ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa esot arī pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, kā arī normas, kas paredzētas dokumenta AGRI‑2005‑64043 2. punkta 1. un 6. apakšpunktā, Regulas Nr. 1122/2009 50. pantā un Komisijas darba dokumentā DS/2010/29 REV. Proti, lai gan, ievērojot vispirms pirmo no šiem minētajiem dokumentiem un Regulas Nr. 1122/2009 50. pantu, vienotas likmes finanšu korekciju likmi var piemērot tikai 1 % no savstarpējas atbilstības prasībām pakļautiem valsts atbalsta saņēmējiem, Vispārējā tiesa esot turpinājusi to attiecināt uz visiem šiem saņēmējiem. Turklāt saskaņā ar otro no šiem dokumentiem, kuru Komisija, pieņemot apstrīdēto lēmumu, neesot ņēmusi vērā, pat obligātās pārbaudes sistēmas ietvaros maksimālā likme ir 20 % no visiem lauksaimniekiem.
26

Tomēr, otrkārt, dalībvalstis saskaņā ar PVN direktīvas 131. pantu paredz nosacījumus, ar kādiem tās no nodokļa atbrīvo eksporta darījumus, lai nodrošinātu pareizu un vienkāršu šajā direktīvā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa piemērošanu un lai novērstu jebkādu krāpšanu nodokļu jomā, izvairīšanos no nodokļiem un jebkādu to ļaunprātīgu izmantošanu. Īstenojot savas pilnvaras, dalībvalstīm tomēr ir jāievēro vispārējie tiesību principi, kuri ir daļa no Savienības tiesību sistēmas un no kuriem viens it īpaši ir samērīguma princips (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 28. februāris, Pieńkowski, C‑307/16, EU:C:2018:124, 32. un 33. punkts).
13

Grazhdanski protsesualen kodeks (Bulgārijas Civilprocesa kodekss), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, (turpmāk tekstā – “GPK”) 47. panta “Paziņošana, piestiprinot paziņojumu” 1. punktā ir paredzēts – “ja atbildētājs mēneša laikā nav sastopams lietas materiālos norādītajā adresē un nav iespējams atrast kādu personu, kas piekrīt saņemt paziņojumu, paziņotājs piestiprina paziņojumu pie attiecīgās personas [mājokļa] durvīm vai pastkastes; ja viņam tur nav piekļuves, paziņojumu piestiprina pie ēkas ieejas durvīm vai tuvumā kādā labi redzamā vietā. Ja viņam ir piekļuve pastkastei, paziņotājs arī tur ievieto paziņojumu. Secinājums par to, ka atbildētājs nav sastopams lietas materiālos norādītajā adresē, tiek izdarīts tad, ja, vismaz trīs reizes apmeklējot [atbildētāju] šajā adresē un to darot ar vismaz vienas nedēļas laika atstarpi, nav bijis iespējams sastapt atbildētāju, un turklāt vienam apmeklējumam ir jānotiek brīvdienā. Šis noteikums nav spēkā, ja paziņotājs ar dzīvokļu īpašnieku biedrības pārvaldnieka vai attiecīgās pašvaldības priekšsēdētāja izziņas starpniecību vai citādā veidā ir ieguvis informāciju, ka atbildētājs šajā adresē nedzīvo, un to ir apliecinājis paziņojumā, norādot informācijas avotu.”
41

No tā izriet – lai ar rīkojumu par nelikumīgas darbības izbeigšanu un tās atkārtošanās, kā arī jebkādu jaunu attiecīgo interešu aizskāruma novēršanu faktiski varētu panākt šādus mērķus, minēto rīkojumu ir jāvar attiecināt uz informāciju, kuras saturs, vienlaikus paužot to pašu vēstījumu, izmantoto vārdu vai to kombinācijas dēļ ir izteikts nedaudz atšķirīgā veidā salīdzinājumā ar informāciju, kuras saturs ir ticis atzīts par nelikumīgu. Ja tas tā nav – un kā uzsver iesniedzējtiesa –, ar šādu rīkojumu saistītās sekas var viegli apiet, uzglabājot tādus paziņojumus, kas gandrīz neatšķiras no iepriekš par nelikumīgiem atzītiem paziņojumiem, un tā rezultātā attiecīgajai personai varētu būt jāizmanto vairākas procedūras, lai panāktu to darbību izbeigšanu, no kurām tā ir cietusi.
46

Gan savstarpējas uzticēšanās starp dalībvalstīm principam, gan arī savstarpējas atzīšanas principam, kas pats ir balstīts uz savstarpēju uzticēšanos starp šīm dalībvalstīm, Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme, jo tie ļauj izveidot un uzturēt telpu bez iekšējām robežām. Konkrētāk, it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ar savstarpējas uzticēšanās principu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (spriedumi, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 36. punkts, un 2018. gada 25. jūlijs, Generalstaatsanwaltschaft (Apcietinājuma apstākļi Ungārijā), C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, 49. punkts).
21

Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka pēc 2017. gada 20. decembra sprieduma Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:1004) pasludināšanas pamatlietas puses tai iesniedza papildu apsvērumus, kuros tās atbalstīja pretējas nostājas par minētajā spriedumā rastā risinājuma piemērošanu. Ieņēmumu un muitas dienesta skatījumā šis risinājums nav attiecināms uz pamatlietā aplūkoto situāciju, it īpaši, ja pašnodarbinātai personai nav pienākuma izpildīt savu darbu personīgi un ir iespēja turpināt savu darbību citā veidā, tostarp, to aizstājot citai personai. Turpretim H. Dakneviciute skatījumā 2017. gada 20. decembra sprieduma Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:1004) 36. un 40.–44. punktā izklāstītie apsvērumi apstiprina viedokli, saskaņā ar kuru Savienības tiesību interpretācija, kas izriet no 2014. gada 19. jūnija sprieduma Saint Prix (C‑507/12, EU:C:2014:2007), ir attiecināma uz pašnodarbinātām personām.
35

No otras puses, pamatlietā aplūkotās vienošanās tekstā nav runas par piecu apsūdzēto vainu. Šajā ziņā jāuzsver, ka ar to vien, ka šī vienošanās ietver MH vainas atzīšanu, nevar tikt izslēgts, ka attiecībā uz pieciem apsūdzētajiem nolēmums varētu tikt kvalificēts kā tāds, ar kuru “netiek noteikts personas vainīgums”. Proti, kā norādījusi iesniedzējtiesa, šī vienošanās var tikt uzskatīta par lēmumu pēc būtības attiecībā uz personu, kas to noslēdz un kas tātad tajā var tikt uzrādīta kā vainīga, bet ne attiecībā uz pārējiem apsūdzētajiem, kuri šādu vienošanos nav noslēguši. Ja Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punkts tiktu interpretēts citādi, tam būtu tādas sekas, ka pieci apsūdzētie vairs nevarētu izmantot šajā normā paredzētās garantijas. Šāda interpretācija būtu pretrunā direktīvas mērķim, kas izriet no tās 9. apsvēruma, proti, veicināt tiesības uz taisnīgu tiesu kriminālprocesā.
11

Apelācijas tiesvedībā šo nolēmumu apstiprināja iesniedzējtiesa Městský soud v Praze (Prāgas pilsētas tiesa, Čehijas Republika). Savā 2016. gada 26. aprīļa nolēmumā tā atzina, it īpaši, ka nav jāvēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, jo Regulas Nr. 261/2004 3. panta 5. punkta interpretāciju var skaidri izsecināt no šīs regulas formulējuma, kā arī no 2013. gada 28. februāra sprieduma Folkerts (C‑11/11, EU:C:2013:106). Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskatīja, ka no šīs tiesību normas izriet, ka České aerolinie ir tieši atbildīga par attiecīgajiem pasažieriem nodarīto kaitējumu kompānijas Etihad Airways nodrošinātajā savienotā reisa daļā notikušās kavēšanās dēļ, jo vietniecības jēdziena būtiskā sastāvdaļa ir tas, ka atvietojamais ir tieši atbildīgs par vietnieka rīcību. Turklāt iesniedzējtiesas ieskatā šī minētās regulas interpretācija ir arī pilnīgi atbilstīga tās izskatāmajai faktiskajai situācijai un taisnīga, ievērojot, ka līgumpārvadātāja atbildība izriet no līguma un pārvadātājs nevar tikt no tās atbrīvots tāpēc, ka lidojuma daļu, kurā ir notikusi kavēšanās, ir nodrošinājusi cita persona, jo šāda situācija ir analoģiska jebkura cita apakšlīguma situācijai.
33

Šīs atšķirīgās interpretācijas izriet no dažādiem KPC Herning, Dānijas valdības un Komisijas viedokļiem par to, cik svarīgi ir līguma punkti un pušu griba, ko no tiem var secināt, lai varētu darījumu klasificēt PVN jomā situācijā, kad projekti un ar līgumu par īpašuma pārdošanu saistītie darbi vēl nav izpildīti šī īpašuma nodošanas brīdī. Šajā lietā tātad ir svarīgi noteikt, vai un cik lielā mērā ir jāņem vērā nodoms daļēji nojaukt esošo noliktavas ēku, kas atrodas uz zemes gabala ar nosaukumu “Finlandkaj 12”, kā arī aizstāt to ar jaunu ēku.
26

Šajā ziņā jānorāda, ka tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, izvērtē gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu, gan to, cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj. Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. spriedumu, 2018. gada 4. decembris, Minister for Justice and Equality un Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, 26. un 27. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
19

Būtu jāpiebilst, ka pirms Direktīvas 2012/34 stāšanās spēkā Direktīvā 2001/14 bija ietverts II pielikums, kas ir analoģisks Direktīvas 2012/34 II pielikumam. Tomēr atšķirībā no šī pēdējā minētā pielikuma Direktīvas 2001/14 II pielikumā dzelzceļa infrastruktūras izmantošana nebija iekļauta minimālajos piekļuves pakalpojumos, tādēļ, iesniedzējtiesas skatījumā, bija acīmredzams, ka “pasažieru platformas” ir jāiekļauj Direktīvas 2001/14 II pielikuma 2. punkta c) apakšpunktā minētajā kategorijā, kurā ietilpst “pasažieru dzelzceļa stacijas, to ēkas un cits aprīkojums”. Tādējādi šī tiesa uzskata, ka tad, ja Savienības likumdevējs būtu vēlējies grozīt maksas noteikšanas principu attiecībā uz pasažieru platformu izmantošanu, tas to būtu norādījis Direktīvas 2012/34 apsvērumos, vēl jo vairāk tādēļ, ka šādi grozījumi nozīmētu būtiskas finansiālas sekas.
8

Minētās direktīvas 24. pantā “Pakļaušana netaisnībai” ir noteikts: “Dalībvalstis savā tiesiskajā sistēmā ievieš šādus pasākumus, kuri vajadzīgi, lai pasargātu darbiniekus, to skaitā darbinieku pārstāvjus saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi, no atlaišanas vai citas negatīvas attieksmes no darba devēja puses, kas ir reakcija uz sūdzību uzņēmumā vai uz jebkuru tiesvedību, kuras mērķis ir panākt vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu.”
28

Apstāklis, ka šis pienākums izriet tikai no šī iegūšanas akta vai izriet vienlaikus gan no minētā akta, gan arī no minētā nekustamā īpašuma kopīpašnieku pilnsapulces pieņemta lēmuma, neietekmē Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanu strīdam attiecībā uz minēto pienākumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1983. gada 22. marts, Peters Bauunternehmung, 34/82, EU:C:1983:87, 18. punkts).
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1992, L 302, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 648/2005 (2005. gada 13. aprīlis) (OV 2005, L 117, 13. lpp.) (turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 212.a pantu, Padomes Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1238/2013 (2013. gada 2. decembris), ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu par Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no tās nosūtīta kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importu (OV 2013, L 325, 1. lpp.), 3. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu un Padomes Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1239/2013 (2013. gada 2. decembris), ar ko nosaka galīgo kompensācijas maksājumu tādu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importam, kuru izcelsme ir Ķīnas Tautas Republikā vai kurus nosūta no Ķīnas Tautas Republikas (OV 2013, L 325, 66. lpp.), 2. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu.
12

Décret no 2000‑815, du 25 août 2000, relatif à l’aménagement et à la réduction du temps de travail dans la fonction publique de l’État et dans la magistrature [2000. gada 25. augusta Dekrēta Nr. 2000‑815 par darba laika organizēšanu un samazināšanu valsts civildienestā un tiesās] (JORF, 2000. gada 29. augusts, 13301. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar décret no 2011‑184, du 15 février 2011 [2011. gada 15. februāra Dekrētu Nr. 2011‑184] (JORF, 2011. gada 17. februāris, 2963. lpp.), 3. pantā ir noteikts: “I.– Darba organizācijai ir jāatbilst turpinājumā definētajām minimālajām garantijām. Nedēļas faktiskā darba ilgums, ieskaitot virsstundas, nedrīkst ne pārsniegt četrdesmit astoņas stundas vienā nedēļā, ne četrdesmit astoņas stundas vidēji jebkurā divpadsmit sekojošu nedēļu laikposmā, un iknedēļas atpūta, principā ieskaitot svētdienu, nevar būt īsāka par trīsdesmit piecām stundām. [..] II.– No I punktā paredzētajiem noteikumiem var atkāpties tikai šādos gadījumos un ar šādiem nosacījumiem: a) Ja attiecīgā sabiedriskā pakalpojuma priekšmets to pastāvīgi prasa, it īpaši personu un mantas aizsardzībai, ar Conseil d’État [Valsts padomes] dekrētu, kas pieņemts, ņemot vērā comité technique ministériel [Ministriju tehniskās komitejas] un Conseil supérieur de la fonction publique [Civildienesta augstākās padomes] viedokli, un kurā tiek noteikta attiecīgajai darbinieku kategorijai piešķiramā atlīdzība; [..].”
9

Šīs regulas III pielikumā ietilpst I sadaļa, kuras VII nodaļā “Uzglabāšana un transports” ir noteikts: “Pārtikas apritē iesaistītajiem tirgus dalībniekiem ir jānodrošina, ka mājas nagaiņu gaļas uzglabāšanu un pārvadāšanu veic saskaņā ar šādām prasībām: 1. a) Ja vien īpašos noteikumos nav norādīts citādi, tūlīt pēc pēckaušanas veterinārās ekspertīzes gaļa ir kautuvē jāatdzesē, lai nodrošinātu ne vairāk kā 3 °C temperatūru subproduktiem un 7 °C citai gaļai, atbilstīgi atdzesēšanas līknei, kas paredz pastāvīgu temperatūras samazināšanu. Tomēr atdzesēšanas laikā gaļu var sadalīt un atkaulot saskaņā ar V nodaļas 4. punktu; b) atdzesēšanas laikā ir jābūt atbilstošai ventilācijai, lai novērstu kondensāciju uz gaļas virsmas. 2. Gaļai ir jāsasniedz 1. punktā paredzētā temperatūra, un uzglabāšanas laikā jāsaglabā šāda temperatūra. 3. Gaļai ir jāsasniedz 1. punktā paredzētā temperatūra pirms pārvadāšanas, un šāda temperatūra jāsaglabā pārvadāšanas laikā. Tomēr pārvadāšanu var arī veikt, ja kompetentā iestāde to atļauj specifisku produktu ražošanai, ar nosacījumu, ka: a) šādu pārvadāšanu veic saskaņā ar prasībām, ko kompetentā iestāde nosaka attiecībā uz pārvadāšanu no viena konkrēta uzņēmuma uz citu, un b) gaļu no kautuves vai gaļas sadalīšanas telpas, kas atrodas tajā pašā teritorijā, kur kaušanas telpas, ved nekavējoties un pārvadājums neilgst vairāk kā divas stundas. 4. Sasaldēšanai paredzēta gaļa ir jāsasaldē bez liekas kavēšanās, vajadzības gadījumā ņemot vērā stabilizācijas laika posmu pirms sasaldēšanas. 5. Neiesaiņota gaļa jāuzglabā un jāpārvadā atsevišķi no iepakotas gaļas, ja vien to neuzglabā vai nepārvadā dažādos laikos vai tādā veidā, ka iepakojuma materiāls, uzglabāšanas veids vai pārvadāšana nevar izraisīt gaļas piesārņojumu.”
11

Šī pēdējā minētā tiesa norādīja, ka no Tiesas judikatūras, it īpaši no 2001. gada 4. oktobra sprieduma Goed Wonen (C‑326/99, EU:C:2001:506) izriet, ka, pirmkārt, atbrīvojums no PVN par nekustamā īpašuma iznomāšanu un izīrēšanu, kas paredzēts Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punktā, kurš atbilst Direktīvas 2006/112 135. panta 1. punkta l) apakšpunktam, attiecas uz darījumiem, ar ko nekustamā īpašuma īpašnieks par samaksu piešķir nomniekam uz noteiktu laiku tiesības izmantot šo nekustamo īpašumu kā īpašniekam un neļaut to darīt citām personām. Otrkārt, tā kā nekustamā īpašuma izīrēšana parasti ir relatīvi pasīva darbība, darījumi, kas ir saistīti ar aktīvāku šo īpašumu izmantošanu, esot izslēgti no šā atbrīvojuma piemērošanas jomas.
2

Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar strīdu starp Hampshire County Council (Hempšīras grāfistes padome, turpmāk tekstā – “HCC”), no vienas puses, un C. E. un N. E., no otras puses (turpmāk tekstā – “attiecīgie vecāki”), jautājumā par triju nepilngadīgu bērnu (turpmāk tekstā – “trīs bērni”) atgriešanu Apvienotajā Karalistē, kurus viņu attiecīgie vecāki aizveda uz Īriju, lai izvairītos no šo bērnu nodošanas aizbildnībā, un par pieteikumu par darbību pagaidu apturēšanu, ko šie vecāki ir iesnieguši Īrijā, lai Apvienotajā Karalistē pārtrauktu tiesvedību par jaunākā no šiem trim bērniem un vajadzības gadījumā arī par pārējo bērnu adopciju.
11

It īpaši viņš tiek turēts aizdomās par cukura, kura izcelsmes valstis ir citas dalībvalstis, ievešanu Bulgārijā ar pastkastīšu uzņēmumu starpniecību, it īpaši piegādājot Čehijas Republikā reģistrētai sabiedrībai, ko pārstāv Y, kā arī par to, ka pēc tam viņš cukuru ir pārdevis Bulgārijas tirgū, nemaksājot un nedzēšot pievienotās vērtības nodokli (PVN), uzrādot nepareizus dokumentus, saskaņā ar kuriem minētais cukurs esot eksportēts uz Rumāniju.
66

Pirmkārt, ir jākonstatē, ka ar Regulu Nr. 1169/2011 tāpat kā ar Direktīvu 2000/13, kuru ar to atceļ, – kā izriet no tās 1. panta 1. punkta formulējuma – tiek ieviests “pamats” patērētāju informēšanas par pārtikas produktiem jomā. Šajā ziņā tajā, it īpaši tās III nodaļā, kā tas formulēts minētās nodaļas nosaukumā, ir paredzētas šīs jomas “vispārīgas prasības”, no kurām viena ir: “pārtikas produktu informācija nav maldinoša, jo īpaši: [..] par [produkta] izcelsmes valsti”.
11

2003. gada 4. aprīļadecreet betreffende de herstructurering van het hoger onderwijs in Vlaanderen (Dekrēts par augstākās izglītības pārstrukturēšanu Flandrijā) (Belgisch Staatsblad, 2003. gada 14. augusts, 41004. lpp.) 25. panta 7. punkts bija formulēts šādi: “Ikvienu, kas bez attiecīga pilnvarojuma piešķir bakalaura, maģistra, ar specifikāciju vai bez tās, vai doktora (doctor of philosophy ar saīsinājumu PhD vai Dr.), vai arī 2., 3., 4., 5. un 5.a punktā minētos grādus un nosaukumus, soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no astoņām dienām līdz trim mēnešiem un ar naudas sodu no 125 līdz 500 EUR vai tikai ar vienu no šiem sodiem.”
35

Otrkārt, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp to un valsts tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj (spriedums, 2018. gada 4. decembris, Minister for Justice and Equality un Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, 26. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
124

Turklāt, lai gan vispārējo interešu mērķi, kas saistīti ar lauksaimniecības zemes izmantošanu, kā tie, kas minēti šā sprieduma 91. un 92. punktā, vai tādi mērķi kā tie, kas ir vērsti uz valsts tiesiskā regulējuma valūtas kontroles jomā pārkāpumu novēršanu vai cīņu pret ļaunprātīgu rīcību, kuras nolūks būtu apiet piemērojamos valsts tiesību aktus, protams, var būt viena vai vairākas sabiedrības intereses minētās tiesību normas izpratnē, tomēr no šī sprieduma 101. punkta izriet, ka Ungārija šajā lietā nekādā veidā nav pierādījusi ne to, ka lietojuma tiesību izbeigšana ex lege, kas ir panākta ar apstrīdēto tiesisko regulējumu, tiešām atbilstu minētajiem mērķiem, kuri saistīti ar lauksaimniecības zemes izmantošanu, ne katrā gadījumā arī to, ka tā ir piemērota, lai šos mērķus sasniegtu, vai arī ir nepieciešama šajā sakarā. Turklāt un ievērojot attiecīgi šī sprieduma 109. un 122. punktā secināto, tāda lietojuma tiesību izbeigšana, kāda ex lege ir izdarīta ar apstrīdēto tiesisko regulējumu, nevar tikt uzskatīta ne par tādu, kas ir notikusi, lai novērstu valsts tiesību aktu darījumu kontroles jomā pārkāpumus vai apkarotu šādu ļaunprātīgu rīcību, jo šie pārkāpumi un rīcība nav pierādīti, ne katrā ziņā arī par atbilstīgu šī sprieduma 89. punkta atgādinātajai samērīguma prasībai.
11

Tā kā RF prasība ir prasība atcelt tiesību aktu, tā saskaņā ar LESD 263. panta sesto daļu bija jāiesniedz divu mēnešu termiņā, skaitot attiecīgi no tā lēmuma publicēšanas, pret kuru bija vērsta prasība, no tā paziņošanas dienas vai no dienas, kad RF par to uzzināja.
59

Ir arī skaidrs, ka Tiesa jau 2009. gada 29. oktobra spriedumā Komisija/Itālija (C‑249/08, nav publicēts, EU:C:2009:672) ir secinājusi, ka Itālijas Republika laikposmā, kas ietver arī posmu no 1993. līdz 2005. gadam, savā teritorijā un tās suverēnajā teritorijā vai jurisdikcijā esošajos ūdeņos būtībā nav pietiekami uzraudzījusi, inspicējusi un pārraudzījusi zvejas darbības, it īpaši attiecībā uz noteikumiem par driftertīklu turēšanu uz klāja un to izmantošanu, un nav pietiekami raudzījusies, lai tiktu veikti piemēroti pasākumi attiecībā uz Savienības tiesiskā regulējuma par driftertīklu turēšanu uz klāja un to izmantošanu pārkāpējiem, it īpaši viņiem piemērojot preventīvus sodus. Tālāk, lai pārbaudītu, vai Itālijas Republika ievēro šo spriedumu, Komisija veica papildu pārbaudes attiecībā uz 2010. un 2011. gada nozveju. No tām izrietēja, ka minētajā spriedumā konstatētie pārkāpumi vēl aizvien turpinās pēc tam, kad šis spriedums tika pasludināts. Pamatojoties uz šīm pārbaudēm, Komisija 2011. gadā aizsāka jaunu pārkāpuma procedūru, pamatojoties uz LESD 260. panta 2. punktu, kā rezultātā 2011. gada septembrī Itālijas Republikai tika nosūtīta oficiāla brīdinājuma vēstule. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem arī izriet, ka Komisija 2012. un 2013. gadā veica jaunas pārbaudes uz vietas, lai pārbaudītu garantijas, ko šī dalībvalsts šajā procedūrā bija devusi saistībā ar uzlabojumiem, kas ieviesti pārraudzībā pār to tiesību aktu ievērošanu, ar ko ir aizliegts izmantot un turēt driftertīklus. Šajās pēdējās minētajās pārbaudēs tomēr netika konstatēti jauni šo tiesību aktu pārkāpumi, un procedūra 2014. gadā tika izbeigta.
61

Šādā gadījumā iesniedzējtiesām būs jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkoto hipotekārā aizdevuma līgumu atcelšana attiecīgajiem patērētājiem radīs īpaši nelabvēlīgas sekas. Šajā ziņā no iesniedzējtiesu lēmumiem izriet, ka šāda atcelšana varētu it īpaši ietekmēt valsts tiesību procesuālās normas, saskaņā ar kurām bankas var tiesā panākt, ka patērētājs atmaksā visu atlikušo aizdevuma summu. Tādējādi pamatlietā aplūkoto hipotekārā aizdevuma līgumu atcelšanas gadījumā banku prasījumu apmierināšanai ir jānotiek, īstenojot parasto piedziņas procedūru, savukārt, ja šie līgumi tiek saglabāti, negodīgo noteikumu aizstājot ar jaunu LEC 693. panta 2. punkta redakciju, šādi padarot iespējamu šo pašu līgumu pirmstermiņa izbeigšanu pēc tam, kad parādnieks nav veicis vismaz trīs ikmēneša maksājumus, joprojām būs piemērojama īpašā hipotekārās piedziņas procedūra. Šīs abas procedūras atšķiras it īpaši ar to, ka īpašajai hipotekārās piedziņas procedūrai, kas attiecas uz parasto mājokli, ir raksturīga parādnieka iespēja atbrīvot īpašumu [no apgrūtinājuma], uz kuru attiecas hipotēka, līdz izsoles datumam samaksājot attiecīgās summas, iespēja panākt parāda daļēju atlaišanu, kā arī garantija, ka īpašums, uz kuru attiecas hipotēka, netiks pārdots par cenu, kas ir zemāka nekā 75 % no tā aplēstās vērtības.
20

Treškārt, gadījumā, ja Tiesa apstiprinātu, ka aizsargāto tiesisko interešu atbilstība ir papildu elements, kas ir principa ne bis in idem piemērošanas nosacījums, iesniedzējtiesa šaubās par to, vai 1969. gada 13. februāra spriedums Wilhelm u.c. (14/68, EU:C:1969:4), kas ir taisīts lietā, kurā nav apšaubīts princips ne bis in idem, ir jāinterpretē tādējādi, ka Savienības tiesības un valsts konkurences tiesības aizsargā vienu un to pašu tiesisko interesi. Šī neskaidrība izrietot arī no 2012. gada 14. februāra sprieduma Toshiba Corporation u.c. (C‑17/10, EU:C:2012:72, 81. un 98. punkts), kas tomēr var tikt saprasts tādējādi, ka šīs abas tiesības aizsargā vienu un to pašu tiesisko interesi. Šis jautājums, kas vēl nav ticis izšķirts, esot noteicošs pamatlietas izspriešanai, kuru raksturo vieni un tie paši fakti un kurā vienā tiesvedībā ir vienlaikus piemērotas analogas Savienības tiesību un valsts tiesību normas.
136

Kā izriet tostarp no šī sprieduma 32.–40. punkta, Savienības likumdevējs apstrīdēto direktīvu ir pieņēmis, ņemot vērā daudzus datus, tostarp informāciju, kas saistīta ar tās īstenošanas izmaksām katrā dalībvalstī un no tās izrietošajiem ieguvumiem. Tas arī ir izdarījis izvēli no vairākiem risinājumiem, lai atlasītu to, kas var radīt vislielāko neto labumu.