ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lieta C-542/07 P

Imagination Technologies Ltd

pret

Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)

“Apelācija — Kopienas preču zīme — Reģistrācijas atteikums — Regula (EK) Nr. 40/94 — 7. panta 3. punkts — Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja — Izmantošana pēc reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas”

Tiesas (piektā palāta) 2009. gada 11. jūnija spriedums I ‐ 4939

Sprieduma kopsavilkums

Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas – Izņēmums – Atšķirtspējas iegūšana izmantošanas rezultātā

(Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkts)

Atbilstoši Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 3. punktam “šā panta 1. punkta b), c) un d) apakšpunktu nepiemēro, ja preču zīme tās izmantošanas rezultātā ir kļuvusi atšķirīga [ieguvusi atšķirtspēju] attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, par ko reģistrācija ir pieteikta”.

No paša šīs normas formulējuma un it īpaši no darbības vārdu pagātnes formas izmantojuma vārdkopās “preču zīme ir kļuvusi [ieguvusi]” un “tās izmantošanas rezultātā” izriet, ka preču zīmei reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī ir jau jābūt ieguvušai atšķirtspēju agrākas izmantošanas rezultātā.

Šo konstatāciju, kas attiecas uz franču valodas versiju, apstiprina dažādu citu lingvistisko versiju izvērtējums, it īpaši tāda kā angļu, vācu, itāļu un nīderlandiešu valodas versija.

Turklāt tiesību normu attīstība šajā jomā skaidri atspoguļo, ka Kopienu likumdevēja nodoms bija piešķirt aizsardzību Kopienas preču zīmju ietvaros tikai tām preču zīmēm, kuras atšķirtspēju agrākas izmantošanas rezultātā bija ieguvušas pirms reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas.

Turklāt vienīgi šāda Regulas Nr. 40/94 7. panta 3. punkta gramatiska interpretācija ir saderīga ar absolūtu un relatīvu atteikumu pamatojumu sistēmas saskaņotību Kopienas preču zīmju reģistrācijas jomā, atbilstoši kurai reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdis nosaka preču zīmes prioritāti, salīdzinot ar citu preču zīmi.

Vēl jo vairāk, preču zīme, kam nav atšķirtspējas reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī, var būt pamats pieteikumam — iebildumu vai pieteikuma par spēkā neesamību ietvaros — par relatīvu atteikuma pamatojumu pret citu preču zīmi, kuras [reģistrācijas pieteikuma] iesniegšanas brīdis bijis vēlāks nekā pirmajai preču zīmei. Šāda hipotēze būtu vēl jo vairāk nepieņemama, ja otrajai preču zīmei tās iesniegšanas brīdī jau piemistu atšķirtspēja, kurpretim pirmā preču zīme tās izmantošanas rezultātā tādu vēl nebūtu ieguvusi.

(sal. ar 41.–44., 51. un 52. punktu)
Komisijai ir jādefinē un jāīsteno Kopienas konkurences politika un Komisijai šim nolūkam ir piešķirta rīcības brīvība tai iesniegto sūdzību izskatīšanā. Komisija, izlemjot, kāda līmeņa prioritāti piešķirt iesniegtajām sūdzībām, var tiesiski atsaukties uz Kopienas interesi. Šajā sakarā Komisijai katrā lietā ir jāizvērtē apgalvoto konkurences apdraudējumu smagums un to seku saglabāšanās. Šis pienākums it īpaši nozīmē, ka tai ir jāņem vērā pārkāpumu, par kuriem iesniegta sūdzība, ilgums un nozīme, kā arī to ietekme uz konkurences situāciju Eiropas Kopienā.

Līdz ar to, ja tiek izdarīts secinājums, ka tiek ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, tad sūdzību par EKL 81. un 82. panta pārkāpumu, ja ir pietiekama Kopienas interese, izskatīs Komisija, nevis valsts konkurences [aizsardzības] iestādes. Tas tostarp ir tādā gadījumā, kad varbūtējais pārkāpums var radīt būtiskus kopējā tirgus pienācīgas darbības traucējumus.

(sal. ar 31., 53. un 54. punktu)
1)

pretēji Padomes 1991. gada 21. maija Direktīvas 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu 3. panta noteikumiem nenodrošinot ar kanalizācijas sistēmām Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, kā arī Santa Cita aglomerācijas un pretēji šīs pašas direktīvas 4. pantam nenodrošinot otrreizēju vai līdzvērtīgu attīrīšanu komunālajiem notekūdeņiem no Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lisabonas, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira un Vila Real de Santo António aglomerācijām, Portugāles Republika nav izpildījusi šīs direktīvas 3. un 4. pantā paredzētos pienākumus;
Ar Direktīvas 86/653 par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 17. pantu izveidotajai sistēmai, it īpaši saistībā ar tirdzniecības pārstāvja aizsardzību pēc līguma izbeigšanās, ir imperatīvs raksturs. Tādējādi attiecībā uz atlīdzības izmaksu pēc līguma izbeigšanās dalībvalstīm ir rīcības brīvība attiecībā uz šīs atlīdzības aprēķina metožu izvēli vienīgi Direktīvas 17. un 18. pantā noteiktās pamatsistēmas ietvaros. Direktīvas 17. pantā noteiktās procedūras sistēmu veido trīs posmi. Pirmā posma mērķis, pirmkārt, ir aprēķināt pilnvarotāja ienākumus, kurus tas ir guvis no darījumiem ar tirdzniecības pārstāvja atrastajiem klientiem, atbilstoši šīs direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmajam ievilkumam. Tālāk otrā posma mērķis ir saskaņā ar šīs tiesību normas otro ievilkumu pārbaudīt, vai summa, kāda ir noteikta, pamatojoties uz iepriekš minētajiem kritērijiem, ir taisnīga, ņemot vērā visus attiecīgos šī gadījuma apstākļus un tirdzniecības aģenta zaudēto komisijas naudu. Visbeidzot, trešajā posmā atlīdzības apmēram tiek piemērota Direktīvas 17. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteiktā maksimālā robeža, kas tiek izmantota vienīgi tad, ja apmērs, kas izriet no iepriekš minētajiem diviem aprēķinu posmiem, šo robežu pārsniedz.

(sal. ar 17.–19. punktu)
Preču ievešana Kopienas muitas teritorijā ir pretlikumīga gadījumā, kad netiek ievēroti šādi Regulā Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2700/2000, paredzēti posmi. Pirmkārt, atbilstoši šī kodeksa 38. panta 1. punktam Kopienas muitas teritorijā ievestās preces nevilcinoties ir jānogādā vai nu norādītajā muitas iestādē, vai brīvajā zonā. Otrkārt, atbilstoši minētā kodeksa 40. pantam, tiklīdz preces tiek nogādātas muitas iestādē, tās ir jāuzrāda muitai.

Līdz ar to jāuzskata, ka šajā teritorijā “pretlikumīgi ievestas” Muitas kodeksa 202. panta izpratnē ir preces, kuras ir šķērsojušas Kopienas ārējo sauszemes robežu un kuras atrodas šajā teritorijā tālāk par pirmo muitas iestādi, kas atrodas Kopienas muitas teritorijā, nenogādājot un neuzrādot tās muitā tādējādi, ka muitas iestādes nav informētas par to, ka par šī pienākuma izpildi atbildīgās personas ir ievedušas šīs preces. Turklāt preču ievešana, kas notiek šādos apstākļos, rada muitas parādu, kas ir jānomaksā personai, kura veica šo ievešanu, pašā pretlikumīgās ievešanas brīdī, proti, brīdī, kad ir skaidrs, ka nav izpildītas minētā kodeksa 38.–41. pantā paredzētās prasības. Līdz ar to pretlikumīga ievešana un parāda rašanās notika vienlaicīgi.

(sal. ar 21., 26.–28. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Ar Regulu Nr. 1882/2003 grozītās Direktīvas 91/439 par vadītāju apliecībām 7. panta 5. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj dalībvalsts pilsonim būt vienlaikus divu derīgu vadītāja apliecību — Kopienas vadītāja apliecības un citā dalībvalstī izsniegtas vadītāja apliecības — turētājam, ja šīs abas apliecības iegūtas pirms šīs pēdējās minētās valsts pievienošanās Eiropas Savienībai.

Lai arī 7. panta 5. punktā neapšaubāmi paredzēts Kopienas vadītāja apliecības vienreizīguma princips, tomēr šis pants neliedz dalībvalsts pilsonim paturēt vairāk kā vienu derīgu vadītāja apliecību, ja viena no šīm vadītāja apliecībām izsniegta dalībvalstī pirms tās pievienošanās Eiropas Savienībai, ja vien šī apliecība nav kļuvusi nederīga. Līdz ar to šādā divu derīgu vadītāja apliecību līdzāspastāvēšanas situācijā šī norma neietekmē vienas no šīm vadītāja apliecībām derīgumu. Tajā nav ieviesta piemērošanas prioritātes secība un nav paredzēta ne pirmās vadītāja apliecības automātiska zaudēšana, ne otrās vadītāja apliecības neesamība spēkā.

(sal. ar 56.–58. un 60. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Jebkāda citāda interpretācija būtu pretrunā nepieciešamībai nodrošināt to sodu preventīvo iedarbību, kas noteikti par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumiem. Komisijas spēja attiecīgo pārkāpumu izdarītājiem noteikt atbilstošus naudas sodus tiktu apdraudēta, jo apvienības, kurām ir ļoti mazs apgrozījums, bet kuras apvieno, kaut vai bez formālām pilnvarām radīt tiem saistības, ievērojamu tādu uzņēmumu skaitu, kuriem kopā ir liels apgrozījums, varētu sodīt tikai ar ļoti maziem naudas sodiem, lai gan to izdarītajiem pārkāpumiem varētu būt ievērojama ietekme attiecīgajos tirgos.

Komisijas lēmums, ar kuru naudas sodi tiek uzlikti apvienībai, kuru veido uzņēmumu apvienības, kā arī pašām biedru apvienībām par katras dalību un atbildību par konkurences noteikumu pārkāpumu neaizskar non bis in idem principu. Apstāklis, ka šīm apvienībām ir pirmās apvienības biedra statuss, nenozīmē, ka tās ir tikušas sodītas vairākas reizes par vienu un to pašu pārkāpumu, jo, tā kā tās ir neatkarīgas juridiskas personas, kurām ir atsevišķi budžeti un mērķi, kas ne vienmēr sakrīt, un kuras vada savu darbību, lai aizstāvētu savas specifiskās intereses, nav izpildīts nosacījums par vienu un to pašu likumpārkāpēju, kas ir vajadzīgs, lai piemērotu non bis in idem principu.

Ar šo lēmumu nav arī pārkāpts samērīguma princips, lai gan Komisija ir ņēmusi vērā katras apvienības biedru apgrozījumu, lai noteiktu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēto 10 % robežu. Šī iemesla dēļ sodīto apvienību tiešajiem vai netiešajiem biedriem nav ticis uzlikts divkāršs naudas sods par vienu un to pašu pārkāpumu, jo šāda apgrozījuma ņemšana vērā nenozīmē nedz to, ka naudas sods ticis uzlikts apvienības biedriem, nedz arī to, ka attiecīgajai apvienībai ir pienākums novirzīt šos maksājumus uz saviem biedriem.

(sal. ar 127.–130. punktu)
Turcijas izcelsmes darba ņēmēja bērnam piešķirtās tiesības pieņemt jebkuru darba piedāvājumu uzņemošajā dalībvalstī ir pakļautas diviem nosacījumiem, saskaņā ar kuriem šim darba ņēmējam ir jābūt likumīgi nodarbinātam šajā valstī un bērnam tajā likumīgi ir jābūt nodzīvojušam vismaz trīs gadus. Apstāklis, ka nosacījums par tiesību piekļūt uzņemošās dalībvalsts darba tirgum rašanos attiecībā uz darba ņēmēju vairs nepastāv pēc tam, kad viņa ģimenes loceklis pats ir ieguvis šīs tiesības, līdz ar to nevar to atspēkot. No tā izriet, ka, lai Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklis iegūtu tiesības piekļūt darba tirgum uzņemošajā dalībvalstī, nosacījumam par Turcijas izcelsmes darba ņēmēja piederību legālajam darba tirgum ir jābūt izpildītam vismaz trīs gadu kopdzīves laikā. Piespiedu bezdarba situācija vien nevar būt šķērslis, lai viņš joprojām piederētu uzņemošās dalībvalsts legālajam darba tirgum.

Tas, ka Turcijas izcelsmes darba ņēmējs ir ieguvis tiesības uzturēties kādā dalībvalstī un līdz ar to tiesības kā politiskajam bēglim piekļūt šīs valsts darba tirgum, nav šķērslis, lai kāds viņa ģimenes loceklis varētu izmantot tiesības, kas paredzētas atbilstoši EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai. To tiesību izmantošana, kas Turcijas pilsoņiem ir saskaņā ar Lēmumu Nr. 1/80, nav paļauta nevienam nosacījumam, kas attiecas uz iemeslu, kura dēļ tiesības iebraukt un uzturēties viņiem sākotnēji tika piešķirtas uzņemošajā dalībvalstī.

Ņemot vērā iespējamo “dubulto priekšrocību”, ko bēgļiem paredz, pirmkārt, Lēmums Nr. 1/80 un, otrkārt, Ženēvas konvencija par bēgļa statusu, šīs konvencijas 5. pantā ir noteikts, ka neviena no tās normām neapdraud citas tiesības un priekšrocības, kas neatkarīgi no šīs konvencijas ir piešķirtas bēgļiem. Lēmums Nr. 1/80 Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļiem piešķir tiesības, uz kurām viņi nevar atsaukties atbilstoši šai konvencijai, jo tā neparedz nekādas tāda veida tiesības, kādas ir paredzētas Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā. Kaut arī Lēmums Nr. 1/80 neiejaucas dalībvalstu kompetencē reglamentēt Turcijas pilsoņu ieceļošanu to teritorijā un viņu pirmā darba nosacījumus, atteikums piemērot Lēmumu Nr. 1/80 politiskā bēgļa statusa dēļ, kas Turcijas izcelsmes darba ņēmējam bija brīdī, kad viņam tika piešķirta atļauja iebraukt un uzturēties kādā dalībvalstī, tomēr liktu apšaubīt tiesības, kas viņam pašam un viņa ģimenes locekļiem izriet no šī lēmuma.

(sal. ar 42.–50. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Lieta C-334/07 P

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Freistaat Sachsen

“Apelācijas sūdzība — Valsts atbalsts — Valsts atbalsta shēmas maziem un vidējiem uzņēmumiem projekts — Saderīgums ar kopējo tirgu — Valsts atbalsta pārbaudes kritēriji — Piemērošana laikā — Projekts, kurš ir paziņots pirms Regulas (EK) Nr. 70/2001 stāšanās spēkā — Lēmums, kas pieņemts pēc šīs stāšanās spēkā — Tiesiskā paļāvība — Tiesiskā drošība — Pilnīgs paziņojums”

Tiesas 2008. gada 11. decembra spriedums (otrā palāta) I ‐ 9467

Sprieduma kopsavilkums

Valsts atbalsts – Atbalsta projekti – Pārbaude, ko veic Komisija – Pārbaude Komisijas lēmuma pieņemšanas dienā

(EKL 88. panta 3. punkts; Padomes Regulas Nr. 659/1999 4. panta 1. un 5. punkts)

Regulas Nr. 659/1999 4. panta 1. punkts, kurā ir paredzēts, ka Komisijai ir jāveic paziņojuma pārbaude “tiklīdz tas ir saņemts”, vienkārši nosaka šai iestādei pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, un tādējādi tā nav norma par paziņoto atbalsta projektu saderības ar kopējo tirgu izvērtēšanas kritēriju ratione temporis piemērošanu. Šādu normu nevar secināt arī no šīs pašas regulas 4. panta 5. punkta otrā teikuma, kurā ir paredzēts, ka divu mēnešu termiņš, kurā Komisija veic iepriekšēju paziņojuma pārbaudi, sākas pilnīga paziņojuma saņemšanas dienā.

Savukārt jautājums par to, vai atbalsts ir valsts atbalsts Līguma izpratnē, ir jārisina, pamatojoties uz objektīviem elementiem, kas ir novērtējami Komisijas lēmuma pieņemšanas dienā. Līdz ar to Kopienu tiesas kontrolē Komisijas veikto situācijas novērtējumu šajā dienā.

Līdz ar to, lai gan atbalsta projekta paziņojums ir būtiska prasība tā kontrolei, tas tomēr ir tikai procesuāls pienākums, kas ir paredzēts, lai ļautu Komisijai nodrošināt vienlaicīgi preventīvu un faktisku atbalsta, ko dalībvalstis vēlas piešķirt uzņēmumiem, kontroli. Tādējādi ar paziņojumu nevar noteikt tiesisko režīmu, ko piemēro ar to paziņotajiem atbalstiem. Tādēļ dalībvalsts atbalsta vai plānotās atbalsta shēmas paziņojums nerada juridiski pilnīgi pabeigtu situāciju, kas nozīmētu, ka Komisija pieņem lēmumu par to saderību ar kopējo tirgu, piemērojot šī paziņojuma sniegšanas dienā spēkā esošās normas. Tieši pretēji, Komisijai ir jāpiemēro normas, kas ir spēkā tās lēmuma pieņemšanas brīdī, kas ir vienīgās normas, pēc kurām ir jānovērtē tās šajā sakarā pieņemtā lēmuma likumība.

Ja tiesiskais režīms, saskaņā ar kuru dalībvalsts veica paziņošanu par plānoto atbalstu, mainās, pirms Komisija pieņem savu lēmumu, tai, lai pieņemtu lēmumu, ir pienākums atbilstoši jaunajām normām pieprasīt ieinteresētajām personām izteikt viedokli par šī atbalsta saderību ar jaunajām normām. Tas tā nav tikai tad, ja jaunais tiesiskais režīms neietver būtiskus grozījumus salīdzinājumā ar iepriekš spēkā esošo.

(sal. ar 49., 50., 52., 53. un 56. punktu)
EKL 82. pants ir interpretējams tādējādi, ka, atlīdzības, kas jāiekasē par muzikālu darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām, pārraidīšanu televīzijā, aprēķinot atšķirīgi privātām televīzijas sabiedrībām un publiskām televīzijas sabiedrībām, autortiesību kolektīvās pārvaldības organizācija ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli minētā panta izpratnē, jo tā šīm sabiedrībām piemēro atšķirīgus nosacījumus par vienādiem pakalpojumiem un tādējādi tām rada nelabvēlīgus konkurences apstākļus, ja vien šāda darbība nav objektīvi attaisnojama.

Šādas darbības iespējamības pārbaudē attiecīgā gadījumā it īpaši ir jāņem vērā apstāklis, ka atšķirībā no privātajām televīzijas sabiedrībām publiskajām televīzijas sabiedrībām nav nedz ienākumu no reklāmas, nedz arī ienākumu no abonēšanas maksas, kā arī tas, ka no publiskajām televīzijas sabiedrībām iekasējamā atlīdzība var tikt iekasēta, neņemot vērā faktiski pārraidīto ar autortiesībām aizsargāto muzikālo darbu daudzumu. Turklāt ir arī jāpārbauda, vai privātās televīzijas sabiedrības ir publiskās televīzijas sabiedrību konkurentes tajā pašā tirgū.

Attiecībā uz iespējamās objektīvā attaisnojuma pastāvēšanas pārbaudi — šāds attaisnojums varētu izrietēt no publisko televīzijas sabiedrību uzdevuma un finansējuma veida.

(sal. ar 44.–48. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
EKL 95. panta 5. punktā ir iekļauta prasība, ka atkāpes ietverošu valsts tiesību normu ieviešana ir jāpamato ar jauniem zinātniskiem datiem, kas ir saistīti ar vides vai darba vides aizsardzību, kura ir kļuvusi nepieciešama, ņemot vērā īpašas problēmas rašanos attiecīgajā dalībvalstī pēc saskaņošanas pasākuma veikšanas, un ka paredzētās normas, kā arī pamatojums to pieņemšanai jāpaziņo Komisijai. Šie nosacījumi ir kumulatīvi, un, lai Komisija nenoraidītu atkāpes ietverošās valsts tiesību normas, tie visi ir jāizpilda.

Lai izvērtētu, vai minētie nosacījumi ir tiešām izpildīti, kas vajadzības gadījumā var prasīt kompleksu tehnisku novērtējumu, Komisijai ir plaša rīcības brīvība. Tomēr šīs rīcības brīvības īstenošana nav atbrīvota no pārbaudes tiesā. Kopienu tiesai ir jāpārbauda ne vien izvirzīto pierādījumu materiālā precizitāte, uzticamība un konsekvence, bet arī jāpārbauda, vai šie pierādījumi izveido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un to, vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus.

Turklāt gadījumā, ja Kopienu iestādei ir plaša rīcības brīvība, kontrolei saistībā ar Kopienu tiesību sistēmā paredzēto administratīvā procesa garantiju ievērošanu ir fundamentāla nozīme. Viena no šīm garantijām ir kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus izskatāmās lietas apstākļus un pietiekami pamatot savu nolēmumu. Kontrole saistībā ar minēto procesuālo garantiju ievērošanu ir vēl svarīgāka EKL 95. panta 5. punktā paredzētās procedūras ietvaros, jo tajā nav piemērojams sacīkstes princips.

(sal. ar 52.–57. punktu)
10

BGB 852. pantā bija noteikts: “1) Noilgums tiesībām saņemt zaudējumu atlīdzību par neatļautu rīcību iestājas trīs gadus no brīža, kad cietusī puse uzzina par zaudējumiem un personu, kurai ir pienākums zaudējumus atlīdzināt, bet neatkarīgi no šīs zināšanas trīsdesmit gadus no rīcības brīža. 2) Ja starp atlīdzinātāju un cietušo notiek pārrunas par sniedzamo atlīdzību, tad noilguma gaita tiek apturēta, līdz kāda no pusēm izstājas no pārrunām. 3) Ja atlīdzinātājs neatļautas rīcības rezultātā uz cietušās puses rēķina ir guvis labumu, tam arī pēc noilguma termiņa beigām saskaņā ar noteikumiem par nepamatotu iedzīvošanos ir pienākums atdot gūtos labumus.”
14

Kā konstatē iesniedzējtiesa, ja nodokļu maksātājs rezidents gūst negatīvus ienākumus no nekustamā īpašuma, kas atrodas Beļģijā, šo ienākumu negatīvo elementu var atskaitīt no Nīderlandē ar nodokli apliekamajiem ienākumiem, ņemot vērā, ka nākamajā gadā, kurā no šī nekustamā īpašuma ir gūti pozitīvi ienākumi, atskaitījums, lai novērstu nodokļa dubultu uzlikšanu, tiks aprēķināts, šos zaudējumus atskaitot no šiem pozitīvajiem ienākumiem saskaņā ar nodokļu konvencijas 24. panta 1. punkta 2) apakšpunktu apvienojumā ar 1989. gada 21. decembra rīkojuma par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu (Besluit voorkoming dubbele belasting 1989, 1989. gada Staatsblad Nr. 594; turpmāk tekstā — “1989. gada rīkojums”) 3. panta 4. punktu.
50

Turklāt attiecībā uz Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta trešajā ievilkumā paredzēto apstākli no Izglītības un zinātnes ministrijas izsniegtā pielīdzināšanas sertifikāta izriet, ka Kavaleram ir profesionālā kvalifikācija, kas nepieciešama, lai veiktu reglamentētu profesiju Spānijā. Pat ja tiktu uzskatīts, ka šis apstāklis no minētā sertifikāta skaidri neizriet, tas noteikti izriet no tā, ka Kavalera tika uzņemts kompetentā Spānijas profesionālajā apvienībā.
12

Regulas Nr. 1873/2003 sestais, astotais un desmitais apsvērums ir formulēti šādi: “(6) SCVPH [Veselības aizsardzības veterināro pasākumu zinātniskā komiteja] vairākkārt apstiprinājusi, ka hormonu lietošana gaļas ražošanā augšanas veicināšanas nolūkā rada potenciālus draudus patērētāju veselībai hormoniem raksturīgo farmakoloģisko un toksisko īpašību, kā arī epidemioloģisko rezultātu dēļ. Pieejamie dati par progesteronu tomēr pašreiz nav pietiekami, lai veiktu kvantitatīvu tā riska novērtējumu, kas rodas no tādā gaļā vai gaļas produktos sastopamu atlieku iedarbības, kura iegūta no apstrādātiem dzīvniekiem. Šajā sakarā nav iespējams noteikt progesterona robežvērtības. [..] (8) Dzīvnieku organismā progesterons rodas arī dabīgi. Progesterona endogēnās sekrēcijas līmenis dzīvniekos ir mainīgs, īpaši atkarībā no dzimuma, vecuma, šķirnes un dzimumvairošanās cikla. Ir pieejamas apstiprinātas metodes progesterona noteikšanai dzīvnieku audos. Ar šīm metodēm tomēr nav iespējams noteikt, vai progesterona hormoni un atliekas radušās dabīgi vai nē, un nevar kontrolēt to, vai tiek ievēroti Direktīvā 96/22/EK noteiktie lietojuma ierobežojumi. [..] (10) Komisija uzskata, ka nepieciešami aizsardzības pasākumi pret iespējamu progesteronu saturošu veterināro zāļu ļaunprātīgu izmantošanu. Ierobežojot progesterona lietošanas noteikumus tā, ka progesteronu sieviešu dzimuma liellopiem, aitām, kazām un zirgiem var ievadīt tikai intravaginālā ceļā, tiek nodrošināti minētie papildu aizsardzības pasākumi, kas vajadzīgi, lai izvairītos no progesteronu saturošu veterināro zāļu ļaunprātīgas izmantošanas, jo tādējādi attiecīgās veterinārās zāles to specifiskā noformējuma dēļ faktiski nav iespējams izmantot aizliegtiem mērķiem. Tādēļ uzskata, ka ir lietderīgi progesteronu iekļaut Regulas (EEK) Nr. 2377/90 II pielikumā saskaņā ar šīs Komisijas regulas pielikumu, kurā progesterona lietošana ir ierobežota, atļaujot to lietot tikai šim īpašajam mērķim un ievērojot attiecīgo produkta sastāvu.”
183

Konkrētāk attiecībā uz īpašumtiesībām un brīvību veikt profesionālo darbību Tiesa jau sen ir atzinusi, ka tās ir atzīstamas par daļu no Kopienu tiesību vispārējiem principiem, uzsverot, ka tie tomēr nav uzskatāmi par absolūtām priekšrocībām, bet ir apskatāmi saistībā ar to sociālajām funkcijām. Līdz ar to tā ir atzinusi, ka īpašumtiesības un brīvība veikt profesionālo darbību var tikt ierobežotas, it īpaši tirgus kopīgās organizācijas ietvaros, ja šie ierobežojumi faktiski atbilst Kopienas vispārējo interešu mērķiem un, ņemot vērā izvirzīto mērķi, nav nesamērīgi un nepieņemami, apdraudot garantēto tiesību būtību (skat. it īpaši 1989. gada 11. jūlija spriedumu lietā 265/87 Schräder HS Kraftfutter, Recueil, 2237. lpp., 15. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā Vācija/Padome, 78. punkts, un 2005. gada 30. jūnija spriedumu lietā C-295/03 P Alessandrini u.c./Komisija, Krājums, I-5673. lpp., 86. punkts).
100

Tā kā Līgumā nav “kapitāla aprites” jēdziena definīcijas EKL 56. panta 1. punkta nozīmē, Tiesa iepriekš ir piešķīrusi orientējošu nozīmi nomenklatūrai, kas ir pievienota Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvai 88/361/EEK par Līguma 67. panta [pants, kuru atcēla ar Amsterdamas līgumu] īstenošanu (OV L 178, 5. lpp.). Tādējādi kapitāla aprite EKL 56. panta 1. punkta nozīmē ietver tiešus ieguldījumus, proti, kā izriet no šīs nomenklatūras un ar to saistītajiem paskaidrojumiem, visdažādākos ieguldījumus, kurus veic fiziskas vai juridiskas personas un kuri palīdz izveidot vai saglabāt stabilas un tiešas saiknes starp personu, kas nodrošina kapitālu, un uzņēmumu, kam kapitāls ir darīts pieejams saimnieciskas darbības veikšanai (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Test Claimants in the FII Group Litigation, 179.–181. punkts; 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-112/05 Komisija/Vācija, Krājums, I-8995. lpp., 18. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā A, 46. punkts).