ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Vai Eiropas Savienības tiesību normas par “uzņēmuma daļu īpašnieka maiņu” (it īpaši Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK (1) 1. panta [1. punkta] a) un b) apakšpunkts, lasot to kopā ar 3. panta 1. punktu) pieļauj valsts tiesību normu, kas paredzēta Codice Civile [Civilkodeksa] 2112. panta piektajā daļā, kurā īpašumtiesību saņēmējam ir atļauts turpināt īpašumtiesības nododošās personas darba tiesiskās attiecības bez nodotā [uzņēmuma] darba ņēmēju piekrišanas, lai gan uzņēmuma daļa, kas ir īpašumtiesību maiņas priekšmets, nav funkcionāli neatkarīga ekonomiska vienība, kura pastāvējusi jau pirms īpašnieka maiņas, lai to varētu identificēt kā tādu, kas pieder īpašumtiesības nododošajai personai un īpašumtiesību saņēmējai tās īpašnieka maiņas brīdī?
4)

Ja atbilde uz 1. jautājumu ir apstiprinoša, vai darba ņēmējam dzelzceļa transporta nozarē, kurā ir ap 40 000 darba ņēmēju un vairākās pakāpēs hierarhiski iedalīta un visā teritorijā izveidota organizācija, no Savienības tiesībām to pašreizējā stadijā, it īpaši no Savienības tiesībās paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa un/vai diskriminācijas attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos aizlieguma horizontālās iedarbības izriet pienākums rūpēties par to, ka tā darba ņēmēji un darba ņēmēju pārstāvji ir informēti arī par dienas presē [oficiālajā laikrakstā] publicētiem Tiesas nolēmumiem, kuros [attiecīga] darba stāža ieskaitīšana, ko darba devējs ir praktizējis, ir pasludināta par Savienības tiesībām pretrunā esošu un kā rezultātā var būt jāizmaksā nesaņemtās darba samaksas?
1)

Kā būtu jāsaprot vārdi “tīša neatbilstība” 51. panta 1. punktā Padomes 2005. gada 20. septembra Regulā (EK) Nr. 1698/2005 (1) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (OV L 277, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2009. gada 19. janvāra Regulu (EK) Nr. 74/2009 (2) [, ar ko groza Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA)] (OV L 30), 23. pantā Komisijas 2006. gada 7. decembra Regulā (EK) Nr. 1975/2006 (3), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 [attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem], un 67. panta 1. punktā Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulā (EK) Nr. 796/2004 (4), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003, ar ko ievieš kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem (OV L 141); lai uzskatītu, ka tāda ir, vai pietiek ar to, ka tiek atzīts, ka nav ievērota ilggadīga konstanta politika, kā aprakstīts valsts Beleidsregels normenkader randvoorwaarden Gemeenschappelijk landbouwbeleid 8. panta 2. punkta c) apakšpunktā?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 311/5

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 30. jūlijā iesniedza Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotā Karaliste) — Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation/Commissioners of Inland Revenue, Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Lieta C-362/12)

2012/C 311/05

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Supreme Court of the United Kingdom

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation

Atbildētāji: Commissioners of Inland Revenue, Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciālie jautājumi

1. Vai gadījumā, kad saskaņā ar dalībvalsts tiesībām nodokļu maksātājs var izvēlēties starp diviem alternatīviem pamatiem prasības celšanai par nodokļu, kas iekasēti pretrunā LESD 49. un 63. pantam, atmaksu, un vienam no šiem prasību veidiem ir garāks noilguma termiņš, dalībvalsts rīcība, pieņemot tiesību aktu, ar kuru, iepriekš nepaziņojot un ar atpakaļejošu spēku saīsina šo garāko noilguma termiņu līdz ar jaunā tiesību akta publicēšanu, ir atbilstoša efektivitātes, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principiem?
1)

Vai ar Regulas (EK) Nr. 2790/99 (1) 5. panta b) punktā esošo vārdkopu “telpas un zeme, no kuras pircējs darbojies līguma termiņā” jāsaprot norāde vienīgi uz vietu jeb fizisko telpu, no kuras līguma spēkā esamības laikā ir pārdotas preces vai sniegti pakalpojumi, vai arī ar to var apzīmēt visu teritoriju, kurā pircējs ir darbojies līguma spēkā esamības laikā?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 200/9

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2012. gada 6. marta rīkojumu lietā T-453/10 Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Eiropas Komisija 2012. gada 22. maijā iesniedza Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development

(Lieta C-248/12 P)

2012/C 200/17

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development (pārstāvji — K.J. Brown, Departmental Solicitor's office, D. Wyatt, QC, V. Wakefield, Barristers)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas rīkojumu;

— atzīt par pieņemamu DARD prasību par tiesību akta atcelšanu un nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā prasību par tiesību akta atcelšanu varētu izskatīt pēc būtības;

— piespriest Komisijai atlīdzināt DARD tiesāšanās izdevumus, kas radušies šīs tiesvedības laikā, kā arī tos, kas radušies pirmajā instancē, izskatot iebildi par nepieņemamību, un

— atlikt lēmuma par pārējiem tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.

Pamati un galvenie argumenti

Pirmais pamats attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa nav noteikusi un piemērojusi pareizos juridiskos kritērijus, proti, spriedumi lietā Piraiki-Patraiki u.c./Komisija un Dreyfus/Komisija ir vienīgi tāda plašāka tiesību principa piemērs, saskaņā ar kuru Savienības pasākums tieši skar tās personas, kuru tiesisko stāvokli tas ietekmē, ja šī pasākuma sekas ir “nepārprotami saistošas”, vai ja jebkāda cita iespēja ir “tīri teorētiska” vai ir “acīmredzams”, ka noteiktā veidā tiks īstenota diskrecionārā vara. Šis princips ir jāpiemēro katras lietas apstākļiem.

Otrais pamats attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un rīkojusies pretēji tiesiskās drošības principam, ierobežojot spriedumu lietā Piraiki-Patraiki u.c./Komisija un Dreyfus/Komisija piemērojamību (it īpaši ierobežojot pirmā sprieduma piemērojamību, attiecinot to uz gadījumiem, kuros Savienība ir veikusi pasākumu, atbildot uz dalībvalsts lūgumu, un, ierobežojot otrā sprieduma piemērojamību, attiecinot to uz gadījumiem ar “ļoti īpašiem faktiskajiem apstākļiem”).

Trešais pamats attiecas uz to, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ierobežojot kritēriju attiecībā uz tiesībām celt prasību LESD 263. panta izpratnē. Tas ir pretrunā pareizai LESD 263. panta, kas grozīts ar Lisabonas līgumu, interpretācijai, it īpaši ņemot vērā tā mērķus un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu.

Ceturtais pamats attiecas uz to, ka, ja Vispārējā tiesa būtu piemērojusi pareizos tiesību principus, DARD būtu atzīts par “tieši skartu”. Proti, konstitucionālā nostāja Apvienotajā Karalistē ir tāda, ka reģionālā iestāde — šajā gadījumā DARD — tieši sedz izmaksas saistībā ar finansējuma atteikumu. Cēloņsakarība ir tieša un automātiska. Kompetenču sadale Apvienotajā Karalistē ir stingri noteikta (skat. 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-428/07 Horvath, Krājums, I-6355. lpp.) un jebkurš arguments, saskaņā ar kuru to piemērojamība nav “nepārprotami saistoša” ir jānoraida.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 217/9

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 14. maijā iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Itālija) — Fastweb SpA/Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni u.c.

(Lieta C-229/12)

2012/C 217/18

Tiesvedības valoda — itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Fastweb SpA

Atbildētājas: Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni u.c.

Prejudiciālais jautājums

Vai Kopienu tiesību normas šajā jomā, it īpaši Direktīvas 2002/20/EK (1) noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj šajā lūgumā minēto valsts tiesisko regulējumu, it īpaši 2005. gada Likumu Nr. 266, ņemot vērā to, kādā veidā tas tiek konkrēti piemērots tiesību sistēmā?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (OV L 108, 21. lpp.).
1)

Vai EKL 56. panta 1. punkts (tagad LESD 63. pants) ir piemērojams novērtējumā par tādu valsts tiesību normu piemērojamības pieļaujamību dalībvalstī, saskaņā ar kurām nodokļu maksātāji tiek diferencēti atkarībā no to tiesiskās situācijas, proti, Eiropas Savienības dalībvalstī reģistrētam ieguldījumu fondam vispārējā atbrīvojuma ietvaros par saņemtajām dividendēm tiek piešķirts atbrīvojums no vienotas likmes uzņēmumu ienākuma nodokļa, bet šāds atbrīvojums nav paredzēts ieguldījumu fondam, kas ir ASV nodokļu rezidents?
2.

Vai nodeva par publisku demonstrēšanu, par kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja kā fiskālā aizstājēja izraksta rēķinu reklāmdevējiem un kuru tā iegrāmato trešo personu kontā, ir jāuzskata par summu, kuru “nodokļa maksātājs saņēmis no pircēja vai klienta kā apmaksu par izdevumiem, kas izmaksāti klienta vārdā un uz tā rēķina un kas iegrāmatoti pagaidu kontā” Direktīvas 77/388/EK 11. panta A daļas 3. punkta c) apakšpunkta (tagad — Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK 79. panta c) punkts) izpratnē?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 184/2

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2012. gada 8. marta iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) — Brück Edgar/Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen — Familienkasse

(Lieta C-126/12)

2012/C 184/03

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Bundesfinanzhof

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Brück Edgar

Atbildētāja: Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen — Familienkasse

Prejudiciālie jautājumi

Vai Regulas Nr. 1408/71 (1) 13. panta 1. punkts un 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to bērnu pabalsta (starpības) piešķiršana dzīvesvietas dalībvalstī netiek pieļauta gadījumos, kad viens no vecākiem, kuram ir tiesības uz bērna pabalstu, tāpat kā otrs no vecākiem kā pārrobežu darba ņēmējs Šveicē strādā algotu darbu un tur par dzīvesvietas dalībvalstī dzīvojošiem bērniem saņem ģimenes pabalstus, kas ir zemāki nekā dzīvesvietas dalībvalstī paredzētais bērnu pabalsts?

(1) Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EEK) Nr. 118/97 un ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 647/2005 (OV L 117, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 65/8

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2011. gada 22. decembrī iesniedza Upper Tribunal (Apvienotā Karaliste) — Anita Chieza/Secretary of State for Work and Pensions

(Lieta C-680/11)

2012/C 65/15

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Upper Tribunal

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Anita Chieza

Atbildētājs: Secretary of State for Work and Pensions

Prejudiciālais jautājums

Vai atšķirīga attieksme uz dzimuma pamata, kas ietverta darba nespējas pabalsta piešķiršanas sistēmā, noteikti un objektīvi ir saistīta ar atšķirībām pensionēšanās vecumā, līdz ar to tā ietilpst Direktīvas 79/7 (1) 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā izņēmuma piemērošanas jomā gadījumā, ja prasītāja:

a) ir sieviete;

b) saslimst pirms pensionēšanās vecuma sasniegšanas (sievietēm 60 gadi);

c) saņem tiesību aktos noteikto slimības pabalstu (turpmāk tekstā — “SSP”) no sava darba devēja 28 nedēļas, kas rada situāciju, ka persona jau ir sasniegusi pensionēšanās vecumu;

d) pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas pieprasa īstermiņa darba nespējas pabalstu;

e) atbilst nosacījumiem attiecībā uz veiktajām iemaksām, lai būtu tiesības saņemt īstermiņa darba nespējas pabalstu;

f) ir saņēmusi atteikumu viņai maksāt īstermiņa darba nespējas pabalstu tāpēc, ka saskaņā ar tiesību aktos noteikto viņas “darba nespējas laiks” sākās pēc tam, kad viņa bija sasniegusi pensionēšanās vecumu (jo tiesību aktos ir noteikts, ka laiks, kurā ir tiesības saņemt SSP, netiek uzskatīts par darba nespējas laiku),

bet vīriešu dzimuma prasītājs, kas saslimis neilgi pirms 60 gadu vecuma sasniegšanas, saņem SSP no sava darba devēja 28 nedēļas un 60 gadu vecumā pieprasa īstermiņa darba nespējas pabalstu, faktiski atbildīs nosacījumiem, lai saņemtu īstermiņa darba nespējas pabalstu, jo viņa darba nespējas laiks sākās, pirms viņš bija sasniedzis pensionēšanās vecumu, lai gan tas notika pēc 60 gadu vecuma sasniegšanas?

(1) Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīva 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (OV L 6, 24. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 73/15

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2011. gada 5. decembrī iesniedza Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) — Staatssecretaris van Financiën/Pactor Vastgoed BV

(Lieta C-622/11)

2012/C 73/27

Tiesvedības valoda — holandiešu

Iesniedzējtiesa

Hoge Raad der Nederlanden

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Staatssecretaris van Financiën

Atbildētāja: Pactor Vastgoed BV

Prejudiciālais jautājums

Vai Sestā direktīva (1) pieļauj, ka gadījumā, ja sākotnēji piemērotais PVN atskaitījums saskaņā ar Sestās direktīvas 20. pantu tiek koriģēts tādējādi, ka atmaksājama ir visa vai daļa no atskaitījuma summas, šī summa tiek iekasēta no kāda cita, nevis no nodokļu maksātāja, kurš sākotnēji ir piemērojis atskaitījumu, konkrētāk — kā piemērojot likuma [Wet op de omzetbelasting 1968] 12. a pantu — no tā, kurš ir saņēmis nodokļu maksātāja piegādātu lietu?

(1) Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.).
2.

Vai CIVA 16. panta 6. punkta c) apakšpunkts atbilstoši pārsūdzētajā spriedumā sniegtajai interpretācijai (ka nodeva par komercreklāmu publisku demonstrēšanu nav uzskatāma par summu, kas samaksāta pakalpojumu saņēmēja vārdā un interesēs, lai gan tā ir iegrāmatota trešās personas pagaidu kontos un to tiek paredzēts samaksāt valsts iestādēm, līdz ar to tā netiek izslēgta no nodokļu bāzes PVN mērķiem) ir saderīgs ar Direktīvas 77/388/EK 11. panta A daļas 3. punkta c) apakšpunktā (tagad — Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK 79. panta c) punkts) paredzēto noteikumu, īpaši jēdzienu “summas, ko nodokļa maksātājs saņēmis no pircēja kā tādu izmaksu atmaksāšanu, kuras veiktas pircēja vārdā un interesēs un kuras iegrāmatotas šā nodokļa maksātāja pagaidu kontā”?
2)

Vai ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvu 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem, vai arī kādu citu Eiropas Savienības tiesību normu kā LESD 34., 35., 49. vai 56. pantu nav saderīgas tādas valsts tiesību normas kā 2006. gada 10. novembra likuma 8.-14. pants, kuros — ievērojot atsevišķus šajā likumā paredzētus gadījumus — tirgotājiem ir noteikts pienākums tirdzniecības vietai izraudzīties vienu brīvdienu nedēļā, ievērojot, ka ar to tirgotājam uzreiz tiek liegts septiņas dienas nedēļā turēt atvērtu savu tirdzniecības vietu, un, proti, neraugoties uz sekām, kādas šis aizliegums ir radījis vai var radīt attiecībā uz vidusmēra patērētāju, un neraugoties uz to, vai šāda darbība konkrētos apstākļos ir uzskatāma par pārkāpumu pret profesionālu rūpību vai godīgu komercpraksi, kā arī neraugoties uz to, ka strādājošo atpūta saskaņā ar darba tiesībām neatkarīgi no šī likuma tiek nodrošināta ar citu tiesību normu palīdzību?
1)

Vai produkts, ko ražo no cukura, kurš ticis fermentēts ar Corynebacterium glutamicum baktēriju palīdzību un kurš — kā precīzāk izklāstīts lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 1. pielikumā — satur apmēram 65 % lizīna sulfātu, papildus piemaisījumiem, kas radušies ražošanas procesā (nemodificētiem izejmateriāliem, ražošanas procesā izmantotajiem reaģentiem un blakusproduktiem), ietilpst Kombinētās nomenklatūras pozīcijā 2309, pozīcijā 2922 vai pozīcijā 3824, redakcijā, kas izriet no I pielikuma [Komisijas] 2005. gada 27. oktobra Regulai (EK) Nr. 1719/2005 (1), ar ko groza I pielikumu Padomes Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu? Vai šajā ziņā būtiski ir tas, vai piemaisījumi ir saglabāti apzināti, lai padarītu produktu īpaši atbilstošu, vai lai uzlabotu tā atbilstību barības ražošanai, vai arī piemaisījumi ir tikuši saglabāti, jo nav nepieciešams vai nav lietderīgi tos likvidēt? Kādas vadlīnijas būtu jāizmanto, lai izvērtētu šo jautājumu jebkurā no minētajām situācijām? Vai atbildes sniegšanai būtiski ir tas, ka ir iespējams ražot citus lizīnu saturošus produktus, to skaitā “tīru” (> 98 %) lizīnu un lizīna-HCl produktus, kuriem ir augstāks lizīna saturs nekā iepriekš minētajam lizīna sulfāta produktam, un vai šajā ziņā ir būtiski tas, ka lizīna sulfāta un citu piemaisījumu apmērs iepriekš minētajā lizīna sulfāta produktā atbilst tam, ko satur citu ražotāju lizīna sulfāta produkti? Kādas vadlīnijas būtu jāizmanto, lai izvērtētu šo jautājumu jebkurā no minētajām situācijām?
4)

Vai Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas atļauj dalībvalsts tiesai uzskatīt, ka ir atspēkots neizraidīšanas un drošas valsts principa ievērošanas pieņēmums šīs regulas preambulas otrā apsvēruma izpratnē attiecībā uz dalībvalsti, kas ir atbildīga saskaņā ar regulas 3. panta 1. punktu, ja Eiropas Savienības Tiesa to nav konstatējusi, saistībā ar to ņemot vērā: — atzītās UNHCR biroja uzraudzības pilnvaras, kas izriet no pienākuma ievērot starptautisko tiesību dokumentus patvēruma jomā atbilstoši LESD 78. panta 1. punktam un tieši no Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīvas 2005/85/EK (2) par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu, 21. panta, kā arī — UNHCR biroja dokumentos minētos faktus un secinājumus, saskaņā ar kuriem dalībvalsts, kas ir atbildīga saskaņā ar Regulas Nr. 343/2003 3. panta 1. punktu, pārkāpj Eiropas Savienības tiesību noteikumus patvēruma jomā?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 305/4

Prasība, kas celta 2011. gada 19. jūlijā — Eiropas Komisija/Beļģijas Karaliste

(Lieta C-387/11)

2011/C 305/04

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — W. Mölls un C. Soulay)

Atbildētāja: Beļģijas Karaliste

Prasītājas prasījumi:

— konstatēt, ka, atstājot spēkā dažādas tiesību normas attiecībā uz ienākumu, ko gūst Beļģijā reģistrētas investīciju sabiedrības no kapitāla un vērtspapīriem, aplikšanu ar nodokļiem un tādu ienākumu, ko gūst ārvalstīs reģistrētas investīciju sabiedrības no kapitāla un vērtspapīriem, aplikšanu ar nodokļiem, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi Līguma par Eiropas Savienības darbību 49. un 63. pantā un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 31. un 40. pantā paredzētos pienākumus;

— piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Šajā prasībā Komisija kritizē atšķirīgo attieksmi pret investīciju sabiedrībām rezidentēm un investīciju sabiedrībām nerezidentēm ienākumu no kapitāla un no vērtspapīru aplikšanas ar nodokļiem jomā. Atšķirībā no investīciju sabiedrībām rezidentēm investīciju sabiedrībām nerezidentēm valsts teritorijā nav pastāvīga uzņēmuma, un tām neesot sniegta iespēja atgūt summu, kas samaksāta kā vērtspapīru priekšnodoklis par ienākumiem no kapitāla un vērtspapīru ienākumiem. Šāda diskriminācija esot pretrunā Līguma normām par brīvību veikt uzņēmējdarbību, jo tās sekas esot tādas, ka investīciju sabiedrību nerezidenšu izveidošana kļūst mazāk pievilcīga, kā arī pretrunā Līguma normām par kapitāla brīvu apriti, jo Beļģijā reģistrētas sabiedrības finansēšana izmaksājot dārgāk, ja to veic ārvalstīs, nevis Beļģijā reģistrēta investīciju sabiedrība.

Turklāt Komisija atspēko Beļģijas iestāžu iesniegto pamatojumu. Vispirms tās nav minējušas objektīvus apstākļus, kas ļautu secināt, ka no nodokļu skatupunkta pastāvētu atšķirība starp investīciju sabiedrību nerezidenšu un investīciju sabiedrību rezidenšu situāciju. Pie tam attiecīgajai nodokļu sistēmai neesot nekādas saistības ar līdzsvarotu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījumu attiecīgo valstu starpā. Jebkurā gadījumā dalībvalsts nevarot aizbildināties ar divpusēju nolīgumu, lai izvairītos no pienākumiem, kas tai paredzēti Līgumā. Visbeidzot attiecībā uz apgalvoto krāpšanas risku nodokļu jomā, ko varētu veikt sabiedrības nerezidentes, Beļģijas iestādes nevarot atsaukties uz šķēršļiem, kas traucē nodokļu kontroli un kuri ir radušies no pašas Beļģijas pieņemtām tiesību normām, lai attaisnotu Līgumā garantēto brīvību nepiemērošanu.
2)

Vai Eiropas apcietināšanas ordera izpildes valsts kompetentās tiesu iestādes darbība, kas iekļauj brīvības atņemšanu un piespiedu nodošanu bez personas, par kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, piekrišanas (persona tiek pieprasīta apcietināšanai un nodošanai) ir ordera izpildes valsts iejaukšanās personas, kura tiek pieprasīta apcietināšanai un nodošanai, tiesībās uz personisko brīvību, kuras izriet no Savienības tiesībām saskaņā ar LES 6. pantu, to skatot kopā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 5. panta 1. punktu, un saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. pantu, to skatot kopā ar 48. un 52. pantu, arī saistībā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 5. panta 3. un 4. punktu un 6. panta 2. un 3. punktu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 226/12

Prasība, kas celta 2011. gada 19. maijā — Francijas Republika/Eiropas Parlaments

(Lieta C-237/11)

2011/C 226/24

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Francijas Republika (pārstāvji — E. Belliard, G. de Bergues un A. Adam)

Atbildētājs: Eiropas Parlaments

Prasītājas prasījumi:

— atcelt Eiropas Parlamenta 2011. gada 9. marta lēmumu par Parlamenta 2012. gada sesiju kalendāru;

— piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Prasītāja savas prasības pamatošanai izvirza tikai vienu pamatu, kas ir saistīts, pirmkārt, ar LES un LESD pielikumā pievienotā 6. protokola par Eiropas Savienības iestāžu, dažu struktūru, organizāciju un struktūrvienību atrašanās vietu pārkāpumu, un EAEK līguma pielikumā pievienotā 3. protokola par Eiropas Savienības iestāžu, dažu struktūru, organizāciju un struktūrvienību atrašanās vietu pārkāpumu, un, otrkārt, ar Tiesas 1997. gada 1. oktobra sprieduma lietā C-345/95 Francija/Parlaments (Recueil, I-5235. lpp.) neievērošanu.

Saskaņā ar Francijas valdības apgalvoto, paredzot divas no divpadsmit ikmēneša plenārsēdēm, kurām katru gadu ir jānotiek Strasbūrā, samazināt no 4 uz 2 dienām, un paredzot, ka tās 2012. gadā notiks vienā un tajā pašā oktobra nedēļā, Eiropas Parlaments vēlējās apiet normu, saskaņā ar kuru divpadsmit ikmēneša plenārsēdēm, to skaitā budžeta sēdei, ir jānotiek Strasbūrā. Apstrīdētā lēmuma mērķis patiesībā ir izslēgt vienu no divpadsmit ikmēneša plenārsēdēm, kurām katru gadu ir jānotiek Strasbūrā. Tādējādi tā vienīgas mērķis bija samazināt Eiropas deputātu uzturēšanās ilgumu attiecīgajā Eiropas Parlamenta darba norises vietā, tam neesot saistītam ar šīs iestādes darbu iekšējās organizācijas prasībām.