Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

I – Ievads

1. Trīs Tiesā iesniegtās prasības atcelt tiesību aktus ir par koordinācijas centru nodokļu režīmu, ko ieviesusi Beļģijas Karaliste.

2. Koordinācijas centrs ir uzņēmums, ko dibinājusi daudznacionālu sabiedrību grupa un kura mērķis ir šīm sabiedrībām sniegt dažādus pakalpojumus it īpaši finanšu jomā. Beļģijas Karaliste 1982. gadā ieviesa īpašu nodokļu režīmu šiem centriem, kuriem jāsaņem individuāla atļauja, kas ir spēkā desmit gadus un ir pagarināma.

3. Eiropas Kopienu Komisija, kurai šis režīms tika paziņots, uzskatīja, ka tas neveidoja valsts atbalstu. Tomēr pēc tam, kad 1997. gadā Eiropas Savienības Padome izstrādāja dokumentu par nodokļu konkurenci starp dalībvalstīm, Komisija šo režīmu izskatīja no jauna.

4. 2003. gada 17. februāra lēmumā (2) Komisija uzskatīja, ka šāds režīms veidoja ar kopējo tirgu nesaderīgu valsts atbalstu. Tā aizliedza Beļģijas valdībai, sākot ar 2003. gada 17. februāri, to piešķirt jauniem koordinācijas centriem, kā arī atjaunot desmit gadu atļaujas. Tomēr tā paredzēja, ka atļaujas, kas šajā datumā vēl bija spēkā, turpinājās līdz to termiņa beigām, bet vēlākais līdz 2010. gada 31. decembrim.

5. Pēc šī lēmuma pieņemšanas Beļģijas valdība lūdza Padomei atļauju līdz 2005. gada 31. decembrim piešķirt koordinācijas centru nodokļu režīmam līdzīgu režīmu tiem centriem, kuru atļauja beidzās no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada 31. decembrim. Padome 2003. gada 16. jūlija lēmumā (3) šo lūgumu apmierināja.

6. Prasību atcelt Komisijas lēmumu apvienotajās lietās C‑182/03 un C‑217/03 cēla attiecīgi Beļģijas Karaliste un Forum 187 ASBL (4), saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibināta biedrība, kas ir koordinācijas centru apvienība Beļģijā.

7. Savukārt prasību atcelt Padomes lēmumu lietā C‑399/03 cēla Komisija.

8. Tā kā šīm prasībām ir vienādi fakti un juridiskais konteksts, šajos secinājumos es tās izskatīšu kopā.

9. Analizējot šo lietu, jāizskata šādi seši jautājumi: Padomes kompetence pieņemt 2003. gada 16. jūlija lēmumu; Forum 187 prasības pieņemamība; Komisijas iespēja grozīt savu agrāko vērtējumu par pastāvošu atbalstu; koordinācijas centru nodokļu režīmu kvalifikācijas par valsts atbalstu pamatotība un, visbeidzot, jautājumi par to, vai Komisija, aizliedzot Beļģijas Karalistei, sākot ar 2003. gada 17. februāra lēmuma paziņošanu, pat īslaicīgi atjaunot atļaujas, kurām beidzas termiņš, nav ievērojusi koordinācijas centru tiesisko paļāvību un vispārīgo vienlīdzības principu.

II – Atbilstošās Kopienu tiesību normas

10. EK līgumā valsts atbalsti principā ir aizliegti, pieļaujot dažus izņēmumus. EKL 87. panta 1. punktā ir paredzēts:

“Ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem, un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.”

11. Tālāk EKL 87. panta 2. un 3. punktā ir uzskaitīti valsts atbalsti, kas ir saderīgi ar kopējo tirgu un kurus var uzskatīt par saderīgiem ar kopējo tirgu. Šajā pēdējā kategorijā it īpaši ietilpst atbalsti, kas veicina ekonomikas attīstību apgabalos, kur valda liels bezdarbs, un kas veicina konkrētu saimniecisko darbību attīstību, ja tiem nav tāda nelabvēlīga iespaida uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm.

12. EKL 88. pantā ir paredzēts:

“1. Komisija, sadarbojoties ar dalībvalstīm, pastāvīgi pārskata visas atbalsta piešķiršanas sistēmas, kas pastāv šajās valstīs. Tā iesaka šīm valstīm attiecīgus pasākumus, kas vajadzīgi sakarā ar kopējā tirgus pakāpenisku attīstību vai darbību.

2. Ja Komisija, likusi ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes, konstatē, ka atbalsts, ko piešķīrusi kāda valsts vai kas piešķirts no šīs valsts līdzekļiem, ievērojot šā Līguma 87. pantu, nav saderīgs ar kopējo tirgu, vai arī konstatē, ka šādu atbalstu izlieto nepareizi, tā pieņem lēmumu par to, ka attiecīgajai valstij Komisijas noteiktā termiņā tāds atbalsts jāizbeidz vai jāmaina.

Ja attiecīgā valsts noteiktajā termiņā neizpilda šo lēmumu, Komisija vai kāda cita ieinteresēta dalībvalsts, atkāpjoties no 226. un 227. panta, var tieši griezties Tiesā.

Pēc dalībvalsts lūguma Padome var pieņemt vienprātīgu lēmumu par to, ka atbalsts, ko šī valsts piešķir vai paredz piešķirt, atzīstams par saderīgu ar kopējo tirgu, atkāpjoties no 87. panta vai 89. pantā paredzētajām regulām, ja tādu lēmumu attaisno ārkārtas apstākļi. Ja Komisija saistībā ar šādu atbalstu jau sākusi šā punkta pirmajā daļā paredzēto procedūru, tad tas, ka attiecīgā valsts iesniedz Padomei lūgumu, šo procedūru pārtrauc līdz laikam, kamēr Padome dara zināmu savu attieksmi.

Ja Padome trijos mēnešos pēc minētā lūguma iesniegšanas tomēr nav darījusi zināmu savu attieksmi, šo jautājumu izlemj Komisija.

3. Visi plāni piešķirt vai mainīt atbalstu ir jādara zināmi Komisijai laikus, lai Komisija varētu iesniegt savas piezīmes. Ja Komisija atzīst, ka, ievērojot 87. pantu, šādi plāni nav saderīgi ar kopējo tirgu, tā nevilcinoties sāk 2. punktā paredzēto procedūru. Attiecīgā dalībvalsts nesāk īstenot pašas ierosinātos pasākumus, kamēr šī procedūra nav beigusies ar galīgo lēmumu.”

13. EKL 89. pants piešķir Padomei tiesības pieņemt regulas, lai piemērotu EKL 87. un 88. pantu. Saskaņā ar šīm pilnvarām Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 659/1999 (5), kurā noteikti precīzi noteikumi procedūrai, kas jāievēro, piemērojot EKL 88. pantu.

14. Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) apakšpunktā ir definēts “pastāvoša atbalsta” jēdziens. Tajā ir paredzēts, ka šīs regulas izpratnē šis jēdziens tiek definēts kā:

“i) [..] jebkāds atbalsts, kas pastāvēja pirms Līguma stāšanās spēkā attiecīgajās dalībvalstīs, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kurš ieviests [pirms Līguma stāšanās spēkā un joprojām ir piemērojams pēc tam];

ii) atļauts atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, ko atļāvusi Komisija vai Padome;

iii) atbalsts, ko uzskata par atļautu, ievērojot šīs regulas 4. panta 6. punktu [ (6) ] , vai kas atļauts pi rms šīs regulas, bet saskaņā ar šo procedūru;

iv) atbalsts, ko uzskata par pastāvošu atbalstu saskaņā ar 15. pantu [ (7) ] ;

v) atbalsts, ko uzskata par pastāvošu atbalstu, jo ir iespējams konstatēt, ka tā ieviešanas laikā tas nav bijis atbalsts, bet pēc tam kopējā tirgus attīstības dēļ – dalībvalstij neieviešot izmaiņas – tas kļuvis par atbalstu. Ja daži pasākumi kļūst par atbalstu tādēļ, ka Kopienu tiesību akti nosaka kādas darbības liberalizāciju, tad pēc datuma, kas noteikts liberalizācijai, šādus [pasākumus neuzskata] par pastāvošu atbalstu”.

15. Pastāvošu atbalstu kontroles procedūra ir noteikta Regulas Nr. 659/1999 17.–19. pantā. 17. pantā ir paredzēts, ka Komisija sadarbībā ar dalībvalstīm veic pastāvošu atbalsta shēmu izskatīšanu. Ja Komisija uzskata, ka pastāvošā atbalsta shēma nav vai vairs nav saderīga ar kopējo tirgu, tā informē attiecīgo dalībvalsti par savu provizorisko secinājumu un dod attiecīgai dalībvalstij iespēju iesniegt savas piezīmes viena mēneša laikā – termiņā, ko var pagarināt.

16. Saskaņā ar šīs regulas 18. pantu, ja Komisija, ņemot vērā informāciju, ko dalībvalsts tai iesniedz saskaņā ar 17. pantu, secina, ka pastāvošā atbalsta shēma nav vai vairs nav saderīga ar kopējo tirgu, tā attiecīgajai dalībvalstij nosūta ieteikumu, ierosinot atbilstīgus pasākumus. Šajā ieteikumā it īpaši var ierosināt izdarīt būtiskus labojumus attiecīgajā atbalsta shēmā vai noteikt zināmu skaitu procedūras prasību, vai arī atcelt šo shēmu.

17. Saskaņā ar šīs regulas 19. pantu, ja attiecīgā dalībvalsts neakceptē ierosinātos pasākumus, bet Komisija, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts iesniegtos apsvērumus, joprojām uzskata, ka minētie pasākumi ir vajadzīgi, tā uzsāk EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru.

III – Koordinācijas centru nodokļu režīms

18. Beļģijas Karalistes izveidotais koordinācijas centru nodokļu režīms tika ieviests ar 1982. gada 30. decembra Karalisko dekrētu (8) . Nav šaubu, ka tajā netika veiktas nozīmīgas izmaiņas starp brīdi, kad Komisija 1984. gadā, 1987. gadā un vēlāk 1990. gadā Beļģijas valdībai paziņoja, ka tā šo režīmu neuzskatīja par valsts atbalstu, un 2003. gada 17. februāra lēmumu (9) .

19. Koordinācijas centru var dibināt kā Beļģijas sabiedrību, kurai ir juridiskas personas statuss, vai kā ārvalstu sabiedrības Beļģijā izveidotu filiāli. Lai izmantotu nodokļu režīmu, kas ieviests ar Karalisko dekrētu Nr. 187, šādam centram ir iepriekš jāsaņem individuāla atļauja Karaliskā dekrēta formā. Lai saņemtu šādu atļauju, centram ir jāpieder pie daudznacionālas grupas. Šis nosacījums it īpaši paredz to, ka sabiedrībām, kuras veido šo grupu, ir jāatrodas vismaz četrās valstīs. Šīs grupas rīcībā ir jābūt kapitālam un rezervēm, kuru apmērs ir vienāds vai lielāks par vienu miljardu BEF. Tās gada apgrozījuma summai ir jābūt vienādai vai lielākai par desmit miljardiem BEF. Šo režīmu nevar izmantot bankas un apdrošināšanas sabiedrības.

20. Minētā centra vienīgais mērķis var būt attīstīt vai centralizēt vienu vai vairākas darbības, kurām ir sagatavojošs vai papildinošs raksturs un kuras tiek veiktas par labu visām vai daļai minētās grupas sabiedrību (10) .

21. Centriem to darbības pirmajos divos gados Beļģijā uz pilnu laiku ir jānodarbina vismaz desmit personas.

22. Centram piešķirtā atļauja ir derīga desmit gadus un ir pagarināma uz tādu pašu termiņu.

23. Nodokļu režīms, kas piešķirts šādiem centriem, kuri saņēmuši atļauju, ietver šādus noteikumus:

– centru ienākumi, kuri tiek aplikti ar nodokli, tiek aprēķināti iepriekš noteiktas likmes veidā. Tie ir vienādi ar vienu procentu no izdevumiem un kārtējiem izdevumiem, no kuriem atskaitītas personāla izmaksas, finanšu izmaksas un maksājamais uzņēmumu ienākuma nodoklis;

– centri ir atbrīvoti no nekustamā īpašuma priekšnodokļa samaksas par nekustamo īpašumu, ko tie izmanto profesionālajā darbībā;

– tiem nav jāmaksā reģistrācijas nodeva 0,5 % apmērā nedz par ieguldījumiem centrā, nedz par tā statūtkapitāla palielināšanu;

– šie centri ir atbrīvoti no vērtspapīru priekšnodokļu samaksas. Tādējādi no vērtspapīru priekšnodokļu samaksas ir atbrīvotas, pirmkārt, minēto centru izmaksātās dividendes, procenti un lietošanas maksa ar atsevišķiem izņēmumiem un, otrkārt, šādu centru saņemtie ienākumi par naudas noguldījumiem;

– tie maksā ikgadēju nodokli BEF 400 000 apmērā par katru pilna laika darbinieku, taču tas nevar pārsniegt BEF 4 000 000 uz vienu centru.

IV – Fakti un process

A – Fakti līdz Komisijas lēmuma pieņemšanai

24. Koordinācijas centru nodokļu režīmu Komisija pirmo reizi pārbaudīja 1984. gadā. 1984. gada 16. maija lēmumā tā paziņoja, ka šis režīms nebija valsts atbalsts. Tomēr režīms, kas tika ieviests, atšķīrās no tā, kas bija paziņots. 1985. gada decembrī Komisija uzsāka formālo izmeklēšanas procedūru. Pēc Beļģijas valdības izdarītiem labojumiem režīmā Komisija uzskatīja, ka šis režīms vairs neietvēra atbalsta faktorus, un 1987. gada 9. marta vēstulē paziņoja Beļģijas valdībai par procedūras izbeigšanu.

25. Šo novērtējumu apstiprināja konkurences komisārs Leons Britans [ Leon Brittan ], 1990. gada 24. septembrī Komisijas vārdā atbildot uz Eiropas Parlamenta deputāta Gija de Vriesa [ Gijs de Vries ] rakstveida jautājumu Nr. 1735/90 (11) .

26. Pēc pārdomām par nodokļu konkurenci starp dalībvalstīm Ekonomikas un finanšu padome ( Ecofin ) pieņēma Rīcības kodeksu uzņēmējdarbības aplikšanai ar nodokļiem (12) . Tā izveidoja ad hoc darba grupu, sauktu par “Rīcības kodeksa grupu”, ar uzdevumu apkopot tādus valsts pasākumus nodokļu jomā, kuri nelabvēlīgi ietekmē kopējo tirgu.

27. Pēc šādas dalībvalstu iniciatīvas Komisijas apņēmās izstrādāt vadlīnijas par EKL 87. un 88. panta piemērošanu uzņēmumu aplikšanai ar tiešajiem nodokļiem un “stingri uzraudzīt, lai noteikumi par attiecīgajiem atbalstiem tiktu piemēroti precīzi”. Tā 1998. gada 11. novembrī Komisija pieņēma paziņojumu par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu pasākumiem, kas skar uzņēmumu aplikšanu ar tiešajiem nodokļiem (13) . Pamatojoties uz šo paziņojumu, Komisija uzsāka vispārēju dažādās dalībvalstīs spēkā esošo nodokļu tiesību aktu pārbaudi vai atkārtotu pārbaudi.

28. Šajā pārbaudē 1999. gada februārī Komisija lūdza Beļģijas iestādēm informāciju par koordinācijas centru nodokļu režīmu, ko Rīcības kodeksa grupa minēja kā vienu no 66 valsts pasākumiem, kas, iespējams, kaitēja kopējā tirgus darbībai. Šīs iestādes atbildēja 1999. gada martā.

29. 2000. gada jūlijā Komisijas dienesti informēja minētās iestādes, ka šis režīms šķietami veidoja valsts atbalstu. Lai uzsāktu sadarbības procedūru ar šīm iestādēm saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 17. pantu, Komisijas dienesti tās uzaicināja iesniegt apsvērumus viena mēneša laikā.

30. 2000. gada 26. un 27. novembra sēdē Ekonomikas un finanšu padome atgādināja, ka saskaņā ar tās 1997. gada 1. decembra rezolūciju visi nevēlamie pasākumi saistībā ar uzņēmumu aplikšanu ar tiešajiem nodokļiem bija jāizbeidz līdz 2003. gada 1. janvārim. Tā pieņēma prezidentūras priekšlikumu, kurā paredzēts, ka uzņēmumiem, kuriem 2000. gada 31. decembrī bija piemērojams nevēlamais nodokļu režīms, šis režīms vēlākais no 2005. gada 31. decembra vairs nebūs piemērojams, neatkarīgi no tā, vai šis režīms piešķirts uz noteiktu laiku vai nē. Tā arī paredzēja, ka tā atsevišķos gadījumos un ņemot vērā īpašus apstākļus pēc Rīcības kodeksa grupas ziņojuma varēja nolemt pagarināt atsevišķu nevēlamo nodokļu režīmu spēkā esamību pēc 2005. gada 31. decembra (14) .

31. 2001. gada 11. jūlija vēstulē Komisija pēc sarakstes ar Beļģijas iestādēm, pamatojoties uz EKL 88. panta 1. punktu, tām izteica vairākus pasākumus, kas koordinācijas centru nodokļu režīmu padarītu par saderīgu ar kopējo tirgu. Šajā vēstulē Komisija šīm iestādēm arī norādīja, ka centri, kuriem atļauja izsniegta pirms datuma, kad izlemts piemērot šos pasākumus, pagaidu kārtībā varēs izmantot iepriekšējo režīmu līdz 2005. gada 31. decembrim (15) .

32. Tā kā Beļģijas iestādes nepiekrita ierosinātajiem pasākumiem, Komisija ar lēmumu, kas paziņots 2002. gada 27. februāra vēstulē un publicēts 2002. gada 20. jūnija “Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī” (16), uzsāka formālo izmeklēšanas procedūru. Tā it īpaši aicināja Beļģijas Karalisti darīt zināmu to, cik koordinācijas centriem bija izsniegta atļauja līdz dienai, kad tika nosūtīta šī vēstule, un kad katram no tiem bija izdota pēdējā spēkā esošā atļauja vai tā atjaunota. Tā arī aicināja šo dalībvalsti un ieinteresētās trešās personas iesniegt apsvērumus un jebkādus pierādījumus, kas varētu noderēt, lai noteiktu, vai personām, kam tika piemērots minētais režīms, bija radusies tiesiskā paļāvība, kuras dēļ būtu jāparedz pārejas pasākumi (17) .

33. 2002. gada 16. maija vēstulē Beļģijas iestādes paziņoja Komisijai jauno koordinācijas centru nodokļu režīmu, ko Komisija piereģistrēja kā jaunu atbalstu ar numuru 351/2002.

34. 2003. gada 21. janvārī Ekonomikas un finanšu padome nolēma pagarināt dažu nevēlamo nodokļu režīmu spēkā esamību ilgāk par 2005. gadu. Saistībā ar Beļģijas koordinācijas centru nodokļu režīmu tā paredzēja, ka tie centri, kuriem šis režīms bija piemērojams 2000. gada 31. decembrī, varēja šo režīmu turpināt izmantot līdz 2010. gada 31. decembrim (18) .

B – Komisijas lēmums

35. 2003. gada 17. februārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kas šajā pašā dienā tika paziņots Beļģijas Karalistei.

36. Šajā lēmumā Komisija vispirms pamatoja, kāpēc tā uzskatīja, ka koordinācijas centru režīms bija kvalificējams kā “pastāvošs atbalsts”, kā arī tiesisko pamatu, uz kuru tā balstīja veikto procedūru. Šajā pašā lēmumā paskaidrots, ka Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) apakšpunkts varēja būt tiesiskais pamats šajā lietā, bet katrā ziņā faktiskais Komisijas rīcības tiesiskais pamats bija EKL 87. un 88. pants.

37. 2003. gada 17. februāra lēmumā ir arī norādīts, ka, ja tas tiktu uzskatīts par 1984. gada un 1987. gada lēmumu atsaukumu vai labojumu, tas atbilstu nosacījumiem, kas paredzēti Komisijas tiesībām atsaukt vai labot labvēlīgus aktus, kas nav likumīgi.

38. Turpinājumā apstrīdētajā lēmumā Komisija arī norādīja iemeslus, kāpēc tā uzskatīja, ka dažādie pasākumi, kas veidoja koordinācijas centru nodokļu režīmu, atbilda EKL 87. panta 1. punktā paredzētajiem kritērijiem, un kāpēc nebija iespējams piemērot kādu no šī panta 2. un 3. punktā minētajiem izņēmumiem.

39. Visbeidzot, Komisija izvērtēja koordinācijas centru tiesisko paļāvību. Komisija atzina tās esamību un norādīja, ka šī tiesiskā paļāvība attaisno to, ka Komisija centriem, kuriem 2000. gada 31. decembrī bija spēkā esoša atļauja, atļauj izmantot šī režīma priekšrocības līdz 2003. gada 17. februāra lēmuma pieņemšanas brīdī spēkā esošo atļauju termiņa beigām, bet vēlākais līdz 2010. gada 31. decembrim. Tā precizē, ka šādas nostājas pamatā ir šādi fakti.

40. Komisija izklāsta, ka ar atļauju, ko izsniedz Beļģijas iestādes, tiek iepriekšēji apstiprināts tas, ka centrs, kuram ir piešķirta atļauja, izpilda nosacījumus, lai nākamos desmit gadus varētu izmantot Karaliskajā dekrētā Nr. 187 paredzēto atkāpes režīmu, nesniedzot šos pierādījumus katru gadu. Tā tomēr norāda, ka šī atļauja nerada minēto iestāžu saistības šim centram nākamos desmit gadus saglabāt šī režīma priekšrocības. Tā arī atgādina, ka, tā kā tā ir izmantojusi pastāvošo atbalstu kontroles mehānismus, tās lēmumam nevar būt atpakaļejošs spēks un tai ir jāgarantē tiesiskā drošība, ja nepieciešams, nosakot, pārejas periodu apstrīdētā režīma izbeigšanai.

41. Šajā sakarā Komisija uzskata, ka tai ir jāņem vērā koordinācijas centru un grupu, pie kurām tie pieder, lielie ieguldījumi šo centru infrastruktūras izveidē un attīstībā, kā arī izmaiņas, kas veiktas struktūru, tīklu un procedūru organizācijā, kā arī pienākumu sadalē grupā. Tai ir jāņem vērā arī ilgtermiņa saistības ar darbiniekiem un nekustamā īpašuma vai finanšu sabiedrībām. Komisija norāda, ka, kaut gan atļauja nedod garantiju, ka šis nodokļu režīms būs ilgstošs un labvēlīgs, tā atzīst, ka lēmumi par centra izveidi, veiktajiem ieguldījumiem un saistībām ir pieņemti, sapratīgi un leģitīmi cerot, ka ekonomiskie apstākļi, ieskaitot nodokļu režīmu, zināmā mērā nemainīsies. No tā Komisija secina, ka ir jānosaka pārejas periods, kas ļautu pakāpeniski izbeigt šī režīma piemērošanu personām, kurām tas šobrīd tiek piemērots.

42. Tomēr tā pievieno 120. apsvērumu, kas skan šādi:

“Tā kā atļaujas nedod nekādas tiesības uz to, ka šis režīms būs ilgstošs un ka tā noteikumi būs labvēlīgi pat atļaujas spēkā esamības laikā, Komisija uzskata, ka tās nekādā gadījumā nevar dot tiesības uz režīma piemērošanas pagarināšanu pēc datuma, kurā šīm spēkā esošajām atļaujām beidzas termiņš. Tā kā atļauju termiņš bija skaidri ierobežots uz desmit gadiem, nevar pastāvēt tiesiskā paļāvība, ka tās tiks automātiskai pagarinātas, kas nozīmētu, ka atļaujas teorētiski būtu mūžīgas.”

43. No iepriekš minētajiem apsvērumiem Komisija izdara šādus secinājumus:

“121. Komisija konstatē, ka k oordinācijas centriem Beļģijā piemērojamais nodokļu režīms nav saderīgs ar kopējo tirgu un ka tai, vai nu to atceļot vai veicot labojumus, ir jānovērš tā dažādo elementu neatbilstība. Sākot ar šī lēmuma paziņošanu, no šī režīma izrietošie labumi vai tā elementi nevar tikt piemēroti jauniem centriem un spēkā esošās atļaujas nav pagarināmas. Komisija ņem vērā, ka centriem, kuriem atļauja piešķirta 2001. gadā, šis režīms vairs nav piemērojams no 2002. gada 31. decembra.

122. Saistībā ar centriem, kuriem šobrīd ir piemērojams šis režīms, Komisija atzīst, ka 1984. gada lēmums, uz kuru pamatojoties pieņemts Karaliskais dekrēts Nr. 187, kā arī atbilde, ko konkurences komisārs [..] sniedza uz Parlamenta deputāta jautājumu, ir tiem radījusi tiesisko paļāvību, ka šis režīms nepārkāpj Līguma noteikumus par valsts atbalstu.

123. Turklāt lielo ieguldījumu dēļ, kurus bija iespējams veikt uz šī pamata, atbalsta saņēmēju tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības ievērošana attaisno saprātīga termiņa piešķiršanu režīma izbeigšanai centriem, kuriem jau ir piešķirta atļauja. Komisija uzskata, ka saprātīgais termiņš beidzas 2010. gada 31. decembrī. Centriem, kuru atļaujas beidzas pirms šī datuma, vairs nevar piemērot šo režīmu pēc to termiņa beigām. Pēc atļaujas termiņa beigām un katrā ziņā pēc 2010. gada 31. decembra minēto nodokļu atvieglojumu piešķiršana vai saglabāšana būs nelikumīga.”

44. 2003. gada 17. februāra lēmuma rezolutīvā daļa sākotnēji bija formulēta šādi:

“1. pants

Šobrīd Beļģijā spēkā esošais nodokļu režīms koordinācijas centriem, kuriem, pamatojoties uz Karalisko dekrētu Nr. 187, ir piešķirta atļauja, veido valsts atbalsta shēmu, kas nav saderīga ar kopējo tirgu.

2. pants

Beļģijai ir jāizbeidz 1. pantā minētā atbalsta shēma vai tajā jāizdara labojumi, to padarot saderīgu ar kopējo tirgu.

Sākot ar šī lēmuma paziņošanu, šo režīmu vai tā elementus vairs nevar piemērot jauniem centriem vai to saglabāt, pagarinot spēkā esošās atļaujas.

Saistībā ar centriem, kuriem atļaujas jau ir piešķirtas pirms 2000. gada 31. decembra, šis režīms var tikt piemērots, līdz beidzas individuālā atļauja, kas ir spēkā šajā datumā, bet ne vēlāk kā līdz 2010. gada 31. decembrim. Saskaņā ar otro daļu, ja atļauja ir pagarināta pirms šī datuma, nevar pat īslaicīgi piemērot režīmu, par ko ir šis lēmums.

[..]”

45. Tā kā Komisija konstatēja, ka jēdziens “šajā datumā”, kas iekļauts šī lēmuma 2. panta trešās daļas pirmajā teikumā, var radīt pārpratumus, tā nolēma to aizvietot ar vārdiem “šī lēmuma paziņošanas dienā”. Šajā sakarā Komija 2003. gada 23. aprīlī veica kļūdas labojumu, kas Beļģijas Karalistei tika paziņots 2003. gada 25. aprīlī.

46. Saskaņā ar šo kļūdas labojumu 2003. gada 17. februāra lēmuma rezolutīvās daļas 2. panta trešā daļa ir jālasa šādi:

“Saistībā ar centriem, kuriem atļaujas jau ir piešķirtas pirms 2000. gada 31. decembra, šis režīms var tikt piemērots, līdz beidzas individuālā atļauja, kas ir spēkā šī lēmuma paziņošanas dienā [ (19) ] , bet ne vēlāk kā līdz 2010. gada 31. decembrim. Saskaņā ar otro daļu, ja atļauja ir pagarināta pirms šī datuma, nevar pat īslaicīgi piemērot režīmu, par ko ir šis lēmums.”

47. Ņemot vērā šo kļūdas labojumu, pagaidu pasākumu, kas paredzēti 2003. gada 17. februāra lēmumā, piemērojamība, kā par to tiesvedības gaitā vienojās visi lietas dalībnieki, ir jāuztver šādi. Visi koordinācijas centri, kuriem piešķirta individuāla atļauja, kas ir spēkā šī lēmuma paziņošanas dienā, proti, 2003. gada 17. februārī, var turpināt izmantot šo režīmu, līdz beidzas atļauja, bet ne vēlāk kā līdz 2010. gada 31. decembrim. Pa to laiku, sākot ar 2003. gada 17. februāri, nevienu atļauju nevar pagarināt.

C – Procesi, kuros apstrīdēts Komisijas lēmums

48. Ar 2003. gada 25. aprīļa prasības pieteikumu Beļģijas Karaliste cēla prasību atcelt 2003. gada 17. februāra lēmumu tā sākotnējā versijā. Tā arī cēla prasību apturēt šā lēmuma izpildi.

49. Pēc kļūdas labojuma, kas Beļģijas Karalistei tika paziņots 2003. gada 25. aprīlī, tā, atsaucoties uz Reglamenta 42. panta 2. punktu, 2003. gada 9. maijā Tiesai iesniedza jaunu prasības pieteikumu, izvirzot divus jaunus pamatus un paplašinot prasību atcelt tiesību aktu, ietverot arī Komisijas laboto lēmumu.

50. Ar 2003. gada 28. aprīļa prasības pieteikumu Forum 187 Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā cēla prasību atcelt Komisijas lēmumu tā sākotnējā versijā. Tā arī prasīja apturēt šā lēmuma izpildi. 2003. gada 16. maijā tā iesniedza papildu prasības pieteikumu par Komisijas labotā lēmuma atcelšanu.

51. Ar 2003. gada 16. maija rīkojumu Pirmās instances tiesa šīs prasības un šo lūgumu par pagaidu noregulējumu nodeva Tiesai, kurā šīs tiesvedības tika reģistrētas attiecīgi ar numuriem C‑217/03 un C‑217/03 R.

52. Ar atsevišķu dokumentu 2003. gada 16. jūnijā Komisija cēla iebildi par nepieņemamību saistībā ar Forum 187 prasības pieteikumu. Forum 187 2003. gada 7. augustā iesniedza savus iebildumus, atbildot uz šo iebildi. Ar 2004. gada 30. marta rīkojumu Tiesa nolēma iebildi par nepieņemamību pievienot lietai pēc būtības.

53. Ar 2003. gada 26. jūnija rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs pieņēma lēmumu par prasībām apturēt Komisijas lēmuma izpildi, kuras bija iesniegušas Beļģijas valdība un Forum 187 . Viņš norīkoja:

“1) apturēt Komisijas 2003. gada 17. februāra Lēmuma C(2003) 564 (galīgā redakcija) par Beļģijas atbalstu Beļģijā dibinātiem koordinācijas centriem izpildi, ciktāl tajā Beļģijas Karalistei ir aizliegts pagarināt minētā lēmuma paziņošanas datumā spēkā esošās koordinācijas centru atļaujas;

2) atļaujas, kas pagarinātas, pamatojoties uz šo rīkojumu, nav spēkā pēc nolēmuma pieņemšanas lietā pēc būtības.

[..]”

54. Lietas C‑182/03 un C‑217/03 tika apvienotas mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai. Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi tika uzklausīti 2005. gada 14. septembra tiesas sēdē.

D – Fakti pēc Komisijas lēmuma pieņemšanas

55. Pirmkārt, Komisija izskatīja jauno koordinācijas centru nodokļu režīmu, par ko Beļģijas Karaliste paziņoja 2002. gada 16. maija vēstulē.

56. 2003. gada 23. aprīļa lēmumā Komisija atļāva šo jauno shēmu, ciktāl tajā it īpaši bija paredzēts koordinācijas centru iepriekšējas atļaujas princips desmit gadu periodam un ar nodokli apliekamās bāzes aprēķināšana, ņemot vērā visus kārtējos izdevumus, piemērojot atbilstošu peļņas likmi. Tomēr, tā kā šajā jaunajā shēmā bija paredzēta arī šo centru atbrīvošana no vērtspapīru priekšnodokļa un kapitāla nodokļa samaksas, kā arī šiem centriem piešķirto tā saukto “īpašo un labdarības” labumu neaplikšana ar nodokli, Komisija saistībā ar šiem trim pasākumiem uzsāka formālo izmeklēšanas procedūru.

57. Pēc šīs procedūras uzsākšanas Beļģijas Karaliste apņēmās atcelt minētos atbrīvojumus un tos aizvietot ar nodokļu atbrīvojumu vai samazinājumu, kas piemērojams visiem tās teritorijā dibinātiem uzņēmumiem. Tā arī apņēmās aplikt ar nodokli visus šiem centriem piešķirtos īpašos un labdarības labumus.

58. 2004. gada 8. septembra lēmumā Komisija novērtēja, ka, ņemot vērā šīs saistības, pasākumi, no kuriem sastāvēja jaunais koordinācijas centru nodokļu režīms, neveidoja EKL 87. panta 1. punktā minēto atbalstu (20) .

59. 2005. gada 14. septembra tiesas sēdē Beļģijas Karalistes pārstāvis tomēr norādīja, ka Beļģijas iestādes no Komisijas dienestiem neesot saņēmušas pietiekamus paskaidrojumus, lai īstenotu šo jauno režīmu, un beigās tas tika atcelts, par ko Komisija tika informēta 2005. gada 8. februāra vēstulē. Viņš arī norādīja, ka Beļģijas Karaliste izvēlējās vispārēja rakstura pasākumus, kas tika pieņemti 2005. gada vasarā.

60. Otrkārt, Beļģijas Karaliste pieņēma pasākumus koordinācijas centriem, kuru atļaujas beidzās pēc 2003. gada 17. februāra lēmuma paziņošanas.

61. 2003. gada 20. marta vēstulē Beļģijas finanšu ministrs saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu informēja Komisiju par savu nodomu līdz 2005. gada 31. decembrim centriem, kuru atļaujas beidzas no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada 31. decembrim, piemērot līdzīgus nodokļu pasākumus kā tos, kas paredzēti koordinācijas centru shēmā.

62. Beļģijas Karaliste tās pašas dienas vēstulē arī lūdza Padomi atzīt šos pasākumus par saderīgiem ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 88. panta 2. punkta trešajai daļai.

63. 2003. gada 25. aprīļa vēstulē Komisijas priekšsēdētājs Beļģijas finanšu ministram atbildēja, ka 2003. gada 17. februāra lēmums bija izpildāms un ka Beļģija nevarēja apturēt tā piemērošanu, un, tā kā apstrīdētā nodokļu režīma piešķiršana un pagarināšana bija skaidri izskatīta minētajā lēmumā, 2003. gada 20. marta vēstule nebija uzskatāma par jauna atbalsta paziņojumu EKL 88. panta 3. punkta izpratnē.

64. 2003. gada 26. maija vēstulē Beļģijas Karaliste atkārtoti informēja Komisiju par savu nodomu, ko tā bija izteikusi 2003. gada 20. marta vēstulē. Tā arī tās pašas dienas vēstulē vēlreiz lūdza Padomi atzīt paredzētos pasākumus par saderīgiem ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 88. panta 2. punkta trešajai daļai.

65. 2003. gada 3. jūnija sanāksmē Ekonomikas un finanšu padome paziņoja savu principiālo vienošanos par šo lūgumu un pilnvaroja Pastāvīgo pārstāvju komiteju veikt visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai Padome varētu pieņemt iecerēto lēmumu pēc iespējas ātrāk un katrā ziņā pirms 2003. gada jūnija beigām.

66. 2003. gada 17. jūlija vēstulē Komisija, atbildot uz Beļģijas Karalistes 2003. gada 23. maija paziņojumu, apstiprināja viedokli, ko tā bija izteikusi 2003. gada 25. aprīļa vēstulē, neskarot iepriekš minēto 2003. gada 6. jūnija rīkojumu par pagaidu noregulējumu.

E – Padomes lēmums

67. 2003. gada 16. jūlija lēmumā Padome atgādināja faktiskos un tiesiskos apstākļus, kuros Beļģijas Karaliste tai prasīja atļaut pasākumus, kas ieplānoti koordinācijas centriem, kuru atļaujas beidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada 31. decembrim.

68. Padome norādīja, ka Komisija 1987. un 1990. gadā bija uzskatījusi, ka koordinācijas centru nodokļu režīms, kas ieviests ar Karalisko dekrētu Nr. 187, neradīja iebildumus. Tā precizēja apstākļus, kādēļ Komisija veica atkārtotu šī režīma izskatīšanu, un izklāstīja 2003. gada 17. februāra lēmuma saturu. Tā arī atgādināja, ka 2000. gada 26. un 27. novembra sanāksmē tika apstiprināti ierosinājumi, ka uzņēmumi, kuriem 2000. gada 31. decembrī bija piemērojams nevēlamais nodokļu režīms, šo režīmu var izmantot līdz 2005. gada 31. decembrim un ka tā, ņemot vērā īpašus apstākļus, var pagarināt šo režīmu arī pēc šī datuma.

69. Padome turpinājumā norādīja, ka Beļģijas Karalistes prasībā minētajiem centriem ir uz noteiktu laiku piešķirta atļauja, kuru saskaņā ar Karalisko dekrētu Nr. 187 varēja pagarināt, un, ja netiks pieņemti plānotie pasākumi, šie centri, iespējams, var izbeigt darbību Beļģijā, bet šīs darbības pārtraukšanas rezultātā šai dalībvalstij radīšoties ļoti negatīvas ekonomiskās un sociālās sekas.

70. Padome minēja arī to, ka Komisija lēmumā ir paredzējusi, ka koordinācijas centru nodokļu režīms var palikt spēkā arī pēc atļauju beigām pēc 2005. gada 31. decembra un ka citos Komisijas lēmumos nodokļu režīmiem, kas konkurē ar citām dalībvalstīm, paredzētais termiņš ir līdz 2010. gada 31. decembrim, līdz ar to Beļģijas Karalistes paredzēto īpašo pasākumu piemērošana neradīs iespējamus konkurences traucējumus, kas būtu nesamērīgi, ņemot vērā sagaidāmās priekšrocības.

71. No tā Padome secināja, ka tiešām pastāvēja īpaši apstākļi, kas pamatoja Beļģijas Karalistes prasību līdz 2005. gada 31. decembrim atļaut paredzētos nodokļu pasākumus tiem koordinācijas centriem, kas līdz 2000. gada 31. decembrim saņēmuši atļauju, kuras derīguma termiņš beidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada 31. decembrim.

72. Ņemot vērā šos faktus, Padome nolēma:

“1. pants

Tiek uzskatīts par saderīgu ar kopējo tirgu atbalsts, ko Beļģija gatavojas līdz 2000. gada 31. decembrim piešķirt uzņēmumiem, kam kā koordinācijas centriem saskaņā ar 1982. gada 30. decembra Karalisko dekrētu Nr. 187 bija piešķirta atļauja, kuras termiņš beidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada 31. decembrim, un kas, atkāpjoties no vispārējiem noteikumiem nodokļu jomā, paredz:

– parastas uzņēmumu nodokļu likmes piemērošanu teorētiskai nodokļu bāzei, kas atbilst zināmu kārtējo izdevumu mainīgajai procentu likmei (tā sauktā “izmaksas plus” metode). Tomēr tiek piemērota alternatīva ar nodokļiem apliekamā bāze, ja tā ir lielāka par ar nodokļiem apliekamo bāzi, kas izriet no “izmaksas plus” metodes piemērošanas; alternatīvā ar nodokļiem apliekamā bāze ietver īpašos un labdarības labumus, ko saņem centri, un neatskaitāmos izdevumus;

– ikgadējas speciālās nodevas piemērošanu EUR 10 000 apmērā par katru darbinieku, nepārsniedzot EUR 100 000;

– atbrīvojumus no nekustamā īpašuma nodokļa par centru īpašumā esošo nekustamo īpašumu, ko tie izmanto savā profesionālajā darbībā;

– atbrīvojumus no priekšnodokļu samaksas par dividendēm, procentiem un atlīdzību, ko centri maksā, izņemot procentus gadījumā, ja saņēmējs ir nodokļu maksātājs fiziskas vai juridiskas personas statusā;

– atbrīvojumus no priekšnodokļu samaksas par centru ienākumiem no naudas noguldījumiem;

– atbrīvojumus no reģistrācijas nodevas 0,5 % apmērā par ieguldījumiem centrā un par tā statūtkapitāla palielināšanu.

[..]”

F – Process, kurā apstrīdēts Padomes lēmums

73. Ar 2003. gada 24. septembra prasības pieteikumu Komisija Tiesā cēla prasību atcelt Padomes lēmumu.

74. Padome 2003. gada 16. decembrī iesniedza iebildumu rakstu, Komisija 2004. gada 27. februārī – replikas rakstu un Padome 2004. gada 18. maijā – atbildi uz repliku.

75. Pēc rakstveida procesa beigām Tiesa 2004. gada 29. jūnijā pasludināja spriedumu lietā Komisija/Padome (21), kurā tā nosprieda, ka Padome, pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punkta trešo daļu, vairs nebija kompetenta atļaut piešķirt nelikumīga atbalsta, kas Komisijas lēmumā pirms tam bijis atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, saņēmējiem summu, kas paredzēta, lai kompensētu atlīdzību, kas tiem ir jāmaksā saskaņā ar minēto lēmumu (22) .

76. Lietas dalībnieki 2005. gada 14. septembra tiesas sēdē izteica viedokļus par secinājumiem, kas jāizdara no šī sprieduma saistībā ar šo prasību.

V – Prasības izskatīšana

77. Sākumā es izskatīšu prasību, ko Komisija iesniegusi par Padomes lēmumu.

A – Prasība par Padomes lēmumu (lieta C‑399/03)

1) Lietas dalībnieku izvirzītie pamati un prasījumi

78. Komisija lūdz atcelt Padomes lēmumu, kā arī tai piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

79. Komisija prasības pamatojumā izvirza četrus pamatus, attiecīgi, par Padomes kompetences neesamību, pilnvaru un procedūras nepareizu izmantošanu, Līguma un Kopienu tiesību pamatprincipu pārkāpumu, kā arī, pakārtoti, acīmredzamu kļūdu vērtējumā un pilnvaru nepareizu izmantošanu saistībā ar ārkārtas apstākļu esamību.

80. Tā uzskata, ka pirmā pamata pamatotību apstiprina iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Padome. Tā norāda, ka Padomes lēmumā ir paredzēts uzturēt spēkā apstrīdēto nodokļu režīmu, kuru tā ir atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, un ka tas neattiecas uz jaunu atbalsta shēmu vai individuāliem pasākumiem, kā apgalvo Padome.

81. Tā arī apgalvo, ka Padome rationae temporis nebija kompetenta pieņemt 2003. gada 16. jūlija lēmumu, jo EKL 88. panta 2. punktā tās lēmuma pieņemšanai ir paredzēts trīs mēnešu termiņš, un ka ir jāatzīst, ka datums, kurā Beļģijas Karaliste iesniedza Padomei minēto atbalsta shēmu, bija 2003.gada 20. marts.

82. Padome galvenokārt lūdz noraidīt prasību un, pakārtoti, uzturēt spēkā tās lēmumu līdz Tiesas sprieduma pasludināšanai. Tā arī prasa piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

83. Padome apgalvo, ka spriedumā lietā Komisija/Padome paredzētais risinājums nav piemērojams šajā lietā, jo šajā gadījumā tā atļāva jaunu atbalstu, kas atšķīrās no Komisijas lēmumā minētā.

84. Tā izklāsta, ka tas, ka atbalsta shēma tika atzīta par nesaderīgu, neliedz attiecīgajai dalībvalstij piešķir jaunu atbalstu uzņēmumiem, kas varēja saņemt iepriekšējo atbalstu, kā tas turklāt ir īpaši paredzēts Regulā Nr. 659/1999.

85. Tā apgalvo, ka lēmumā atļautais atbalsts atšķiras no koordinācijas centru nodokļu režīma, ko Komisija ir atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, šādu iemeslu dēļ: pirmkārt, formālā ziņā, jo tas ir balstīts uz citām tiesību normām; otrkārt, pretēji šim nodokļu režīmam, tas ir piešķirts ierobežotam skaitam identificējamu uzņēmumu, proti, apmēram trīsdesmit koordinācijas centriem, kuru atļaujas beidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada 31. decembrim; visbeidzot, šī lēmuma spēkā esamība beidzas 2005. gada 31. decembrī.

86. Padome apgalvo, ka tas, ka Komisija koordinācijas centru nodokļu režīmu atzina par nesaderīgu ar kopējo tirgu, neliedz Beļģijas Karalistei dažiem centriem piešķirt nodokļu priekšrocības, kas ir līdzīgas tām, kas paredzētas iepriekšējā shēmā.

87. Tālāk Padome norāda, ka tās lēmuma mērķis nav novērst Komisijas lēmuma sekas. Tā kā tajā paziņots, ka koordinācijas centru nodokļu režīms turpmāk ir uzskatāms par valsts atbalstu, tad Komisija un Padome esot tiesīgas atļaut atbalsta pasākumus, ja tās uzskata, ka to pamato lietas apstākļi.

88. Visbeidzot, par termiņu starp dienu, kad Beļģijas Karaliste iesniedza prasību, un 2003. gada 16. jūlija lēmumu, Padome norāda, ka Beļģijas Karalistes Pastāvīgā pārstāvja Eiropas Savienībā 2003. gada 20. marta vēstule ir tikai darba dokuments, kas paredzēts tulkošanas atvieglošanai, lai varētu veikt diskusijas par paredzētajiem pasākumiem. Tādējādi Beļģijas Karalistes lūgums tai tika iesniegts tikai 2003. gada 26. maijā.

2) Vērtējums

89. Ņemot vērā analīzi par Padomes un Komisijas pilnvaru sadalījumu valsts atbalstu jomā, ko Tiesa veica iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome, kas pieņemts Tiesas plēnumā, manuprāt, pamats par to, ka Padome nebija kompetenta pieņemt 2003. gada 16. jūlija lēmumu, ir pamatots.

90. Lai pamatotu savu analīzi, es vispirms atgādināšu šī sprieduma faktus un Tiesas argumentus.

91. 1994. un 1999. gadā Portugāles Republika ieviesa dažādas atbalsta shēmas lauksaimniecības uzņēmumiem kredītu, aizņēmumu atmaksas moratorija un aizdevumu ar labvēlīgiem procentiem veidā. Komisija visus vai daļu šo atbalstu atzina par nesaderīgiem ar kopējo tirgu un norīkoja atbalstu atgūšanu no tā saņēmējiem kopā ar procentiem no atmaksājamajām summām.

92. Pēc Komisijas lēmumiem Portugāles Republika lūdza Padomi, pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punkta trešo daļu, atļaut piešķirt atbalstu Portugāles lopkopjiem, kuriem bija jāatmaksā minētie atbalsti, atmaksājamās summas apmērā.

93. Padome apmierināja šo lūgumu (23) . Tā izklāstīja, ka Portugāles Republikas piešķirto atbalstu atmaksāšana apdraudētu daudzu saņēmēju ekonomisko dzīvotspēju un tai būtu ļoti negatīva sociāla ietekme dažos šīs dalībvalsts reģionos (24) . No tā Padome secināja, ka pastāvēja ārkārtas apstākļi EKL 88. panta 2. punkta trešās daļas izpratnē, kas pamatoja atļauju paredzētajiem atbalstiem.

94. Komisija cēla Tiesā prasību atcelt šo lēmumu, kurā tā it īpaši izvirzīja pamatu, ka Padomei nebija kompetences pieņemt šo lēmumu.

95. Šī pamata vērtējumā Tiesa veica divpakāpju argumentāciju. Pirmkārt, tā precizēja piemērojamību EKL 88. panta 2. punkta trešajai daļai, kurā noteiktas Padomes pilnvaras valsts atbalstu jomā. Tā norādīja, ka šiem noteikumiem ir izņēmuma raksturs, jo EKL 87. un 88. pantā ir paredzēts, ka galvenā loma atbalsta iespējamās nesaderības noteikšanā ir Komisijai.

96. Tiesa no EKL 88. panta 2. punkta trešās un ceturtās daļas arī secināja, ka Padome vairs nav kompetenta pildīt ārkārtas pilnvaras, kas tai paredzētas minētā panta trešajā daļā, lai atzītu kādu atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu, ja attiecīgā dalībvalsts nav vērsusies Padomē, pirms Komisija minēto atbalstu atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu (25) .

97. Tā piebilda, ka šāda interpretācija, kas ļauj izvairīties no tā, ka par vienu un to pašu valsts atbalstu Komisija un Padome secīgi pieņem pretējus lēmumus, veicina tiesisko drošību.

98. Otrkārt, Tiesa uzskatīja, ka šādi noteikti Padomes kompetences ierobežojumi nozīmē, ka tai nav arī pilnvaru lemt par atbalstu, ar ko paredzēts Komisijas lēmumā par nelikumīgu atzīta atbalsta saņēmējiem piešķirt naudu, lai kompensētu atmaksu, kuru atbalsta saņēmējiem ir jāveic saskaņā ar šo lēmumu.

99. Tā izklāstīja, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai valsts nelikumīgi piešķirta atbalsta atcelšana atgūšanas ceļā ir tā nelikumības konstatējuma loģiskas sekas, jo to piešķīrušās dalībvalsts pienākuma atcelt šādu atbalstu mērķis ir atjaunot iepriekšējo situāciju un šis mērķis tiek sasniegts tādējādi, ka attiecīgos atbalstus, vajadzības gadījumā kopā ar nokavējuma procentiem, atmaksā saņēmējs.

100. No tā Tiesa secināja, ka atzīt, ka dalībvalsts varētu piešķirt nelikumīga atbalsta, kas ar Komisijas lēmumu atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, saņēmējiem jaunu atbalstu par summu, kas vienāda ar nelikumīgā atbalsta apmēru, lai neitralizētu ar atmaksu, kura saņēmējiem jāveic saskaņā ar minēto lēmumu, saistītās sekas, nozīmētu acīmredzami apdraudēt Komisijas atbilstoši EKL 87. un 88. pantam pieņemto lēmumu efektivitāti.

101. Saskaņā ar Tiesas viedokli, tāpat kā Padome nevar apšaubīt Komisijas lēmuma, kurā konstatēta atbalsta nesaderība ar kopējo tirgu, efektivitāti, atzīstot šo atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu, tā arī nevar apdraudēt šī lēmuma efektivitāti, pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punkta trešo daļu, atzīstot par saderīgu ar kopējo tirgu atbalstu, kas paredzēts, lai kompensētu saņēmējiem nelikumīgi piešķirtu atbalstu, kas tiem ir jāatmaksā saskaņā ar minēto lēmumu (26) .

102. Šo noteikumu piemērošana šajā prāvā liek secināt, ka Padome nevarēja likumīgi pieņemt 2003. gada 16. jūlija lēmumu.

103. Beļģijas Karaliste, pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punkta trešo daļu, prasību Padomē iesniedza tikai pēc 2003. gada 17. februāra lēmuma pieņemšanas. Tādējādi saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Padome (27) Padomei vairs nebija atļauts izmantot ārkārtas pilnvaras, kas tai piešķirtas šajā tiesību normā, lai atzītu par saderīgu ar kopējo tirgu valsts atbalstu, ko Komisija šajā lēmumā atzinusi par nesaderīgu. Tāpat saskaņā ar šo spriedumu Padome nevar apdraudēt minētā lēmuma efektivitāti.

104. Pretēji tam, ko apgalvo Padome, manuprāt, pieņemot 2003. gada 16. jūlija lēmumu, tā ir pārkāpusi šos abus noteikumus.

105. No Padomes lēmuma 1. punktā norādīto pasākumu un Beļģijas Karalistes 2003. gada 28. marta un 26. maija vēstuļu salīdzinājuma izriet, ka šiem pasākumiem ir tāds pats saturs kā koordinācijas centru nodokļu režīmam, kas ir Komisijas lēmuma priekšmets. Padomes atļautie pasākumi faktiski ietver tādas pašas ar nodokli apliekamo labumu noteikšanas metodes un tādu pašu nodokli, kas atkarīgs no darbinieku skaita, kāds paredzēts koordinācijas centru nodokļu režīmā. Tajos ir arī pārņemti tie paši atbrīvojumi no vērtspapīru un nekustamā īpašuma priekšnodokļu, kā arī kapitāla nodokļa samaksas.

106. Turpinājumā jākonstatē, ka Padomes lēmumā minētie pasākumi ir atļauti tiem koordinācijas centriem, kas 2000. gada 31. decembrī izmantoja nodokļu režīmu, kas tika atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, un kuru atļaujas beidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada 31. decembrim. Tātad šie pasākumi tika atļauti uzņēmumiem, kas izmantoja atbalsta shēmu, kura Komisijas lēmumā tika atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu, un kuri saskaņā ar šo lēmumu nevarēja saņemt atļaujas pagarinājumu.

107. Visbeidzot, no Padomes lēmuma pamatojuma skaidri izriet, ka tā mērķis ir mazināt Komisijas lēmuma iedarbību uz koordinācijas centriem, kuru atļaujas beidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada 31. decembrim (28) .

108. Atļaujot Beļģijas Karalistei koordinācijas centriem, kuru atļaujas beidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2005. gada 31. decembrim, piemērot nodokļu režīmu, kas līdzīgs režīmam, kuru Komisija 2003. gada 17. februāra lēmumā atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, lai minētajiem centriem mazinātu šī režīma iespējamās nepagarināšanas sekas, Padome tiešām pieņēma lēmumu par tāda režīma saderību, par kuru Komisija jau bija izteikusi savu viedokli, un Padomes mērķis tiešām bija novērst Komisijas lēmuma sekas saistībā ar šiem centriem.

109. Neviens no Padomes izvirzītajiem argumentiem, manuprāt, nevar apstrīdēt šo analīzi. Tādējādi tas, ka Padomes atļautie pasākumi formāli izrietēja no jauniem Beļģijas Karalistes pieņemtiem tiesību aktu noteikumiem, nevis no lūguma pagarināt ar Karalisko dekrētu Nr. 187 ieviesto nodokļu režīmu, nevar pamatot to, ka šie atļautie pasākumi būtu uzskatāmi par atšķirīgiem pasākumiem. Ja pietiktu ar to, ka attiecīgā dalībvalsts jaunā dokumentā identiski atkārtotu par nesaderīgu ar kopējo tirgu atzītas atbalsta shēmas noteikumus un tos iesniegtu Padomei, Tiesas iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome veiktais Padomes un Komisijas pilnvaru sadalījums varētu tikt vienkārši apiets un lēmuma par nesaderību iedarbība zaudētu jēgu.

110. Lai izvērtētu to, vai Padome ir rīkojusies saskaņā ar kompetenci, kas tai piešķirta EKL 88. panta 2. punkta trešajā daļā, saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Padome ir jāizskata, kādas sekas ir pasākumiem, uz kuriem attiecas lēmumi, ko attiecīgi pieņēma Komisija un pēc tam Padome.

111. Tāpat argumenti, saskaņā ar kuriem Padomes lēmums attiecas tikai uz noteiktu un precīzu skaitu uzņēmumu un tā sekas ir ierobežotas laikā, neļauj uzskatīt, ka Padomei bija tiesības atļaut minētos pasākumus, pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punkta trešo daļu.

112. Kā izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Padome pamatojuma, Padomes un Komisijas pilnvaru sadalījumam valsts atbalsta jomā ir jāveicina tiesiskā drošība, novēršot to, ka par vienu un to pašu valsts atbalstu šīs iestādes secīgi pieņem divus pretējus lēmumus (29) . Ja Komisija atbalstu ir atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, tad atbalsta saņēmējiem un dalībvalstīm šis lēmums ir tieši vai netieši jāapstrīd Kopienu Tiesā vai valsts tiesā, izmantojot tās rīcībā esošos tiesību aizsardzības līdzekļus. Tiesiskā drošība nosaka arī to, ka, ja Komisijas lēmums ir kļuvis galīgs, to nevar atcelt ar Padomes lēmumu. Visbeidzot, ir jāizvairās no iespējamā konflikta starp Padomes lēmumu un Kopienu Tiesas spriedumu, kas pasludināts par agrāko Komisijas lēmumu.

113. Ņemot vērā šo mērķi, noteicošais kritērijs ir noskaidrot, vai Padomes lēmums ir vai nav pretrunā Komisijas lēmumam, vai tas novērš tā sekas. Nav svarīgi, ka Padomes lēmums attiecas uz mazāku skaitu uzņēmumu nekā Komisijas lēmums vai ka tajā atļauto pasākumu ilgums ir ierobežotāks nekā nodokļu režīms, kuru Komisija atzinusi par nesaderīgu. Šajā gadījumā ir tikai jākonstatē, ka Komisijas lēmuma 2. pantā ir noteikts, ka, sākot ar šī lēmuma paziņošanu, minēto režīmu vairs nevar saglabāt, pagarinot spēkā esošās atļaujas (otrā daļa), un ka, ja atļauja beidzas pirms 2010. gada 31. decembra, šo režīmu vairs nevar piemērot pat īslaicīgi (trešā daļa).

114. No tā izriet, ka Padome vairs nebija kompetenta atļaut Beļģijas Karalistei piemērot šiem centriem nodokļu režīmu, kas līdzīgs tam, kuru Komisija bija atzinusi par nesaderīgu. Tātad, manuprāt, pirmais Komisijas izvirzītais pamats, par to, ka Padome nebija kompetenta pieņemt 2003. gada 16. jūlija lēmumu, ir pamatots un tādēļ Padomes lēmums ir jāatceļ.

115. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai atcelt Padomes lēmumu un neizskatīt pārējos Komisijas prasības pamatojumā izvirzītos pamatus. Padomei, kurai šajā lietā lēmums ir nelabvēlīgs, ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

116. Padome lūdza, lai gadījumā, ja tiktu atcelts tās 2003. gada 16. jūlija lēmums, šis lēmums paliktu spēkā līdz dienai, kad tiks pasludināts Tiesas spriedums.

117. Es nedomāju, ka šo prasību var apmierināt šādu iemeslu dēļ. Kā jau es norādīju, EKL 88. pantā paredzētā pilnvaru sadalījuma valsts atbalstu jomā mērķis ir novērst iespējamus konfliktus ne tikai starp Komisiju un Padomi par vienu un to pašu valsts pasākumu, bet arī starp Padomi un Kopienu Tiesu, ja tai ir jālemj par prasību atcelt kādu Komisijas lēmumu.

118. Šajā gadījumā par 2003. gada 17. februāra lēmumu tika celtas divas prasības, ko iesniedza attiecīgi Beļģijas Karaliste un Forum 187 . Šīs dalībvalsts prasības mērķis ir atcelt minēto lēmumu, ciktāl tajā ir aizliegts pagarināt atļaujas, kuru termiņš beidzas sākot ar 2003. gada 17. februāri. Man ir arī zināms, ka Beļģijas Karaliste un Forum 187 panāca, ka ar 2003. gada 26. jūnija rīkojumu par pagaidu noregulējumu tiek apturēta Komisijas lēmuma izpilde, ciktāl tajā paredzēts aizliegt jebkādu atļauju pagarinājumu sākot ar šo datumu. No tā izriet, ka, piemērojot šo rīkojumu, Beļģijas Karaliste var pagarināt centru atļaujas, kuru termiņš beidzas pēc 2003. gada 17. februāra. Šī rīkojuma sekas ir līdzīgas Padomes lēmuma sekām, jo, kā jau es norādīju, nodokļu pasākumi, kas minēti šajā lēmumā, ir vienādi ar koordinācijas centru nodokļu režīmu.

119. Ņemot vērā šos faktus, Padomes lūgumam par tās lēmuma seku uzturēšanu spēkā līdz Tiesas sprieduma pasludināšanai nav jēgas, ja Tiesa apmierina prasības, ko cēlusi Beļģijas Karaliste un Forum 187 .

120. Savukārt, ja Tiesa noraida šīs prasības un novērš rīkojuma par pagaidu noregulējumu sekas, paredzēt, ka Padomes lēmums ir saistošs līdz Tiesas sprieduma pasludināšanai, būtu pretrunīgi un pretēji EKL 88. pantā noteiktajam pilnvaru sadalījumam. Ciktāl šo spriedumu nav iespējams pasludināt pirms 2005. gada 31. decembra, šāds risinājums nozīmētu to, ka pēc tam vairs nebūtu jēgas atcelt Padomes lēmumu.

B – Prasības par Komisijas lēmumu (apvienotās lietas C‑182/03 un C‑217/03)

3) Lietas dalībnieku prasījumi

a) Lieta Beļģija/Komisija (C‑182/03)

121. Beļģijas Karaliste lūdz Tiesu atcelt Komisijas lēmumu, saskaņā ar kuru tai nav atļauts pat īslaicīgi atjaunot “koordinācijas centru” statusu centriem, kuri to izmantoja 2000. gada 31. decembrī.

122. Prasības mērķis ir atcelt Komisijas lēmuma 2. panta otro un trešo daļu, kurās noteikts, ka, “sākot ar [minētā] lēmuma paziņošanu, šo režīmu vai tā elementus vairs nevar [..] saglabāt, pagarinot spēkā esošās atļaujas”, un ka “saskaņā ar otro daļu, ja atļauja ir pagarināta pirms [2010. gada 31. decembra], nevar pat īslaicīgi piemērot režīmu, par ko ir šis lēmums” (30) .

123. Šī dalībvalsts arī prasa piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas saistīti ar procedūru par pagaidu noregulējumu.

124. 2003. gada 9. maija dokumentā, kas iesniegts pēc 2003. gada 23. aprīļa kļūdas labojuma, Beļģijas Karaliste izvirzīja divus jaunus pamatus, kas bija par kļūdas labojumu. Pirmais pamats bija par tiesiskās drošības principa pārkāpumu sakarā ar to, ka šī jaunā 2003. gada 17. februāra lēmuma 2. panta trešās daļas redakcija, kā tā bija formulēta kļūdas labojumā, saskaņā ar šīs dalībvalsts viedokli vēl joprojām radīja interpretācijas grūtības. Tomēr, ņemot vērā Komisijas iebildumu rakstā sniegtos paskaidrojumus par šī panta jēgu un tajā paredzēto pagaidu pasākumu piemērojamību, Beļģijas Karaliste replikas rakstā šo jauno pamatu atsauca (31) . Tātad šis pamats nav jāizskata.

125. Otrajā no šiem jaunajiem pamatiem tiek apstrīdēti apstākļi, kādos tika pieņemts šāds kļūdas labojums. Šajā pamatā Beļģijas Karaliste norādīja, ka tai ir nopietnas šaubas par šī kļūdas labojuma pieņemšanas procedūras likumību. Tā arī izklāstīja, ka tā saglabā tiesības apstrīdēt šī dokumenta spēkā esamību. Tā norādīja, ka Komisijai ir jāprecizē, kādā lēmumu pieņemšanas procedūrā tika pieņemts šis dokuments, un arī jāsniedz pierādījumi, ka tas attiecīgi tika noradīts kopsavilkumā vai dienas piezīmēs, kas paredzētas Komisijas Reglamenta 18. pantā (32) . Šī dalībvalsts norādīja, ka pretējā gadījumā Tiesai saskaņā ar tās Reglamenta 45. pantu ir jāizdod rīkojums, kurā noteikti pierādījumu savākšanas pasākumi, ko tā uzskata par atbilstošiem, ievērojot prasītāju tiesības.

126. Iebildumu rakstā Komisija norādīja, ka 2003. gada 23. aprīļa kļūdas labojumam tika uzlikti tādi paši autentiski oficiālie zīmogi kā 2003. gada 17. februāra lēmuma sākotnējai versijai. Tā arī apgalvo, ka šis dokuments tika pieņemts mutvārdu procedūrā 2003. gada 23. aprīļa kolēģijas sanāksmē, stingri ievērojot procesuālos noteikumus.

127. Es konstatēju, ka Beļģijas Karaliste savā papildu prasībā nav lūgusi atcelt kļūdas labojumu, bet tikai paturējusi tiesības vēlāk apstrīdēt tā spēkā esamību. Tātad tā nav vērsusies Tiesā ar īstu prasību atbilstoši Reglamenta 38. pantam.

128. Es arī ievēroju, ka Beļģijas Karaliste nav izvirzījusi nevienu faktu, kas ļautu uzskatīt, ka šis kļūdas labojums būtu pieņemts, neievērojot šīs iestādes Reglamentu un tādējādi pārkāpjot galvenos procesuālos noteikumus. Vienīgais fakts, ko šajā sakarā izvirzīja Beļģijas Karaliste, izriet no tā, ka tas ir kļūdas labojums. Tomēr no Komisijas paskaidrojumiem izriet, ka šis akts ir pieņemts, ievērojot tādu pašu procedūru, kā pieņemot 2003. gada 17. februāra sākotnējo versiju (33) . Šo apgalvojumu apstiprina tas, ka 2003. gada 23. aprīļa vēstulei un 2003. gada 17. februāra lēmuma kļūdas labojumam ir uzlikti tādi paši autentiski zīmogi kā šī lēmuma sākotnējai versijai. Visbeidzot, šķiet, ka šī dalībvalsts nedz replikas rakstā, nedz mutvārdu procesā vairs neapstrīdēja šī kļūdas labojuma pieņemšanas procedūras likumību.

129. Tātad, manuprāt, Beļģijas Karalistes papildu prasībā izvirzītais otrs jaunais pamats nav pieņemams, jo tas nav izvirzīts prasības atbalstam, un, pakārtoti, tas ir jānoraida.

130. Ņemot vērā šos faktus, Beļģijas Karaliste ir iesniegusi Tiesā prasību daļēji atcelt Komisijas lēmumu, ciktāl tajā nav atļauts pat īslaicīgi pagarināt atļaujas koordinācijas centriem, kuriem attiecīgais režīms bija piemērojams 2000. gada 31. decembrī un kuru atļaujas beidzas pirms 2010. gada 31. decembra.

131. Komisija lūdz noraidīt prasību un piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas attiecas uz pagaidu noregulējuma tiesvedību.

b) Lieta Forum 187 /Komisija (C‑217/03)

132. Prasības pieteikumā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā saņemts 2003. gada 30. aprīlī, Forum 187 prasīja Pirmās instances tiesai pilnībā vai daļēji atcelt 2003. gada 17. februāra lēmumu.

133. Tātad šajā prasībā Forum 187 galvenokārt prasa atcelt visu minēto lēmumu, it īpaši, ciktāl tā 1. pantā atzīts, ka koordinācijas centru nodokļu režīms ir ar kopējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts. Pakārtoti, tā arī prasa Komisijas lēmumu atcelt daļā, ciktāl tajā nav paredzēti piemēroti pārejas pasākumi.

134. Sākotnējā prasībā Forum 187 pārmeta Komisijai, ka tā nebija pieņēmusi šādus pārejas pasākumus, pirmkārt, koordinācijas centriem, kuru atļaujas tika pagarinātas laikā no 2000. gada 31. decembra līdz 2003. gada 17. februārim, un, otrkārt, tiem centriem, kuru atļaujas beidzas pēc 2003. gada 17. februāra un 2004. gadā. Tomēr pēc 2003. gada 17. februāra lēmuma 2. panta satura kļūdas labojuma Forum 187 atsauca savu prasību daļā par centriem, kuru atļaujas tika pagarinātas laikā no 2000. gada 31. decembra līdz 2003. gada 17. februārim (34) .

135. Visbeidzot, Forum 187 prasa piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus lietās C‑217/03 un T‑276/02 (35) .

136. Pēc 2003. gada 17. februāra lēmuma kļūdas labojuma Forum 187 2003. gada 16. maijā iesniedza Tiesā papildu prasību, kurā tā norādīja, ka Komisijas šī lēmuma 2. panta tekstā pieļautā kļūda tai lika norādīt argumentus, kam vairs nav nozīmes. Tā prasa, lai šī iestāde atlīdzina tai šādi radušos izdevumus neatkarīgi no prasības atcelt tiesību aktu rezultāta.

137. Komisija prasa Tiesai noraidīt Forum 187 celto prasību kā acīmredzami nepieņemamu un, pakārtoti, kā nepamatotu. Tā arī prasa piespriest Forum 187 atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

138. Vispirms es izskatīšu Komisijas izvirzīto iebildi par Forum 187 prasības nepieņemamību.

4) Forum 187 prasības pieņemamība

c) Lietas dalībnieku argumenti

139. Komisija apgalvo, ka Forum 187 nav tiesību apstrīdēt 2003. gada 17. februāra lēmumu, kas tai nav adresēts, jo šis lēmums to neskar tieši un individuāli.

140. Tā atgādina, ka tādu apvienību kā Forum 187 , kas izveidota, lai veicinātu kādas kategorijas personu kolektīvās intereses, akts nevar skart individuāli, ja tas skar šīs kategorijas vispārējās intereses. Forum 187 prasība varētu būt pieņemama tikai tad, ja šī apvienība pierādītu, ka 2003. gada 17. februāra lēmums skar šīs apvienības personīgās intereses vai ka tā rīkojas, pārstāvot dažus tās biedrus, kuri paši būtu tiesīgi celt prasību.

141. Par pirmo daļu Komisija uzskata, ka Forum 187 nevarot apgalvot, ka to 2003.gada 17. februāra lēmums skar tieši un individuāli, sakarā ar tās lomu Beļģijas iestādēs un tās piedalīšanos administratīvajā procedūrā, kurā pieņemts šis lēmums.

142. Tā norāda, ka saskaņā ar spriedumu lietā Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt‑Unternehmen un Hapag‑Lloyd /Komisija (36) ar to vien, ka Forum 187 šajā procedūrā sniedza iebildumus savu biedru vārdā, nepietiek, lai tas Forum 187 dotu tiesības celt prasību. Tā norāda, ka tā nekad nav atzinusi Forum 187 sarunu dalībnieces statusu tās biedru vārdā un ka šai apvienībai arī nav oficiāla vai daļēji oficiāla statusa Beļģijas iestādēs. Forum 187 situācija esot citāda nekā apvienības situācija lietā, kurā pieņemts spriedums AIUFFASS un AKT /Komisija (37), jo šai apvienībai bija īpaša nozīme tekstila industrijas nozarē. Forum 187 loma arī neesot līdzīga lomai, kāda bija Landbouwschap , kuras prasība tika atzīta par pieņemamu lietā Van der Kooy u.c./Komisija (38) un kas ar Nīderlandes valdību vienojās par izdevīgām gāzes cenām, kas tika novērtētas kā ar Līgumu nesaderīgs valsts atbalsts.

143. Turklāt Komisija izklāsta, ka Forum 187 nevarot apgalvot, ka 2003. gada 17. februāra lēmums skartu tās pastāvēšanas būtību, jo minētajā lēmumā nekādā gadījumā netiek prasīts pārtraukt koordinācijas centru darbību Beļģijā.

144. Par otro daļu Komisija norāda, ka tās lēmums attiecas uz atbalsta shēmu, kas pieejama vienai uzņēmumu kategorijai, un nevis uz visiem individuālajiem pasākumiem, ar kuriem piešķirts atbalsts vienam vai vairākiem uzņēmumiem, norādot to nosaukumus. Tātad tas esot vispārīgi piemērojams pasākums, kas attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām un kas ir juridiski saistošs konkrēti nenosauktām personu kategorijām. Saskaņā ar Komisijas viedokli minētais lēmums neesot arī piemērojams slēgtajam personu lokam, kuru skaits un identitāte būtu zināma vai pārbaudāma, bet gan visiem uzņēmumiem, kas darbojas šobrīd, pagātnē vai vēl tikai uzsāks savu darbību un kas varētu pretendēt uz koordinācijas centru nodokļu režīmu.

145. Komisija precizē, ka Forum 187 nemin nevienu īpašību, kas ļautu uzskatīt, ka saskaņā ar kopš sprieduma lietā Plaumann /Komisija nostiprināto definīciju, šis lēmums atsevišķus tās biedrus ietekmētu “tāpēc, ka tiem piemīt specifiskas īpašības vai tie atrodas tādā situācijā, kas tos atšķir no pārējām personām un individualizē līdzīgi kā tā adresātu” (39) . Visus uzņēmumus, kas šobrīd pārvalda kādu koordinācijas centru vai paredz šādu centru dibināt nākotnē, Komisijas lēmums ietekmējot tikai kā objektīvus pašreizējos vai iespējamos apstrīdētā režīma saņēmējus, un tādēļ 2003. gada 17. februāra lēmums tos neskarot tieši un individuāli.

146. Turklāt nevienam Forum 187 biedram neesot veltīta īpaša uzmanība nedz no Beļģijas iestāžu puses, kad tika ieviests šis režīms, nedz no Komisijas puses, kad tika izskatīts šis režīms. Komisija norāda, ka Forum 187 biedru situācija ir atšķirīga no individuāla atbalsta, kas piešķirts nozares shēmā, saņēmēju situācijas un ka tiem ir jāatmaksā šis atbalsts tāpat kā lietās, kurās pieņemti spriedumi CETM /Komisija (40), Itālija un Sardegna Lines /Komisija (41), kā arī Itālija/Komisija (42) . Šajā lietā nevienam Forum 187 biedram neesot bijušas faktiskas un nodibinātas tiesības, ko būtu skāris 2003. gada 17. februāra lēmums. Šajā sakarā Komisija norāda, ka pārejas pasākumi deva iespēju visiem koordinācijas centriem izmantot esošās atļaujas līdz datumam, kurā tām beidzās termiņš, izņemot tos, kuru atļaujas beidzas pēc 2010. gada 31. decembra.

147. Runājot it īpaši par koordinācijas centriem, kuru atļaujas beidzās tūlīt pēc 2003. gada 17. februāra lēmuma pieņemšanas, jānorāda, ka to situācija neatšķiras no citu Forum 187 biedru situācijas, lai tos individualizētu kā lēmuma adresātu. Tādā nodokļu režīmā, kurā paredzētas laikā ierobežotas priekšrocības, esot neizbēgami, ka visu atļauju termiņi nebeidzas vienlaikus. Datums, kurā beidzas šie termiņi, esot objektīvs faktors, kas norādot uz to, ka šos centrus skar vispārējs pasākums un ka tie var tikt skarti dažādos veidos. Turklāt Komisija uzsver, ka minētajiem centriem nebija garantētas tiesības, ka to atļaujas tiks pagarinātas. Jautājums par to, vai tiem var būt tiesiskā paļāvība, ka atļaujas tiks pagarinātas, esot jautājums pēc būtības.

148. Visbeidzot, Forum 187 biedriem neesot liegtas tiesības celt prasību tiesā, jo tie Beļģijas tiesās varot apstrīdēt jebkuru pasākumu, ko pieņēmušas valsts iestādes un kas skar to nodokļu situāciju. Šādā tiesvedībā tie varētu apstrīdēt arī 2003. gada 17. februāra lēmuma spēkā esamību.

149. Forum 187 apstrīd Komisijas celto iebildi par nepieņemamību un apgalvo, ka tās prasība ir jāatzīst par pieņemamu divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, dažus tās biedrus Komisijas lēmums skarot tieši un individuāli. Tie esot, pirmkārt, trīsdesmit centri, kuru atļaujas ir pagarinātas 2001. un 2002. gadā un kuriem periods, kurā tie var izmantot apstrīdēto nodokļu režīmu, beigsies 2010. gada 31. decembrī. Otrkārt, tie esot astoņi centri, kuru lūgums pagarināt atļauju tika izskatīts Komisijas lēmuma pieņemšanas laikā un kuri saskaņā ar šo lēmumu nevarēs izmantot minēto režīmu (43) .

150. Otrkārt, Forum 187 apgalvo, ka Komisijas lēmums to skar tādēļ, ka tā ir koordinācijas centrus pārstāvo ša organizācija, ko ir atzinušas Beļģijas iestādes, kurās tai esot daļēji oficiāls statuss, ko apliecinot atbildei uz iebildi par nepieņemamību pievienotie dokumenti. Tā norāda, ka tā cieši sadarbojās ar Beļģijas iestādēm, kad Komisija un Rīcības kodeksa grupa izmeklēja koordinācijas centru nodokļu režīmu, un ka Beļģijas valdība tai regulāri lūdza informēt tās biedrus par situācijas attīstību. Tāpēc Komisijas lēmums Forum 187 skarot individuāli saskaņā ar Tiesas iepriekš minētajā spriedumā lietā Van der Kooy u.c./Komisija noteiktajiem principiem.

151. Forum 187 piebilst, ka Komisijas lēmums to skarot individuāli, jo tas ietekmējot tās pastāvēšanas būtību. Tādējādi, ja nodokļu režīms netiks aizvietots, daudzi koordinācijas centri būšot spiesti pārdomāt to, vai turpmāk palikt Beļģijā.

152. Visbeidzot, Forum 187 atzīmē, ka tai bija nozīmīga loma administratīvajā procedūrā Komisijā un ka Komisija tai tieši paziņoja savu lēmumu.

d) Vērtējums

153. Kā minēts mutvārdu procesā un kā izriet no judikatūras, tāda apvienība kā Forum 187 , kuras pienākums ir aizsargāt uzņēmumu kolektīvās intereses, principā var celt prasību atcelt galīgu Komisijas lēmumu valsts atbalsta jomā tikai divos gadījumos. Pirmkārt, tās prasība ir pieņemama tad, ja uzņēmumiem, kurus tā pārstāv, vai kādam no tiem ir tiesības celt prasību individuāli (44) . Tādā gadījumā tiek uzskatīts, ka apvienība pārstāv tās biedrus. Otrkārt, tās prasība ir pieņemama, ja tā var pamatoties uz personiskām interesēm celt prasību. Judikatūrā ir atzīts, ka tā tas it īpaši ir, ja akts, kuru ir lūgts atcelt, skar apvienības kā sarunu dalībnieces statusu (45) .

154. Šie vispārējie noteikumi par apvienības, kas aizstāv kolektīvās intereses, prasības pieņemamību Kopienu Tiesā izriet no EKL 230. panta ceturtās daļas, kurā fiziskas vai juridiskas personas prasībai atcelt lēmumu, kas tai nav adresēts, ir noteikts dubults nosacījums, ka šim lēmumam tā ir jāskar tieši un individuāli. Ja apstrīdētais akts neatbilst šiem nosacījumiem, fiziskas vai juridiskas personas prasība to atcelt nav pieņemama. Turklāt katrs no izvirzītajiem nosacījumiem ir balstīts uz sabiedrisko kārtību, tādēļ Kopienu Tiesai prasības pieņemamība ir jāpārbauda pēc savas ierosmes (46) .

155. Tātad apvienība, kas aizstāv kolektīvas intereses, ir tiesīga celt prasību atcelt lēmumu, kas nav tai adresēts, tikai tad, ja šis lēmums pašu apvienību vai tās biedrus skar tieši un individuāli. No tā izriet, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru, apvienība nevar celt prasību atcelt šādu aktu tās pārstāvēto uzņēmumu vispārējo un kolektīvo interešu aizstāvībai (47) . Tādējādi tiek novērsts tas, ka, nodibinot šādu apvienību, personas varētu apiet EKL 230. panta ceturtās daļas nosacījumus (48) .

156. Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jānovērtē Forum 187 prasības atcelt Komisijas lēmumu pieņemamība. Šajā sakarā es vispirms apskatīšu to, vai Forum 187 prasība ir pieņemama tāpēc, ka minētais lēmums skar šīs apvienības personīgās intereses.

i) Par Forum 187 prasības pieņemamību, pamatojoties uz to, ka šis lēmums to skar tieši un individuāli

157. Forum 187 apgalvo, ka Komisijas lēmums to skar individuāli tādēļ, ka, pirmkārt, šis lēmums esot ietekmējis tās kā sarunu dalībnieces pozīciju un, otrkārt, šis lēmums apdraudot tās pastāvēšanas būtību. Manuprāt, Forum 187 argumentiem nevar piekrist nevienā no šiem punktiem.

158. Vispirms par to, ka tiek skarta tās kā sarunu dalībnieces pozīcija, jāatgādina, ka šo kritēriju Tiesa izvirzīja iepriekš minētajā spriedumā lietā Van der Kooy u.c./Komisija, kas atbilst īpašiem faktiskajiem apstākļiem.

159. Tā lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, Tiesa nosprieda, ka Komisijas pieņemtais lēmums, kurā siltumnīcu puķu audzētājiem paredzētie īpašie gāzes tarifi tika kvalificēti kā ar kopējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts, skāra Landbouwschap – Nīderlandes publisko tiesību organizācijas, kurai uzdots aizsargāt uzņēmēju intereses lauksaimniecības nozarē – kā sarunu dalībnieces pozīciju ne tikai tāpēc, ka šī organizācija aktīvi piedalījās Komisijas uzsāktajā formālajā izmeklēšanas procedūrā, bet arī tāpēc, ka tā bija vienojusies par šiem tarifiem ar piegādātāju un uz vienošanās par šiem tarifiem bija tās paraksts, un tāpēc, ka pēc Komisijas lēmuma pieņemšanas tai bija jāuzsāk jaunas sarunas un jānoslēdz jauna vienošanās. Landbouwschap zināmā mērā bija apstrīdētā valsts atbalsta līdzautore.

160. Tiesa arī ir atzinusi, ka apvienības prasība ir pieņemama, jo tās kā sarunu dalībnieces pozīcija tika skarta citādāk, lietā, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums CIRFS u.c./Komisija. Šajā lietā CIRFS – apvienība, kurā apvienojušies galvenie sintētisko šķiedru starptautiskie ražotāji – cēla Tiesā prasību par lēmumu, kurā Komisija uzskatīja, ka dalībvalsts piešķirtais atbalsts nebija iepriekš jāpaziņo, jo šis atbalsts neiekļāvās “regulējuma” piemērošanas jomā, ko bija pieņēmušas dalībvalstis saistībā ar atbalstiem Kopienu sintētisko šķiedru ražošanas sektorā, kas arī tika atgādināts šīs iestādes paziņojumā.

161. Tiesa norādīja, ka CIRFS kā sarunu dalībnieces pozīcija tika skarta tādēļ, ka šī apvienība galveno sintētisko šķiedru starptautisko ražotāju interesēs veica dažas darbības saistībā ar šīs nozares reorganizācijas politiku, un it īpaši tādēļ, ka tā bija Komisijas sarunu partnere par valsts atbalsta saņemšanas nosacījumu regulējuma ieviešanu šajā nozarē, kā arī tā paplašināšanu un pielāgošanu. Tātad CIRFS kopā ar Komisiju aktīvi piedalījās regulējuma izstrādāšanā saistībā ar atbalstu ieviešanu attiecīgajā nozarē.

162. Kā Tiesa nesen apstiprināja spriedumā lietā Komisija/ Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (49), tas, ka apvienība piedalās formālajā izmeklēšanas procedūrā, lai aizstāvētu to uzņēmēju kolektīvās intereses, kurus apvienība pārstāv, nepierāda to, ka apstrīdētais lēmums skar tās personīgās intereses (50) . Šādas apvienības kā sarunu dalībnieces pozīcija ir uzskatāma par aizskartu tikai un vienīgi tad, ja šī apvienība ir aktīvi piedalījusies minētā valsts pasākuma pieņemšanā, kā tas bija iepriekš minētajā spriedumā lietā Van der Kooy u.c./Komisija, vai juridiskā regulējuma, kam tā ir pakļauta, pieņemšanā, kā to darīja CIRFS saistībā ar kārtību, kas piemērojama atbalstu piešķiršanai attiecīgajā darbības nozarē.

163. Forum 187 sniegtie fakti nepierāda dalību šādā apmērā. Šie fakti pierāda to, ka tā cieši sadarbojās ar Beļģijas iestādēm, lai uzraudzītu pareizu minētā nodokļu režīma piemērošanu. Tomēr no šiem faktiem neizriet tas, ka tā būtu bijusi iesaistīta dažādu pasākumu, kurus paredzēja minētais nodokļu režīms un kurus Komisija uzskatīja par valsts atbalstu, satura noteikšanā. Tā nepiedalījās sarunās un neparakstīja vienošanos par koordinācijas centru nodokļu režīma ieviešanu. Lai piemērotu apstrīdēto lēmumu, tai nav jāuzsāk jaunas sarunas un jānoslēdz jauna vienošanās par šiem noteikumiem (51) . Tāpēc es nedomāju, ka šo apvienību 2003. gada 17. februāra lēmums skartu kā “sarunu dalībnieci”.

164. Turpinājumā – ja arguments, ka Komisijas lēmums apdraudot Forum 187 pastāvēšanas būtību, izrādītos pamatots, tas varētu liecināt, ka šīs apvienības prasība ir jāpieņem, jo tādā gadījumā būtu aizskartas tās personīgās intereses. Tomēr šis arguments, manuprāt, šajā lietā nav pamatots šādu iemeslu dēļ.

165. Forum 187 apgalvo, ka, ja nodokļu režīms netiks aizvietots ar citu, Komisijas lēmuma sekas būšot tādas, ka koordinācijas centri būs spiesti pārtraukt darbību Beļģijā. Kā atzīmē Komisija, 2003. gada 17. februāra lēmums neliedz šiem centriem darboties Beļģijā un arī neuzliek tiem ierobežojumus. Šis lēmums attiecas tikai uz nodokļu režīmu, kas piemērojams šiem centriem, un tas neaizliedz Beļģijas Karalistei to aizvietot ar citu nodokļu režīmu. Turklāt Forum 187 otrajā pamatā par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu apgalvo, ka dažādie nodokļu pasākumi, kas paredzēti apstrīdētajā režīmā un kurus Komisija novērtējusi par “valsts atbalstu”, nesniedzot šiem centriem ekonomiskas priekšrocības. Tātad šādos apstākļos ir grūti piekrist tam, ka šī nodokļu režīma atcelšana liktu visiem vai daudziem koordinācijas centriem pārtraukt darbību šajā dalībvalstī.

166. Tādējādi, manuprāt, 2003. gada 17. februāra lēmums Forum 187 neskar individuāli tāpēc, ka tas ietekmētu šīs apvienības personīgās intereses.

167. Tagad ir jāizskata jautājums par to, vai Forum 187 prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama tāpēc, ka dažiem tās biedriem ir tiesības pašiem celt šādu prasību Kopienu Tiesā.

ii) Par Forum 187 prasības pieņemamību, pamatojoties uz to, ka tā pārstāv dažus tās biedrus

168. Forum 187 apgalvo, ka tās prasība ir jāatzīst par pieņemamu, jo tā pārstāvot divas koordinācijas centru grupas, kuras Komisijas lēmums skar tieši un individuāli. Pirmkārt, tie esot trīsdesmit centri, kuru atļaujas tika pagarinātas 2001. un 2002. gadā un kuriem šajā lēmumā periods, kurā tiem var piemērot apstrīdēto nodokļu režīmu, ir ierobežots līdz 2010. gada 31. decembrim, un, otrkārt, tie esot astoņi centri, kuru lūgums pagarināt atļauju tika izskatīts un kuri saskaņā ar šo lēmumu nevar saņemt atļaujas pagarinājumu.

169. Kā Tiesa ir skaidri apstiprinājusi spriedumā lietā Codorniu /Padome (52), tas, ka Kopienu tiesību akts ir vispārīgi piemērojams, neizslēdz to, ka tas dažus uzņēmējus var skart tieši un individuāli un tādējādi būt lēmums, kas pieņemts par tiem. Šajā gadījumā tas, ka Komisijas lēmums, ciktāl tajā par nesaderīgu ar Kopienu tiesībām tiek atzīts koordinācijas centru nodokļu režīms, ir jāuztver kā uzņēmējiem vispārīgi piemērojams pasākums, proti, piemērojams vispārēji un abstrakti noteiktai uzņēmēju grupai, neliedz to, ka šis lēmums dažus no šiem centriem to specifisku īpašību dēļ var skart tieši un individuāli.

170. Komisija neapstrīd pirmo EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzēto nosacījumu, saskaņā ar kuru 2003. gada 17. februāra lēmumam abas Forum 187 pārstāvētās centru grupas ir jāskar tieši. Es arī domāju, ka šis nosacījums ir izpildīts. No judikatūras izriet, ka fiziskas vai juridiskas personas, uz kurām attiecināms apstrīdētais akts, tas skar tieši, ja minētais akts nedod nekādu rīcības brīvību tā adresātiem, kas ir atbildīgi par tā ieviešanu, kam saskaņā ar ierasto izteicienu ir jābūt “pilnīgi automātiskai un jāizriet tikai no Kopienu tiesību aktiem, nepiemērojot citus starpposma noteikumus” (53) .

171. Tā tas ir šajā lietā, jo Komisijas lēmumā pēc tam, kad tajā koordinācijas centru nodokļu režīms ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, Beļģijas Karalistei ir aizliegts pagarināt centru atļaujas, kuru termiņš beidzas pēc 2003. gada 17. februāra, un paredzēts, ka atļaujas, kas pagarinātas pirms šī datuma, var būt spēkā tikai līdz 2010. gada 31. decembrim. Beļģijas iestādēm tātad nav nekādas rīcības brīvības šo noteikumu piemērošanā.

172. Savukārt šajā lietā jautājums ir par to, vai ir jāuzskata, ka pie Forum 187 minētajām grupām piederošie centri ir tādi, kurus Komisijas lēmums skar individuāli. Ir jānoskaidro, vai saskaņā ar kritērijiem, ko Tiesa ir izvirzījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Plaumann /Komisija un kas vēlāk ir apstiprināti pastāvīgajā judikatūrā (54), 2003. gada 17. februāra lēmums šīs abas grupas ietekmē dažu tām specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura tās raksturo salīdzinājumā ar citām personām un tādēļ tās “individualizē līdzīgi tā adresātam”.

173. Kā atgādina Komisija, akta vispārīgo piemērojamību zināmiem uzņēmumiem neapstrīd tas, ka tie tiek skarti vairāk vai citādāk nekā pārējie uzņēmumi. Vispārīgi piemērojamam noteikumam ir raksturīgi, ka tā vienveidīga piemērošana ieinteresētās personas skar dažādi atkarībā no to situāciju īpatnībām. No īpašajā valsts atbalstu jomā iedibinātās judikatūras izriet, ka uzņēmums principā nevar apstrīdēt Komisijas lēmumu, kurā aizliegts nozares valsts atbalsts, ja šo uzņēmumu lēmums skar tikai tā piederības minētajai nozarei dēļ vai kā iespējamo atbalsta saņēmēju (55) .

174. Tomēr no judikatūras izriet arī tas, ka, ja apstrīdētais akts skar kādu personu grupu, kas ir identificēta vai identificējama akta pieņemšanas brīdī, ņemot vērā šīs grupas locekļus raksturojošus kritērijus, šis akts var šīs personas skart individuāli, jo tās pieder pie ierobežota uzņēmēju loka (56) .

175. Šādu personu prasība tādējādi ir atzīta par pieņemamu, jo apstrīdētais akts groza prasītāja tiesības ar atpakaļejošu spēku. Tiesa to nolēma iepriekš minētajā spriedumā lietā Toepfer un Getreide ‑ Import /Komisija, kurā tā pirmoreiz atzina, ka dalībvalstij adresēts lēmums var individuāli skart kādu personu (57) . Šo risinājumu Tiesa piemēroja arī spriedumā lietā Bock /Komisija (58), kā arī spriedumos lietās Agricola commerciale olio u.c./Komisija un Savma /Komisija (59) .

176. Spriedumā lietā CAM /Komisija (60) Tiesa arī atzina, ka prasītāja bija tiesīga celt prasību, ja apstrīdētais pasākums attiecās uz situāciju, kas bija spēkā tā pieņemšanas brīdī, un apdraudēja iegūto tiesību izmantošanu nākotnē veicamajai darbībai (61) .

177. No tā izriet, ka, ja Kopienu akts apdraud personu iepriekš iegūtas tiesības, šīs personas ir tiesīgas apstrīdēt šā akta tiesiskumu Kopienu tiesā.

178. Ņemot vērā šo judikatūru, es uzskatu, ka ir jāatzīst, ka koordinācijas centrus, kuru atļaujas tika pagarinātas 2001. un 2002. gadā, Komisijas lēmums skar individuāli.

179. Saskaņā ar apstrīdēto nodokļu režīmu šo centru atļauju pagarināšana 2001. un 2002. gadā tiem deva tiesības izmantot šo režīmu desmit gadus, bet Komisijas lēmums to ierobežoja līdz 2010. gada 31. decembrim. Ar 2003. gada 17. februāra lēmumu tika ierobežotas šo centru tiesības, kas iegūtas, pamatojoties uz Beļģijas nodokļu režīmu un Komisijas iepriekš pieņemtajiem lēmumiem, saskaņā ar kuriem Kopienu tiesības valsts atbalsta jomā neiestājas pret šo nodokļu režīmu.

180. Turklāt tādu centru skaits, kas atradās šajā situācijā, bija zināms šī lēmuma pieņemšanas brīdī un tas nevar palielināties. Tātad judikatūras izpratnē tie pieder pie ierobežota vai slēgta uzņēmumu loka, kurus īpaši skar Komisijas lēmums.

181. Visbeidzot, šo centru tiesības celt prasību, manuprāt, varētu izrietēt no iepriekš minētajiem spriedumiem lietās Itālija un Sardegna Lines /Komisija un Itālija/Komisija. Šajos spriedumos tika nospriests, ka uzņēmums, kuram piešķirts atbalsts saskaņā ar nozaru atbalsta shēmu, ir jāuzskata par tādu, ko individuāli skar Komisijas lēmums, kurā šī atbalsta shēma atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu un uzdots atmaksāt summas, kas katram saņēmējam piešķirtas minētā režīma ietvaros. Tiesa uzskatīja, ka šo uzņēmumu lēmums ietekmēja ne tikai kā uzņēmumu, kas darbojas noteiktā nozarē un kas ir iespējamais apstrīdētās atbalsta shēmas saņēmējs. Tas to skāra arī kā faktisku saskaņā ar šo shēmu piešķirtā individuālā atbalsta saņēmēju (62) .

182. Šī judikatūra man šķiet piemērojama šajā gadījumā. Tāpat kā prasītāji lietās, kurās pieņemti iepriekš minētie spriedumi, koordinācijas centrus, kuriem bija atļaujas, kas tika pagarinātas 2001. un 2002. gadā un kuru piemērošana tika ierobežota ar 2010. gada 31. decembri, Komisijas lēmums ietekmēja ne tikai kā iespējamos apstrīdētā nodokļu režīma izmantotājus. Pēc individuālās atļaujas pagarināšanas tas tos ietekmēja arī kā faktiskus šī nodokļu režīma izmantotājus.

183. Visu šo iemeslu dēļ man šķiet, ka Forum 187 prasība ir pieņemama, jo šī apvienība pārstāv trīsdesmit centrus, kuru tiesības izmantot apstrīdēto režīmu tika ierobežotas ar 2010. gada 31. decembri.

184. Ar šo faktu pietiek, lai pamatotu to, ka Forum 187 prasība atcelt 2003. gada 17. februāra lēmumu, ciktāl tajā atzīts, ka koordinācijas centru nodokļu režīms ir ar kopējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts, ir pieņemama.

185. Tomēr Forum 187 lūdz arī daļēji atcelt 2003. gada 17. februāra lēmumu, ciktāl tajā nav paredzēti pārejas pasākumi centriem, kuru atļaujas beidzas 2003. gadā – pēc 17. februāra – un 2004. gadā. No šīm abām koordinācijas centru grupām, kuras pārstāv Forum 187 un kuras saskaņā ar šīs apvienības viedokli būtu tiesīgas celt prasību Kopienu tiesā, interese celt prasību ir tikai astoņiem centriem, kuru prasības pagarināt atļaujas tika izskatītas 2003. gada 17. februāra lēmuma pieņemšanas brīdī.

186. Daļēja Komisijas lēmuma atcelšana, ciktāl tajā nav paredzēti pārejas pasākumi centriem, kuru atļaujas beidzas 2003. gadā – pēc 17. februāra – un 2004. gadā, nevarētu radīt priekšrocības centriem, kuru atļaujas tika pagarinātas 2001. un 2002. gadā. Prasība atcelt tiesību aktu, ko iesniegusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja prasītājam ir interese, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts, kas nozīmē to, ka prasības rezultātam ir jādod kāds labums lietas dalībniekam, kurš ceļ prasību (63) . Turklāt intereses celt prasību neesamība ir absolūts šķērslis prasības pieņemšanai (64) .

187. Tādējādi Forum 187 pakārtotās prasības pieņemamība ir pakļauta nosacījumam, ka šiem astoņiem centriem pašiem ir tiesības celt prasību. Tas, ka šī prasība par daļēju Komisijas lēmuma atcelšanu ir iekļauta Beļģijas Karalistes prasībā, kuras pieņemamība netiek apstrīdēta un nešķiet apstrīdama (65), neatbrīvo no šādas izskatīšanas gadījumā, ja Forum 187 galvenā prasība tiktu noraidīta un izrādītos nepieciešams lemt pakārtoto prasību.

188. Ja tā būtu, es arī uzskatu, ka Forum 187 prasība ir pieņemama, jo koordinācijas centriem, kuru lūgumi pagarināt atļaujas tika izskatīti Komisijas lēmuma paziņošanas brīdī, būtu tiesības Kopienu tiesā celt prasību atcelt minēto lēmumu.

189. Tādas prasības pieņemamība, kuru cēluši apstrīdētā akta pieņemšanas brīdī identificētas vai identificējamas personu grupas biedri, ievērojot šīs grupas biedrus raksturojošus kritērijus, ir atzīta, ja Kopienu tiesību akts, uz kuru pamatojoties pieņemts apstrīdētais akts, īpaši uzliek pienākumu iestādei, kas ir šī akta autore, ņemt vērā prasītāju īpašo situāciju (66) .

190. Šī judikatūra, manuprāt, ir piemērojama koordinācijas centriem, kuru lūgumi pagarināt atļaujas tika izskatīti 2003. gada 17. februāra lēmuma pieņemšanas brīdī.

191. Pirmkārt, šie centri judikatūras izpratnē pieder pie slēgta loka, kura biedrus īpaši skar Komisijas lēmums. Atgādināšu, ka šajā lēmuma ir paredzēts, ka centriem, kuriem atļaujas jau ir piešķirtas pirms 2000. gada 31. decembra, šis režīms var tikt piemērots, līdz beidzas individuālā atļauja, kas ir spēkā 2003. gada 17. februārī, bet ne vēlāk kā līdz 2010. gada 31. decembrim. Tajā arī ir paredzēts, ka atļaujas, kas beidzas pirms 2010. gada 31. decembra, nav pagarināmas, pat ne īslaicīgi. Centri, kuru atļaujas jau ir piešķirtas pirms 2000. gada 31. decembra un kuru desmit gadu termiņš beidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2010. gada 31. decembrim, tātad veido grupu, kas bija identificējama Komisijas lēmuma pieņemšanas brīdī un kas pēc šī datuma nevar palielināties.

192. Turklāt šie centri tiek skarti īpašā veidā, salīdzinot ar citiem koordinācijas centriem un pārējiem uzņēmumiem, kas varēja izveidot šādus centrus. Tos īpaši raksturo tas, ka tiem bija atļaujas uz desmit gadiem, kuru termiņš beidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2010. gada 31. decembrim, un ka Beļģijas tiesību aktos, kas minēti Komisijas 1984. un 1987. gada lēmumā, bija paredzēta iespēja pagarināt šīs atļaujas, un ka saskaņā ar Komisijas lēmumu atļaujas vairs nevar pagarināt.

193. Otrkārt, kā izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Sofrimport /Komisija (67), un kā ir apstiprinājusi Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Antillean Rice Mills u.c./Komisija (68), galvenais elements, lai novērtētu, vai personas, kuras īpaši ietekmē vispārīgi piemērojams akts, tiek skartas individuāli, ir tām Kopienu tiesībās paredzētā aizsardzība. Forum 187 atsaucas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu un apgalvo, ka minētajiem koordinācijas centriem bija šāda paļāvība par to, ka atļaujas tiks pagarinātas.

194. Manuprāt, nav šaubu, ka tāds vispārīgais princips kā tiesiskās paļāvības aizsardzības princips var sniegt aizsardzību, kas individualizē prasītājus tāpat, kā to var darīt skaidri Kopienu tiesību akta noteikumi, pamatojoties uz kuriem pieņemti apstrīdētie pasākumi un kas uzliek pienākumu attiecīgā akta autoram ņemt vērā to īpašo situāciju, kā ir atzinusi arī Tiesa iepriekš minētajos spriedumos lietās Piraiki–Patraiki u.c./Komisija un Sofrimport /Komisija. Vispārīgā principa sniegtā aizsardzība tiešām šķiet faktors, kas var individualizēt prasītāju un tam dot iespēju tiešā veidā celt Kopienu tiesā prasību atcelt tiesību aktu (69) .

195. Protams, kā norāda Komisija, jautājums par to, vai koordinācijas centriem varēja būt tiesiskā paļāvība, ka atļaujas tiks pagarinātas, tiek apstrīdēts pēc būtības. Tomēr prasības pieņemamības izskatīšanas stadijā, manuprāt, pietiek konstatēt, ka Komisija 2003. gada 17. februāra lēmuma 117.–120. apsvērumā analizēja, uz kādu tiesisko paļāvību varētu pamatoties koordinācijas centri, kuriem minētā lēmuma paziņošanas brīdī bija spēkā esošas atļaujas. Tas, ka Komisija veica šādu analīzi, pierāda to, ka šiem koordinācijas centriem saskaņā ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principu bija īpaša aizsardzība, salīdzinot ar pārējiem koordinācijas centriem un daudznacionālo grupu uzņēmumiem, kas varētu izveidot šādus centrus.

196. Manuprāt, ar šo faktu pietiek, lai individualizētu koordinācijas centrus, kuru atļaujas beidzas laikā no 2003. gada 17. februāra līdz 2010. gada 31. decembrim, salīdzinot ar citiem uzņēmumiem, uz kuriem attiecas Komisijas lēmums. Tātad šie centri veido slēgtu loku, pietiekoši atšķirīgu no citiem uzņēmumiem, un tiem ir īpaša aizsardzība, kas izriet no tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, uz kuru tiem ir jāvar atsaukties, ceļot prasību Kopienu tiesā.

197. Tātad es atbalstu to, ka otrajai koordinācijas centru grupai, kuru, kā norāda Forum 187 , tā pārstāv šajā tiesvedībā, tiek atzītas tiesības celt prasību.

5) Prasības izskatīšana pēc būtības

198. Tā kā Forum 187 prasība ir plašāka par Beļģijas Karalistes prasību, jo tajā ir lūgts atcelt visu 2003. gada 17. februāra lēmumu, es vispirms izskatīšu šo prasību.

199. Nepieciešamības gadījumā es pēc tam izskatīšu Forum 187 un Beļģijas Karalistes prasības daļēji atcelt Komisijas lēmumu, ciktāl tajā nav paredzēti pārejas pasākumi centriem, kuru atļaujas beidzas kopš 2003. gada 17. februāra.

e) Forum 187 prasība atcelt visu 2003. gada 17. februāra lēmumu

200. Šīs prasības atcelt tiesību aktu pamatojumā Forum 187 izvirza trīs pamatus. Pirmajā pamatā tā apgalvo, ka šim lēmumam nav tiesiskā pamata un tas pārkāpj tiesiskās drošības principu, jo tas ir pretrunā agrākajiem lēmumiem, kas pieņemti vairāk nekā pirms piecpadsmit gadiem. Otrajā pamatā Forum 187 apgalvo, ka, kvalificējot koordinācijas centru nodokļu režīmu par valsts atbalstu, Komisija nav ievērojusi EKL 87. panta 1. punkta noteikumus. Pēdējā pamatā Forum 187 kritizē to, ka šajā lēmumā nav norādīts pamatojums iemesliem, kas lika Komisijai pārskatīt iepriekš pieņemtos lēmumus.

i) Pamats par to, ka trūkst tiesiskā pamata un ir pārkāpts tiesiskās drošības princips

– Lietas dalībnieku ar gumenti

201. Forum 187 apgalvo, ka tiesiskās drošības princips Komisijai uzliek pienākumu ievērot tās agrāk pieņemtos lēmumus un ka gadījumi, kuros tā varētu atsaukt nelikumīgu lēmumu, ir ļoti reti. Saskaņā ar šīs apvienības viedokli Komisija lēmumu par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu balstīja uz diviem pamatiem, proti, Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) un v) apakšpunktu un tās vispārējo kompetenci labot agrāk pieļautu kļūdu. 2003. gada 17. februāra lēmumā Komisija esot pievienojusi arī EKL 87. un 88. pantu. Forum 187 apgalvo, ka šim lēmumam nav tiesiskā pamata tādēļ, ka to nevarēja pieņemt, atsaucoties uz kādu no šiem pamatiem.

202. Saskaņā ar Forum 187 viedokli Regula Nr. 659/1999 nevar kalpot par tiesisko pamatu, jo tās 1. panta b) un v) apakšpunktā, kurā definēts jēdziens “pastāvošs atbalsts” ir noteikts, ka, lai pasākums, kas neveidoja atbalstu, kļūtu par pastāvošu atbalstu, ir jānotiek kopējā tirgus attīstībai. Šis noteikums neesot piemērojams gadījumā, ja Komisija vēlētos mainīt savu vērtējumu, saskaņā ar kuru pasākums nav valsts atbalsts.

203. Forum 187 apgalvo, ka Komisija savu lēmumu nevarēja pamatot arī ar EKL 87. un 88. pantu šādu divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, Komisija esot uzsākusi formālās izmeklēšanas procedūru, pamatojoties tikai uz Regulu Nr. 659/1999, un lēmumam, ar ko noslēdz šo procedūru, nevarot būt cits tiesiskais pamats. Otrkārt, šie panti Komisijai nesniedzot plašāku kompetenci, nekā paredzēta Regulā Nr. 659/1999, kurā izsmeļošā veidā noteiktas šīs iestādes pilnvaras. Komisija nevarot uzskatīt, ka 2003. gada 17. februāra lēmums ir balstīts uz EKL 88. panta 1. punktu, jo koordinācijas centru nodokļu režīms neiekļaujas jēdziena “pastāvošs atbalsts” definīcijā, kas paredzēta šajā regulā.

204. Visbeidzot, Forum 187 izklāsta, ka Komisija nevarot apgalvot, ka tā ir labojusi kļūdainu lēmumu vairāk nekā piecpadsmit gadus pēc tā pieņemšanas. Saskaņā ar judikatūru tiesības labot kļūdu ir jāizmanto saprātīgā termiņā. Pēc vairāk nekā piecpadsmit gadiem atgriežoties pie lēmuma, kurā noteikts, ka apstrīdētais nodokļu režīms nav valsts atbalsts, Komisija pārkāpjot tiesiskās drošības principu it īpaši tāpēc, ka tai ir jāievēro iepriekš pieņemto lēmumu neaizskaramība. Turklāt tā neesot sniegusi nekādus paskaidrojumus, kāpēc ir pagājis tik ilgs laika posms. Visbeidzot, Komisija nevarot atsaukties uz to, ka tās lēmumam nav atpakaļejoša spēka. Saskaņā ar Forum 187 viedokli 2003. gada 17. februāra lēmumam noteikti ir sekas ar atpakaļejošu spēku, ņemot vērā lielos ieguldījumus koordinācijas centros.

205. Atbildot uz šiem argumentiem, Komisija apgalvo, ka tai bija tiesības grozīt savu vērtējumu, saskaņā ar kuru apstrīdētais nodokļu režīms nebija valsts atbalsts, ievērojot tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības aizsardzības principus, kā arī iegūto tiesību principu. Šī kompetence izrietot no tiesībām pastāvīgi pārskatīt pastāvošos atbalstus, kas tai dodot iespēju pārskatīt ar kopējo tirgu saderīgu valsts atbalstu attiecībā uz nākotni. Runājot par procedūru, kas ir jāievēro, saskaņā ar Komisijas viedokli esot acīmredzami, ka apstrīdēto atbalsta shēmu nevarēja uzskatīt par jaunu atbalstu un ka pēc analoģijas esot jāpiemēro procedūra, kas paredzēta pastāvošo atbalstu pārskatīšanai.

– Vērtējums

206. Vispirms, manuprāt, ir svarīgi atzīt, ka 2003. gada 17. februāra lēmumā Komisija neparedz atcelt savus iepriekšējos lēmumus par koordinācijas centru nodokļu režīmu. Ne šī lēmuma pamatojumā, ne rezolutīvajā daļā tā nenorāda, ka būtu ar atpakaļejošu spēku jāatceļ tās 1984. un 1987. gada lēmumi, kā arī tās atbilde uz 1990. gada Parlamenta jautājumu un ka 2003. gada 17. februāra lēmuma mērķis būtu aizstāt šos lēmumus. Ja tas tā būtu, tad nešķistu apšaubāmi, ka šāds lēmums būtu pretrunā tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem.

207. Lai gan iestādei ir tiesības ar atpakaļejošu spēku atsaukt lēmumu, kas tai šķiet kļūdains, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šāda atsaukšana ir jāveic saprātīgā termiņā un ir jāņem vērā tas, cik lielā mērā minētā pasākuma saņēmēji varēja paļauties uz to, ka tas ir likumīgs (70) . Šie nosacījumi acīmredzot netiktu izpildīti, ja Komisija būtu gribējusi pēc 19 gadiem ar atpakaļejošu spēku atcelt savu lēmumu, saskaņā ar kuru koordinācijas centru nodokļu režīms nav valsts atbalsts, kaut gan dalībvalsts, kas ir šo lēmumu adresāte, to jau ir īstenojusi.

208. No 2003. gada 17. februāra lēmuma satura un lietas materiāliem izriet, ka šis lēmums tika pieņemts pēc tam, kad Komisija bija nolēmusi uzsākt jaunu koordinācijas centru nodokļu režīma izskatīšanu, piemērojot pastāvošā atbalsta kontroles procedūru, kurā paredzēts, ka galīgajam lēmumam nav atpakaļejoša spēka. No šī lēmuma satura izriet arī tas, ka Komisija uzskatīja, ka šis režīms tagad ir ar kopējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts.

209. Tātad, izskatot šo pamatu, ir jānosaka, vai Komisija bija tiesīga mainīt vērtējumu par to, vai šis vispārīgi piemērojamais režīms, kurā netika veikti nopietni grozījumi kopš tās iepriekšējiem 1984., 1987. un 1990. gada vērtējumiem, ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai Komisija pamatoti piemēroja procedūru, kas attiecināma uz pastāvošajiem valsts atbalstiem.

210. Protams, tiesiskās drošības princips nosaka, ka Kopienu tiesību aktiem ir jābūt precīziem un skartajām personām jāspēj paredzēt to piemērošanu (71) . Tā mērķis ir garantēt to, lai situācijas un tiesiskās attiecības, kas izriet no Kopienu tiesību aktiem, būtu paredzamas (72) . Šis princips ir piemērojams īpaši stingri, ja atvasinātais tiesību akts var ietvert finansiālas sekas (73), kā tas var būt saistībā ar Komisijas valsts atbalsta jomā pieņemtiem lēmumiem. Turklāt EKL 88. panta 3. punktā noteiktā šo atbalstu paziņošanas pienākuma mērķis it īpaši ir noraidīt iespējamās šaubas par to, vai valsts pasākums ir vai nav valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

211. Tiesiskās drošības princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, kas atbilst pirmā principa subjektīvajam aspektam, paredz, ka dalībvalsts, kas ir paziņojusi Komisijai nodokļu režīmu, ko tā paredz īstenot, kā arī šī režīma saņēmēji var paļauties uz to, ka šīs iestādes lēmums, kurā atzīts, ka minētais režīms nav valsts atbalsts, ir likumīgs.

212. Nav arī šaubu, ka Regulā Nr. 659/1999, kurā saskaņā ar tās preambulas otro apsvērumu ir reglamentēta Komisijai EKL 88. pantā piešķirto pilnvaru izpilde, nav īpaši paredzēts tāds gadījums, ar kādu mēs sastopamies šajā lietā. Tādējādi vienīgā iespēja, kas iekļauta šīs regulas 1. panta b) un v) apakšpunktā un kas definē pastāvošā atbalsta jēdzienu, kurā pasākums, kas nav valsts atbalsts tā piemērošanas brīdī, tomēr ir jāuzskata par pastāvošu, ir tāda, ka minētais pasākums ir “vēlāk kļuvis par valsts atbalstu kopējā tirgus attīstības dēļ”.

213. Regulā Nr. 659/1999 nav noteikts, ko ietver jēdziens “kopējā tirgus attīstība”. To var uztvert kā tiesisko un ekonomisko apstākļu izmaiņas nozarē, kuru skar minētais pasākums. Vārdi “attīstība” un “kopējais tirgus” liek domāt, ka tirgu, kuru ietekmē minētais valsts pasākums, ir skārušas izmaiņas, kuru dēļ šim pasākumam, kas nebija valsts atbalsts, turpmāk ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts. Šis jēdziens tātad neattiecas uz gadījumu, kurā, kā tas ir šajā lietā, Komisija maina savu vērtējumu, pamatojoties tikai uz stingrāku Līguma noteikumu valsts atbalsta jomā piemērošanu.

214. Tomēr, atšķirībā no Forum 187 , es nedomāju, ka tiesiskās drošības princips un Regulas Nr. 659/1999 formulējums liegtu Komisijai mainīt savu vērtējumu par to, vai vispārīgi piemērojams nodokļu režīms ir atbalsts, ja tā uzskata, ka pie šāda secinājumam ir jānonāk, pareizi piemērojot Līguma noteikumus.

215. Manuprāt, šo vērtējumu pamato EKL 87. un 88. pants. Pirmkārt, kā jau Tiesa ir spriedusi, tiesiskās drošības princips, lai cik nozīmīgs tas būtu, nav piemērojams vispārīgi, un tā piemērošana ir jāapvieno ar likumības principu (74) . Otrkārt, kā norādīja Komisija, tās pilnvaru un pienākumu apmēru valsts atbalsta jomā ir jānovērtē, ievērojot EKL 87. un 88. pantu. Regulu Nr. 659/1999, kas ir sekundāro tiesību akts, kas pieņemts EKL 87. un 88. panta piemērošanai, nevar interpretēt tā, ka tā samazinātu Līgumā paredzēto noteikumu piemērojamību.

216. EKL 88. pantā Komisijai ir uzdots pienākums ne tikai iepriekš izskatīt dalībvalstu projektus, kuros paredzēts ieviest jaunu valsts atbalstu, bet arī pastāvīgi kontrolēt pastāvošos atbalstus. Šīs pastāvīgās kontroles ietvaros Komisija sadarbībā ar dalībvalsti, kas piešķīrusi minēto atbalstu, var ieteikt šai dalībvalstij turpmāk veikt grozījumus, kas šķiet nepieciešami, lai šis atbalsts arī turpmāk būtu saderīgs ar kopējo tirgu. Saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu šīs procedūras neizdošanās gadījumā Komisija var uzdot minētajai dalībvalstij izdarīt izmaiņas šajā atbalstā vai atcelt šo atbalstu tās noteiktā termiņā.

217. EKL 88. pantā Komisijai sniegto pilnvaru mērķis ir novērst to, ka tiek turpināta vispārējas atbalsta shēmas piemērošana un ka tā ļauj piešķirt jaunus individuālus atbalstus, ja izrādās, ka šis režīms vairs nav saderīgs ar kopējo tirgu. Tādējādi Komisijas uzdevums ir panākt, lai netiktu atļauta vai netiktu no jauna piemērota neviena atbalsta shēma, kas kavē kopējā tirgus optimālu darbību.

218. EKL 88. panta mērķis ir arī nodrošināt vienlīdzību starp dalībvalstīm un uzņēmējiem. Ekonomisko un tiesisko apstākļu attīstības dēļ jauna atbalsta shēma, kuras saturs būtu identisks ar citā dalībvalstī spēkā esošu atbalsta shēmu, būtu Komisijas pieņemta negatīva lēmuma priekšmets. Tātad pieļaut, ka uzņēmēji var izmantot pastāvošās atbalsta shēmas jaunu piemērošanu, būtu pretrunā vispārējam vienlīdzības principam.

219. Ņemot vērā šos faktus, es uzskatu, ka Komisijai ir tiesības mainīt savu vērtējumu par atbalsta esamību, ja tā uzskata, ka pie tāda rezultāta ir jānonāk, pareizi piemērojot Līguma noteikumus. Tādējādi, lai gan Komisijai ir jāievēro tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, šī prasība, lai cik nozīmīga tā būtu, ir jāsavieno ar likumības principu un tādējādi ar EKL 87. un 88. panta noteikumiem. Pieļaut, ka valsts atbalsta shēma var tikt piemērota no jauna, kaut gan izrādās, ka tā ir pretēja kopējā tirgus labai darbībai, būtu pretrunā šiem noteikumiem. Tas arī būtu pretrunā vienlīdzīgai attieksmei pret dalībvalstīm un uzņēmumiem, jo jauna, ar valsts atbalsta shēmu, kas sākumā uzskatīta par tādu, kas neveido valsts atbalstu, identiska atbalsta shēma būtu negatīva lēmuma priekšmets.

220. Šajā sakarā es uzskatu, ka Komisija izmantoja pilnvaras, kas tai valsts atbalsta jomā paredzētas Līgumā, kad tā šajā lietā nolēma izskatīt vai atkārtoti izskatīt visus dalībvalstīs spēkā esošos nodokļu režīmus, kurus Rīcības kodeksa grupa bija atzinusi par nelabvēlīgiem kopējam tirgum, kad tai šķita, ka šiem režīmiem, iespējams, ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts.

221. Tādējādi, manuprāt, tiesiskā drošība neliedz Komisijai nākotnē grozīt tās vērtējumu saistībā ar pastāvošu atbalstu. Tāpat arī 2003. gada 17. februāra lēmumam netrūkst tiesiskā pamata, kā apgalvo Forum 187 , bet tā pamats ir EKL 87. un 88. pants, kā norādīts tā sešdesmit devītajā apsvērumā.

222. Runājot par procedūru, kas piemērojama, ja Komisija šādi groza savu vērtējumu, es arī domāju, ka runa var būt tikai par procedūru, kas piemērojama pastāvošu atbalstu kontrolei. Regulā Nr. 659/1999, kurā noteikta Komisijai EKL 88. pantā piešķirto pilnvaru izpilde, ir minēti tikai divu veidu valsts pasākumi: jauni pasākumi un pastāvoši pasākumi. Šajā lietā Komisija paredz mainīt savu vērtējumu par valsts atbalstu, kas tai paziņots un kas ex hypothesi – kā tas ir šajā lietā – netika nopietni grozīts kopš tās iepriekšējā lēmuma. Tātad šo režīmu nevar uzskatīt par jaunu pasākumu, kas tikko paziņots Komisijai, pirms uzsākta tā īstenošana, vai par nelikumīgu atbalstu, proti, atbalstu, kas piešķirts, to iepriekš nepaziņojot šai iestādei, vai pirms tā paredzētajos termiņos ir pieņēmusi lēmumu. Tātad no Komisijas viedokļa tas ir pastāvošs pasākums, jo tā par to bija informēta, un tas piemērojamās kontroles procedūras noteikšanai ir pielīdzināms pastāvošam atbalstam Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) apakšpunkta izpratnē.

223. Turklāt šāds vērtējums nodrošina labāku tiesisko drošību dalībvalstij, kura ieviesusi minēto pasākumu, un uzņēmumiem, kas izmanto šo pasākumu. Šī vērtējuma rezultātā minētais pasākums tiek piemērots līdz brīdim, kad Komisija konstatē tā nesaderību ar kopējo tirgu. Turklāt, ja Komisija pieņem šādu lēmumu, tas ir spēkā tikai nākotnē un termiņā, kas jānosaka šai iestādei (75) .

224. Visbeidzot, šī procedūra neliedz iespēju uzņēmumiem, kuriem piemērota vispārējā apstrīdētā atbalsta shēma, pēc būtības apstrīdēt Komisijas jauno vērtējumu, saskaņā ar kuru attiecīgais režīms ir valsts atbalsts, vai nu ceļot prasību atcelt tiesību aktu Kopienu tiesā, kā to darīja Forum 187 , vai arī ceļot iebildi par nepieņemamību it īpaši valsts tiesā, kā Tiesa to atgādināja spriedumā lietā Unión de Pequeños Agricultores /Padome (76) .

225. Forum 187 tādējādi nav pamata pārmest Komisijai nedz to, ka tā vēstulē Beļģijas valdībai, to informējot par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu, norādīja, ka bija piemērojama Regulas Nr. 659/1999 17. un 19. pantā paredzētā procedūra, nedz to, ka tiesvedības gaitā tika mainīts tiesiskais pamats, jo šīs regulas mērķis ir tikai kodificēt Komisijai EKL 87. un 88. pantā uzticēto pilnvaru izpildi.

226. Tas, vai 2003. gada 17. februāra lēmumā Komisija pareizi ņēma vērā koordinācijas centru tiesisko paļāvību, nepieciešamības gadījumā tiks izskatīts saistībā ar prasību daļēji atcelt šo lēmumu. Tomēr atbilde uz šo jautājumu pati par sevi nevar apstrīdēt secinājumu, ka Komisijai bija tiesības mainīt savu viedokli par to, vai koordinācijas centru nodokļu režīms bija uzskatāms par valsts atbalstu, un piemērot pastāvošo valsts atbalstu procedūru, kas paredzēta Regulas Nr. 659/1999 17. un 19. pantā.

227. Ņemot vērā visus šos faktus, uzskatu, ka pirmais pamats ir jānoraida.

ii) Pamats par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu

228. Forum 187 izvirza vairākus argumentus, lai pierādītu, ka Komisija nepareizi piemēroja EKL 87. panta 1. punktu, kvalificējot koordinācijas centru nodokļu režīmu par valsts atbalstu šī noteikuma izpratnē. Vispirms tā apstrīd metodi, ar kuru Komisija izvērtēja minēto nodokļu režīmu. Turpinājumā tā apgalvo, ka dažādie pasākumi, kas veido šo režīmu, neatbilst nosacījumiem, kas noteikti EKL 87. panta 1. punktā. Forum 187 tādējādi uzskata, ka šie pasākumi nepiešķir priekšrocības koordinācijas centriem, ka ar tiem netiek piešķirti valsts līdzekļi, ka Komisija nav pierādījusi, ka tie ietekmētu konkurenci un tirdzniecību starp dalībvalstīm, ka minētais režīms nav selektīvs un ka to katrā ziņā pamato Beļģijas nodokļu sistēmas raksturs un struktūra.

229. Komisija noraida visus šos iebildumus.

230. Lai vērtējums būtu skaidrāks, es precizēšu lietas dalībnieku dažādo argumentu saturu saistībā ar katru punktu, uz kuru tie attiecas.

– Par apstrīdētā režīma analīzes metodi

231. Forum 187 Komisijai pārmet to, ka tā nav ievērojusi dalībvalstu kompetenci nodokļu jomā. Tā atgādina, ka, tā kā uzņēmumu nodokļu likmes un veidi Kopienā nav saskaņoti, Beļģijas Karalistei ir tiesības noteikt noteikumus, kas piemērojami daudznacionālo grupu meitas uzņēmumu aplikšanai ar nodokli. Saskaņā ar Forum 187 viedokli, ja šie noteikumi rada konkurences traucējumus, tad ir piemērojams EKL 96. un 97. pants, nevis noteikumi par valsts atbalstu.

232. Forum 187 pārmet Komisijai, ka tā ir veikusi pārāk vispārēju minētā režīma analīzi. Tā uzskata, ka koordinācijas centru nodokļu režīms piemērojams 230 centriem, kas pieder pie uzņēmumu grupām, kas darbojas ļoti atšķirīgās nozarēs. Tādējādi apstrīdēto pasākumu ekonomiskās sekas esot ļoti dažādas atkarībā no tā, vai uzņēmumu grupa pārdod automašīnas vai pārtikas produktus. Tātad Komisijai bija jāveic daudz detalizētāka minēto pasākumu seku analīze.

233. Es tāpat kā Komisija nedomāju, ka valsts nodokļu režīma izskatīšana, ievērojot EKL 87. panta noteikumus, būtu uzskatāma par dalībvalst