106

Šajā ziņā iesākumā ir jāatgādina konteksts, kādā tika taisīts Raad van State 1995. gada spriedums un Rechtbank nolēmums, kā arī šā sprieduma un nolēmuma precīzais saturs un piemērojamība, ko Pirmās instances tiesa noteikusi sprieduma lietā Sison 46.–70. punktā: “46 No lietas materiāliem izriet, ka prasītājs, kas ir Filipīnu pilsonis, dzīvo Nīderlandē kopš 1987. gada. Pēc tam, kad Filipīnu valdība 1988. gada septembrī viņam atņēma pasi, viņš iesniedza pieteikumu par bēgļa statusa piešķiršanu un uzturēšanās atļaujas saņemšanu Nīderlandē humanitāru iemeslu dēļ. Šis pieteikums tika noraidīts ar Valsts tieslietu sekretāra (turpmāk tekstā — “Valsts sekretārs”) 1990. gada 13. jūlija lēmumu, pamatojoties uz Ženēvas konvencijas 1. panta F punktu [..]. 47 Tā kā Valsts sekretārs netieši noraidīja prasītāja lūgumu pārskatīt šo lēmumu, prasītājs par šo netieši izteikto lēmumu par noraidīšanu cēla prasību Raad van State (Valsts Padome, Nīderlande). 48 Ar 1992. gada 17. decembra spriedumu (turpmāk tekstā — “Raad van State 1992. gada spriedums”) Raad van State atcēla minēto netieši izteikto lēmumu par noraidīšanu. Šī tiesa būtībā uzskatīja, ka Valsts sekretārs nebija no juridiskā viedokļa pietiekami norādījis, kāda prasītāja iespējamā rīcība tam ir likusi uzskatīt, ka uz viņu attiecas Ženēvas konvencijas 1. panta F punkts. Šajā kontekstā Raad van State uzsvēra, ka Valsts sekretāra iesniegtie konfidenciālie dokumenti tai neieviesa pietiekamu skaidrību šajā aspektā. Ņemot vērā, ka attiecīgo dokumentu konfidenciālā rakstura dēļ šo neskaidrību nevarēja novērst, sacīkstoties lietas dalībniekiem tiesas sēdē, Raad van State uzskatīja, ka, tā kā tajos ietvertā informācija nebija skaidra, to nevarēja interpretēt prasītājam par sliktu. 49 Ar 1993. gada 26. marta lēmumu Valsts sekretārs no jauna noraidīja prasītāja lūgumu pārskatīt tā lēmumu. Šis lēmums par noraidīšanu galvenokārt tika pamatots ar Ženēvas konvencijas 1. panta F punktu un, pakārtoti, ar Vreemdelingenwet (Nīderlandes Ārvalstnieku likums) 15. panta otro daļu pārāko Nīderlandes interešu dēļ, proti, Nīderlandes kā suverēnas valsts vienotības un ticamības, it īpaši attiecībā uz tās atbildību citu valstu priekšā, dēļ. 50 Pamatojoties uz prasītāja prasību, Raad van State ar 1995. gada 21. februāra spriedumu (turpmāk tekstā — “Raad van State 1995. gada spriedums”) atcēla minēto Valsts sekretāra lēmumu. 51 Šajā spriedumā Raad van State konstatēja, ka Valsts sekretārs bija pamatojis savu lēmumu, balstoties uz šādu vērtējamo informāciju: — Binnenlandse Veiligheidsdienst (Nīderlandes Iekšējās drošības dienests; turpmāk tekstā — “BVD”) 1993. gada 3. marta vēstule, no kuras izriet, pirmkārt, ka prasītājs pēc amata bija Filipīnu Komunistiskās partijas (turpmāk tekstā — “CPP”) priekšsēdētājs un vadītājs un, otrkārt, ka CPP militārā daļa NPA bija atkarīga no CPP Centrālās Komitejas un tātad no prasītāja; — BVD konstatējumi, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, prasītājs faktiski vadīja NPA un, otrkārt, NPA — un tātad ieinteresētā persona — bija atbildīgi par ļoti daudziem terora aktiem Filipīnās. 52 Raad van State atzīmēja šādus terora aktu piemērus, kurus Valsts sekretārs minēja savā 1993. gada 26. marta lēmumā: — 40 Digosas [Digos] ciema, ka atrodas uz Mindanao [Mindanao] salas (Filipīnas), iedzīvotāju (lielākoties neaizsargātas sievietes un bērni) slepkavība 1989. gada 25. jūnijā; — četrpadsmit personu, tostarp sešu bērnu, nošaušana Dipaloga [Dipalog] ciemā (Filipīnas) 1989. gada augustā; — nāvessoda izpilde četriem Delmontes [Del Monte] ciema (Filipīnas) iedzīvotājiem 1991. gada 16. oktobrī. 53 Tāpat Raad van State atzīmēja, ka Valsts sekretārs atsaucās uz 1985. gadā CPP un NPA rindās veiktajām tīrīšanas darbībām, kuru laikā tika uzskatīts, ka 800 šo organizāciju dalībnieki tika noslepkavoti, neveicot nekādu citu procesu. 54 Visbeidzot, Raad van State atzīmēja, ka, pēc Valsts sekretāra domām, arī BVD bija konstatējis, ka CPP un NPA uzturēja kontaktus ar teroristiskām organizācijām visā pasaulē un ka tāpat tika manīti personiskie kontakti starp prasītāju un šo organizāciju pārstāvjiem. 55 Tādējādi Raad van State saskaņā ar īpašu procedūru uzzināja par dažiem konfidenciāliem Valsts sekretāra materiāliem attiecīgajā lietā, kā arī “operatīvo informāciju”, uz kuru bija balstīta tam BVD adresētā 1993. gada 3. marta vēstule (šā sprieduma 51. punkts). 56 Pamatojoties uz iepriekš minēto informāciju, Raad van State nosprieda: “Pamatojoties uz iepriekš minēto informāciju, [Raad van State] uzskata, ka ir pietiekami ticams, ka [prasītājs] [1993. gada 26. marta] lēmuma pieņemšanas laikā bija CPP priekšsēdētājs un vadītājs. Turklāt dokumenti pamato secinājumu, ka NPA ir pakārtota CPP Centrālajai Komitejai, un secinājumu, ka [] lēmuma pieņemšanas laikā [prasītājs] patiesi vismaz ir mēģinājis vadīt NPA no Nīderlandes. [Raad van State] arī uzskata, ka, pamatojoties uz publiski pieejamiem avotiem — tādiem kā Amnesty International ziņojumi, ir pietiekami ticams, ka NPA ir atbildīga par ļoti daudziem terora aktiem Filipīnās. Turklāt dokumenti sniedz faktisko pamatojumu secinājumam, ka [prasītājs] ir vismaz mēģinājis vadīt iepriekš minētās darbības, par kuru veikšanu Filipīnās bija atbildīga NPA. Tāpat no iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka pastāv faktisks pamatojums [Valsts sekretāra] pieņēmumam, ka CPP [un] NPA uzturēja kontaktus ar teroristiskām organizācijām visā pasaulē un ka pastāvēja personiski kontakti starp [prasītāju] un šādu organizāciju pārstāvjiem. Attiecīgie dokumenti tomēr nesniedz pietiekamu faktisko pamatojumu secinājumam, ka [prasītājs] ir vadījis minētās darbības un ir par tām atbildīgs tiktāl, ciktāl var uzskatīt, ka pastāv būtiski iemesli pieņemt, ka [prasītājs] patiesi ir izdarījis smagus noziegumus, kas paredzēti [Ženēvas konvencijas 1. panta F punktā]. Šajā ziņā [Raad van State] ir skaidri ņēmusi vērā, ka — kā [Raad van State] jau nosprieda savā spriedumā — [Ženēvas konvencijas] 1. panta F punkts ir jāinterpretē šauri. Līdz ar to [Raad van State] uzskata, ka [Valsts sekretārs] nevarēja, pamatojoties uz iepriekš minētajiem dokumentiem, pieņemt, ka [prasītājam] bija jāatsaka [Ženēvas konvencijas] aizsardzība.” 57 Turklāt Raad van State nosprieda, ka prasītājam bija pamatoti iemesli baidīties no vajāšanas, ja viņu nosūtītu uz Filipīnām, un ka tādēļ viņš būtu jāuzskata par bēgli Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta 2. daļas izpratnē. 58 Tādējādi Raad van State izvērtēja iemeslu, ko pakārtoti norādīja Valsts sekretārs, lai sabiedrības interešu dēļ, pamatojoties uz Vreemdelingenwet 15. panta otro daļu, neielaistu prasītāju Nīderlandē. 59 Šajā ziņā Raad van State tostarp nosprieda: “Kaut arī [Raad van State] atzīst to interešu nozīmīgumu, kas bija jāvērtē [Valsts sekretāram], ņemot vērā inter alia norādes par personiskajiem kontaktiem starp [prasītāju] un teroristisko organizāciju pārstāvjiem, ar to nevar pamatot atsauci uz Vreemdelingenwet 15. panta otro daļu, ja netiek garantēts, ka [prasītājs] tiks ielaists citā valstī, kas nav Filipīnas. Tas nav pieļaujams tādēļ, ka šāds atteikums ielaist [prasītāju] ir uzskatāms par pretrunā esošu Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 3. pantam.” 60 Pēc šā sprieduma Valsts sekretārs ar 1996. gada 4. jūnija lēmumu vēlreiz noraidīja prasītāja lūgumu pārskatīt tā lēmumu. Liekot prasītājam atstāt Nīderlandi, Valsts sekretārs nolēma, ka viņš nebūtu jāizdod uz Filipīnām tik ilgi, kamēr viņam būs pamatoti iemesli baidīties no vajāšanas Ženēvas konvencijas izpratnē vai no attieksmes, kas nav saderīga ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (ECPAK) 3. pantu. 61 Ar 1997. gada 11. septembra nolēmumu [..] [Rechtbank] kā nepamatotu noraidīja prasību, ko bija cēlis prasītājs par minēto Valsts sekretāra lēmumu. 62 Procesā Rechtbank visi dokumenti par BVD veikto izmeklēšanu attiecībā uz prasītāja Nīderlandē veiktajām darbībām un tostarp šā dienesta 1993. gada 3. marta vēstule Valsts sekretāram (šā sprieduma 51. punkts), kā arī operatīvā informācija, uz ko tā ir balstīta, konfidenciālā kārtā tika nosūtīti Rechtbank. Rechtbank priekšsēdētājs ar tiem iepazinās saskaņā ar īpašu procedūru. Pamatojoties uz tās priekšsēdētāja izstrādāto ziņojumu, Rechtbank nosprieda, ka bija likumīgi ierobežot šo dokumentu paziņošanu prasītājam. Tā kā tai tika piešķirta likumā paredzētā atbilstošā atļauja, Rechtbank tomēr ņēma vērā šos dokumentus, izskatot prāvu. 63 Tātad Rechtbank izvērtēja, vai tās izskatāmais apstrīdētais lēmums varēja tikt tiesiski apstiprināts tiktāl, ciktāl tajā tika atteikts ielaist prasītāju kā bēgli un piešķirt viņam uzturēšanās atļauju. 64 Attiecībā uz faktiem, ar kuriem bija jāpamato lēmums, Rechtbank min Raad van State 1995. gada spriedumu. 65 Pamatojoties uz šo spriedumu, Rechtbank uzskatīja, ka tai bija tiesiski jāpierāda, ka Ženēvas konvencijas 1. panta F punkts nevarēja tikt piemērots prasītājam, ka viņam bija pamatotas bailes no vajāšanas šīs konvencijas 1. panta A punkta un Vreemdelingenwet 15. panta izpratnē un ka ECPAK 3. pants nepieļauj tieši vai netieši izraidīt prasītāju uz viņa izcelsmes valsti. 66 Tad Rechtbank izvērtēja jautājumu par to, vai Raad van State 1995. gada spriedums deva Valsts sekretāram iespēju atteikties ielaist prasītāju kā bēgli, piemērojot Vreemdelingenwet 15. panta otro daļu, saskaņā ar kuru “atteikt iebraukšanu var tikai tādu būtisku iemeslu dēļ, kas ir saistīti ar vispārīgām interesēm, ja šī atteikšana atturētu ārvalstnieku no tūlītējas ierašanās [šā panta] pirmajā daļā minētajā valstī”, kaut arī Valsts sekretāram nebija izdevies nodrošināt prasītāja ielaišanu valstī, kas nav Filipīnas. 67 Šajā ziņā Rechtbank in extenso citēja Raad van State 1995. gada sprieduma punktu, kas atspoguļots šā sprieduma 59. punktā. 68 Tādējādi Rechtbank sprieda par to, vai šajā gadījumā Valsts sekretārs bija pamatoti īstenojis savas pilnvaras atkāpties no noteikuma, atbilstoši kuram ārvalstnieks parasti Nīderlandē tiek atzīts par bēgli, ja viņam ir pamatotas bailes no vajāšanas Ženēvas konvencijas 1. panta A punkta izpratnē un ja nav nevienas citas valsts, kura viņu ielaistu kā patvēruma meklētāju, kas ir apstākļi, kuri, pēc Rechtbank domām, atbilst šajā gadījumā pastāvošajiem. Šajā sakarā Rechtbank nosprieda: “Rechtbank uzskata, ka nevar apgalvot, ka [Valsts sekretārs] nav saprātīgi izmantojis šīs pilnvaras attiecībā uz [prasītāju], ņemot vērā “būtiskās Nīderlandes valsts intereses, proti Nīderlandes kā suverēnas valsts vienotību un ticamību, tostarp attiecībā uz tās atbildību citu valstu priekšā”, ko tāpat ir atzinusi [Raad van State]. Arī faktiem, ar kuriem [Raad van State] pamatoja šo vērtējumu, Rechtbank piedēvē noteicošu nozīmi. Netika konstatēts, ka [Valsts sekretāram] būtu bijis jāpiešķir šiem faktiem cita nozīme brīdī, kad [šajā gadījumā] tika pieņemts [attiecīgais] lēmums. [Prasītāja] apsvērumi par politiskās situācijas izmaiņu Filipīnās un viņa lomu sarunās starp Filipīnu valdību un [CPP], tajā neko nemaina, jo būtiski iemesli ir balstīti uz citiem faktiem, kā tas izriet no [Raad van State] sprieduma.” 69 Līdz ar to Rechtbank kā nepamatotu noraidīja prasību, ko prasītājs cēlis par atteikumu viņu ielaist Nīderlandē kā bēgli. 70 Vienlaikus Rechtbank kā nepamatotu noraidīja prasītāja celto prasību par atteikumu viņam piešķirt uzturēšanās atļauju. Spriežot it īpaši par to, vai Valsts sekretārs savu lēmumu bija pieņēmis pēc interešu saprātīgas līdzsvarošanas, Rechtbank atsaucās uz saviem atzinumiem, kas citēti šā sprieduma 68. punktā, un piebilda, ka Valsts sekretārs pamatoti zemāk novērtēja intereses, ko šajā sakarā minēja prasītājs.”