ir tāds, ar kuru papildus mērķiem, kas ir saistīti ar atkāpi veidojošu apsvērumu, ir iespējams sasniegt arī citus iespējami izvirzītos ekonomiska rakstura mērķus, tomēr neliedz atsaukties uz šo atkāpi veidojošo apsvērumu ( ).

36. Dalībvalstij, kuras tiesību akti vai tiesiskais regulējums tiek izvērtēti, vienmēr ir ļoti detalizēti jāizskaidro un jāpaskaidro iemesli, kuru dēļ tā uzskata, ka nodokļu parādu piedziņas neveikšana faktiski apdraudētu sabiedrisko kārtību šajā dalībvalstī. Šajā ziņā – lai gan neiebilstu pret iespējamas saiknes starp nodokļu parādu piedziņu un sabiedriskās kārtības uzturēšanu pastāvēšanu – es tomēr uzskatu, ka atsaukšanās uz sabiedrisko kārtību ir iespējama tikai ļoti īpašos apstākļos, kas paredz, ka attiecīgajai dalībvalstij ir īpaši precīzi jāatspoguļo un jāizceļ iemesli, kuru dēļ tā uzskata, ka nodokļa parāda piedziņas neveikšana apdraudētu tās sabiedrisko kārtību, un tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka parāda summa, sākot no kuras var tikt piemērots pasākums, kas satur atkāpi no pārvietošanās brīvības, lai gan valsts tiesībās tā tiek uzskatīta par ievērojumu, man no pirmā acu uzmetiena nešķiet tāda, kas varētu apdraudēt manis tikko pieminētās pamatintereses.

37. Tādējādi attiecībā uz iepriekš norādīto var izdalīt divas secinājumu kategorijas. Pirmkārt, manuprāt, nav iespējams a priori un visos gadījumos izslēgt iespēju, ka uz nodokļu parādu piedziņu noteiktos apstākļos var būt attiecināma ar sabiedrisko kārtību saistītā atkāpe. Otrkārt, pieņemot nolēmumu par to, vai pamata lietā ir iespējams atsaukties uz sabiedrisko kārtību kā uz tāda pasākuma pamatojumu, kurš satur atkāpi no Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvības, iesniedzējtiesai būtu jānoskaidro tās valsts finanšu sistēmas vispārējā filozofija, kā arī konkrētais konteksts, kādā tika noteikts strīdīgais pasākums. Visbeidzot, vēlos atgādināt, ka pamata lietā izskatāmā pasākuma saderīguma ar Savienības tiesībām izvērtējums nav saistīts tikai un vienīgi ar izvirzītā pamatojuma noteikšanu, jo šim pasākumam ir arī jāatbilst Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punktā noteiktajiem kritērijiem, kas arī ir otrajā un trešajā uzdotajā jautājumā veicamā vērtējuma priekšmets.

38. Šādos apstākļos un ņemot vērā lietas materiālu nepilnīgo raksturu, ierosinu uz pirmo iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu atbildēt tādējādi, ka uz pasākumu, ar kuru ir noteikts aizliegums izceļot no kādas Eiropas Savienības dalībvalsts, kas attiecībā uz minētās valsts pilsoni, kurš ir saskaņā ar šīs valsts tiesībām reģistrētas komercsabiedrības vadītājs, noteikts šīs sabiedrības valstij nenomaksātā parāda dēļ, principā var attiekties ar sabiedriskās kārtības aizsardzību saistītais atkāpi veidojošais pamatojums Direktīvas 2004/38/EK 27. panta 1. punkta izpratnē ar nosacījumu, ka šī parāda piedziņa tiek veikta saistībā ar tādām pamatinteresēm, kas nav saistītas ar ekonomiskajām interesēm un kuras piedziņas neveikšanas gadījumā faktiski tiktu apdraudētas, par ko ir jāpārliecinās valsts tiesai, nosakot to valsts tiesību aktu pamatā esošos apsvērumus, balstoties uz kuriem tika noteikts attiecīgais pasākums, kā arī konkrētos apstākļus, kādos tas tika noteikts.

C – Par otro un trešo jautājumu

39. Uzdodot otro un trešo jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai prasītājam pamata lietā piemērotais pasākums, ar kuru noteikts aizliegums izceļot no valsts, atbilst Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Saskaņā ar šo punktu ar to vien, ka uz mērķi, kuru ir paredzēts sasniegt ar Savienības pilsoņa pārvietošanās brīvību ierobežojošo pasākumu, attiecas viens no Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punktā paredzētajiem pamatojumiem, nav pietiekami. Šādam pasākumam ir arī jāatbilst samērīguma kritērijam un tā pamatā ir jābūt attiecīgā indivīda personiskajai rīcībai, kurai ir jārada faktisks, attiecīgajā brīdī esošs un pietiekami nopietns apdraudējums sabiedrības pamatinteresēm, kuru aizsardzību ir paredzēts nodrošināt ar attiecīgo pasākumu.

40. Runājot par pamata lietā izskatāmā pasākuma atbilstību samērīguma principam, par kuru iesniedzējtiesa ir nepārprotami lūgusi Tiesu sniegt savu nostāju, atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai ir jāpārliecinās, vai valsts pasākuma radītais izceļošanas tiesību ierobežojums ir tāds, kas var nodrošināt sasniedzamā mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai ( ). Citiem vārdiem sakot, lai tiktu izpildīti Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punktā noteiktie kritēriji, attiecībā uz prasītāju pamata lietā piemērotajam pasākumam ir jābūt atbilstošam un nepieciešamam izvirzītā mērķa sasniegšanai ( ). Turklāt, nosakot ierobežojošā pasākuma samērīgumu, ir jāņem vērā arī tā pamatā esošā tiesiskā regulējuma saskaņotais un sistemātiskais raksturs ( ).

41. Tādējādi ir jākonstatē, ka attiecīgais pasākums prasītājam pamata lietā tika piemērots vienīgi kā parādā esošās sabiedrības vadītājam, lai gan šai sabiedrībai kopumā ir trīs vadītāji, kuriem, kā izriet no iesniedzējtiesas un prasītāja pamata lietā apgalvojumiem, ir vienādas pilnvaras “kopā un atsevišķi” pārstāvēt sabiedrību. Iesniedzējtiesa ir arī norādījusi, ka strīdīgā pasākuma piemērošana tieši P. Aladzhovam ir “subjektīva un neatbilst nekādiem konkrēti noteiktiem kritērijiem”. Turklāt izceļošanas tiesību atņemšana prasītājam pamata lietā, lai gan ienākumi, kurus viņš var gūt no savas profesionālās darbības, ir tieši saistīti ar šo tiesību izmantošanu, zināmā mērā šķiet pretrunā pašam nodokļu parāda atgūšanas mērķim. Šādos apstākļos ir iemesls apšaubīt valsts tiesību aktu sistemātisko un saskaņoto raksturu.

42. Kā jau iepriekš norādīju, ir jāizvērtē arī tas, vai piedzenamā parāda summa patiešām ir uzskatāma par ievērojamu. Šajā ziņā jāatgādina, ka robežvērtība, sākot no kuras nodokļu iestādēm atbilstoši Bulgārijas tiesībām ir atļauts vērsties pie Iekšlietu ministrijas pārraudzībā esošajām iestādēm ar lūgumu piemērot pasākumu, ar kuru tiek noteikts aizliegums izceļot no valsts, ir BGN 5000, t.i., aptuveni EUR 2500. Tomēr arī šajā gadījumā šaubos, ka visi no šādas summas sastāvošie parādi attiecībā pret valsti tiešām var apdraudēt ar ekonomiskām interesēm nesaistītas pamatintereses, uz kurām esmu norādījis pirmajā jautājumā, izņemot patiešām ārkārtēju situāciju, kas arī šajā gadījumā iesniedzējtiesai būtu jāaizvērtē īpaši detalizēti.

43. Visbeidzot būtu grūti apgalvot, ka nepastāv alternatīvi pasākumi, kas būtu tikpat efektīvi, tomēr radītu mazāku pārvietošanās brīvības apdraudējumu. Prasītājam pamata lietā piemērotais pasākums nav ierobežots laikā un nešķiet, ka to būtu iespējams pārsūdzēt līdz pat parāda piedziņas vai parāda summai atbilstoša nodrošinājuma iesniegšanas brīdim. Gan iespēja pārsūdzēt attiecīgo lēmumu, gan iespēja celt prasību par to atbilstoši iesniedzējtiesas paustajam ir visai ierobežota vai pat nepastāv vispār. Turklāt jebkurš pārvietošanās brīvības apdraudējums potenciāli var ietekmēt arī veselu virkni tādu pamattiesību, kuru īstenošana ir atkarīga no iespējas brīvi ieceļot un izceļot no valsts teritorijas. Līdz ar to prasītājam pamata lietā piemērotais pasākums ir uzskatāms par īpaši ierobežojošu pasākumu, kura efektivitāte ir visai relatīva tiktāl, ciktāl tas – kā tas šķiet ir P. Aladzhova gadījumā – traucē veikt tā profesionālo darbību. P. Aladzhovs pamatoti ir norādījis, ka bija iespējams piemērot ieturējumu no darba algas. Turklāt ir jāņem vērā arī visi citi Savienības tiesībās paredzētie alternatīvie rīcības veidi. Šajā ziņā nenoliedzami ir jāņem vērā – kā uz to pamatoti ir norādījusi iesniedzējtiesa – arī iespēja izmantot savstarpējās palīdzības procedūru prasījumu piedziņā, tostarp saistībā ar pievienotās vērtības nodokli un muitas nodokļiem ( ); tieši šie nodokļi ir tās parādā esošās sabiedrības parāda pamatā, viens no kuras vadītājiem ir P. Aladzhovs. Tādējādi šī procedūra garantē Bulgārijas valstij, ka, pat tādā gadījumā, ja P. Aladzhovs izmantotu savas izceļošanas tiesības, lai apmestos uz pastāvīgu dzīvi kādas citas dalībvalsts teritorijā, viņš, lai gan ir šī dzīvesvietas maiņa, nevarētu izvairīties no savām nodokļu saistībām, kas viņam pastāv attiecībā pret Bulgārijas valsts kasi.

44. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, manuprāt, ir jāsecina, ka pastāv nesamērīga iejaukšanās attiecīgās personas izceļošanas tiesību izmantošanā. Līdz ar to jau tagad ir iespējams atzīt, ka, pieņemot, ka būtu iespējams atsaukties uz sabiedrisko kārtību kā uz tāda pasākuma pamatojumu, kurš satur atkāpi no Savienības pilsoņa pārvietošanās brīvības, kā paredzēts Direktīvā 2004/38, šīs direktīvas 27. panta 2. punkts nepieļauj šāda veida pasākumu jau tikai samērīguma principa pārkāpuma dēļ vien.

45. Turklāt gadījumā, ja Tiesa, neņemot vērā šo secinājumu, nolemtu turpināt Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punktā noteikto kritēriju izvērtēšanu, tad būtu arī jākonstatē, ka strīdīgā pasākuma pamatā nav tikai un vienīgi prasītāja pamata lietā personiskā rīcība, nedz arī tas ir ticis pieņemts, ņemot vērā to, ka šī rīcība rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu, kas attiecas uz vienu no sabiedrības pamatinteresēm Bulgārijā. Būtībā no valsts tiesībām to pašreizējā attīstības stadijā izriet, ka, tiklīdz tiesu izpildītājs izsaka lūgumu Iekšlietu ministrijas pārraudzībā esošajām kompetentajām iestādēm piemērot pasākumu, ar kuru tiek noteikts aizliegums izceļot no valsts, šīm iestādēm rodas pienākums to izpildīt. Šajā gadījumā runa ir par saistošu kompetenci. Tiesu izpildītājam pietiek savā lūgumā norādīt, ka pastāv nodokļu parāds, kura summa ir lielāka par BGN 5000, un ka ir uzsākta piedziņas procedūra, norādīt parādā esošās sabiedrības nosaukumu un tās vadītāja, kurš ir lēmuma, ar kuru noteikts aizliegums izceļot no valsts, adresāts, vārdu. Līdz ar to tiesu izpildītāja lūguma pamatā nav bijusi P. Aladzhova personiskā rīcība. Tiesu izpildītājs tādējādi nav pierādījis, ka šī rīcība radīja faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu. Tāpat nav iespējams apgalvot, ka par šādu apdraudējumu ir uzskatāms tikai tas vien, ka attiecīgā persona ir tāda nodokļa parāda parādniece, kura apmērs pārsniedz BGN 5000, jo Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punkta otrajā daļā pavisam skaidri ir noteikts, ka tieši attiecīgās personas personīgajai rīcībai, nevis faktiski pastāvošajam stāvoklim ir jābūt tai, kas rada šādu apdraudējumu. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka strīdīgajā lēmumā nav ietverta pilnīgi nekāda atsauce uz subjektīvajiem un attiecīgajā laikā pastāvošajiem apstākļiem saistībā ar attiecīgās personas personisko rīcību (kā, piemēram, atkārtots plaša mēroga krāpšanas gadījums vai fiktīva maksātnespējas ierosināšana), ar kuru varbūtēji būtu iespējams pamatot attiecīgā pasākuma piemērošanu tikai attiecīgajai personai vien.

46. Šādos apstākļos ir jāsecina, ka Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punkts nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem dalībvalsts savam pilsonim, kurš ir saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesībām reģistrētas komercsabiedrības vadītājs, var piemērot administratīvu piespiedu līdzekli “aizlieguma izceļot no valsts” veidā, ņemot vērā šīs sabiedrības valstij nenomaksāto parādu, ja no lietas materiāliem ir redzams, ka, pirmkārt, attiecīgais lēmums ir pretrunā samērīguma principam un, otrkārt, šī pasākuma pamatā nav attiecīgās personas personiskā rīcība, kas būtu atzīstama par tādu, kura rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu.

V – Secinājumi

47. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Administrativen sad Sofia-grad uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) uz pasākumu, ar kuru ir noteikts aizliegums izceļot no kādas Eiropas Savienības dalībvalsts, kas attiecībā uz minētās valsts pilsoni, kurš ir saskaņā ar šīs valsts tiesībām reģistrētas komercsabiedrības vadītājs, noteikts šīs sabiedrības valstij nenomaksātā parāda dēļ, principā var attiekties ar sabiedriskās kārtības aizsardzību saistītais atkāpi veidojošais pamatojums Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 27. panta 1. punkta izpratnē, ar nosacījumu, ka šī parāda piedziņa tiek veikta saistībā ar tādām pamatinteresēm, kas nav saistītas ar ekonomiskajām interesēm un kuras piedziņas neveikšanas gadījumā faktiski tiktu apdraudētas, par ko ir jāpārliecinās valsts tiesai, nosakot to valsts tiesību aktu pamatā esošos apsvērumus, balstoties uz kuriem tika noteikts attiecīgais pasākums, kā arī konkrētos apstākļus, kādos tas tika noteikts;

2) Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punkts nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem dalībvalsts savam pilsonim, kurš ir saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesībām reģistrētas komercsabiedrības vadītājs, var piemērot administratīvu piespiedu līdzekli “aizlieguma izceļot no valsts” veidā, ņemot vērā šīs sabiedrības valstij nenomaksāto parādu, kurš atbilstoši valsts tiesībām tiek uzskatīts par ievērojama apmēra, ja no lietas materiāliem ir redzams, ka, pirmkārt, attiecīgais lēmums ir pretrunā samērīguma principam un, otrkārt, šī pasākuma pamatā nav attiecīgās personas personiskā rīcība, kas būtu atzīstama par tādu, kura rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu.