ĢENERĀLADVOKĀTA L. A. HĒLHUDA [L. A. GEELHOED] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 2. decembrī ( )

Lieta C‑374/03

Gaye Gürol

pret

Landesamt für Ausbildungsförderung Nordrhein-Westfalen

[Verwaltungsgericht Sigmaringen (Vācija) 2003. gada 31. jūlija lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā starp Gaye Gürol un Bezirksregierung Köln]

EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 interpretācija – 9. panta tieša iedarbība – Darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērnu, kas likumīgi dzīvo kādā no Kopienas dalībvalstīm kopā ar saviem vecākiem, tiesības uz pieeju izglītībai, pamatojoties uz tiem pašiem nosacījumiem, kas noteikti attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem – Atbalsts izglītībai – Izglītība Turcijā

I – Ievads

1. Šajā lietā Verwaltungsgericht Sigmaringen [Zigmaringenas pilsētas Administratīvā tiesa] (Vācija) uzdod četrus jautājumus par EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 ( ) (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”) interpretāciju. Konkrēti iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis un ir likumīgi nodarbināts kādā dalībvalstī, meitai ir tiesības saņemt atbalstu izglītībai, lai vienu gadu varētu studēt Stambulas Universitātē (Turcijā).

2. Minētās lietas nozīme galvenokārt ir meklējama kontekstā, kādā tiek uzdots attiecīgais jautājums. 9. panta noteikumi Lēmumā Nr. 1/80, ko izmanto EEK un Turcijas Asociācijas līguma ( ) piemērošanai, nosaka darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērnu tiesības Eiropas Kopienas teritorijā. Šīs tiesības atšķiras no tām, ko EKL 39. un tālākie panti un Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā ( ) nosaka Kopienas darba ņēmēju bērniem.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – EEK un Turcijas Asociācijas līgums

3. Saskaņā ar Asociācijas līguma 2. panta 1. punktu tā mērķis ir veicināt līgumslēdzēju pušu ilgtermiņa un līdzsvarotu tirdzniecības un ekonomikas attiecību stiprināšanu, ieskaitot darbaspēka jomu, pakāpeniski īstenojot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (12. pants) un atceļot ierobežojumus uzņēmējdarbības veikšanas brīvībai (13. pants) un pakalpojumu sniegšanas brīvībai (14. pants), lai uzlabotu Turcijas iedzīvotāju dzīves līmeni un atvieglotu Turcijas Republikas vēlāku pievienošanos Kopienai (preambulas ceturtais apsvērums un 28. pants).

4. Šim nolūkam Asociācijas līgums paredz sagatavošanās posmu, lai Turcijas Republika ar Kopienas palīdzību varētu nostiprināt savu ekonomiku (3. pants), pārejas posmu, kura laikā ir paredzēts pakāpeniski panākt muitas savienības izveidi un Turcijas un Kopienas ekonomikas politiku tuvināšanu (4. pants), un noslēguma posmu, kas pamatojas uz muitas savienību un paredz līgumslēdzēju pušu ekonomikas politiku pastiprinātu koordinēšanu (5. pants).

5. Asociācijas līguma 6. pants nosaka: “Lai nodrošinātu asociācijas režīma piemērošanu un pakāpenisku attīstību, līgumslēdzējas puses tiekas Asociācijas padomē, kas rīkojas ar līgumu piešķirto pilnvaru ietvaros.” Līguma mērķu sasniegšanai un tajā noteiktajos gadījumos Asociācijas padomei ir tiesības pieņemt lēmumus (Asociācijas līguma 22. panta 1. punkts). Katrai no pusēm ir jāveic pieņemto lēmumu īstenošanai nepieciešamie pasākumi.

6. Asociācijas līguma 9. pantā ir noteikts šādi: “Līgumslēdzējas puses atzīst, ka, neierobežojot īpašos noteikumus, kuri, pamatojoties uz 8. panta noteikumiem, vēl var tikt pieņemti, līguma piemērošanā atbilstoši Kopienas dibināšanas līguma 7. pantā paredzētajam principam ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.”

7. Asociācijas līguma 12. pants nosaka: “Līgumslēdzējas puses apņemas vadīties pēc Kopienas dibināšanas līguma 48., 49. un 50. panta, lai pakāpeniski īstenotu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.”

8. 1970. gada 23. novembrī Briselē parakstītā Papildprotokola, kas EEK vārdā tika noslēgts, atzīts un ratificēts ar 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 ( ) (turpmāk tekstā – “Papildprotokols”), 1. pantā paredzēti Asociācijas līguma 4. pantā minētā pārejas perioda nosacījumi, īpaši noteikumi un grafiks. Saskaņā ar Papildprotokola 62. pantu tas ir neatņemama šī līguma sastāvdaļa.

9. Papildprotokolā ir ietverta II sadaļa ar nosaukumu “Personu un pakalpojumu kustība”, kuras I nodaļa veltīta darba ņēmējiem.

10. Papildprotokola 36. pants paredz, ka darba ņēmēju brīva pārvietošanās starp Kopienas dalībvalstīm un Turciju tiks īstenota pakāpeniski saskaņā ar Asociācijas līguma 12. pantā noteiktajiem principiem, Asociācijas padomei nosakot tam vajadzīgos īpašos noteikumus.

B – Lēmums Nr. 1/80

11. 1980. gada 19. septembrī Asociācijas padome pieņēma Lēmumu Nr. 1/80. Ievērības cienīgs ir fakts, ka šis lēmums nekad nav ticis publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ( ). Lēmuma Nr. 1/80 preambulas trešajā apsvērumā ir noteikts: “Iepriekš minētie apsvērumi [ņemot vērā abu Līgumslēdzēju pušu starptautiskās saistības] paredz uzlabot sistēmu saistībā ar sociālo jomu attiecībā uz darba ņēmējiem un to ģimenes locekļiem salīdzinājumā ar Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 2/76 ieviesto sistēmu.”

12. Izskatāmās lietas uzmanības centrā ir 9. pants, kas nosaka: “Bērni, kas ir Turcijas pilsoņi un kas likumīgi dzīvo kādā no Kopienas dalībvalstīm kopā ar saviem vecākiem, kuri tajā ir vai bija likumīgi nodarbināti, ir uzņemami šajā dalībvalstī vispārējās izglītības, mācības un arodmācības kursā, balstoties uz tām pašām uzņemšanas prasībām, kas noteiktas obligātajai izglītībai šīs dalībvalsts pilsoņu bērniem. Šajā dalībvalstī viņi šajā jomā var īstenot šīs valsts tiesību aktos paredzētās priekšrocības.”

13. Saskaņā ar minētā Lēmuma 10. panta 1. punktu: “Kopienas dalībvalstis attiecībā uz darba ņēmējiem, kas ir Turcijas pilsoņi un tajā ir likumīgi nodarbināti, paredz kārtību, kas novērš nevienlīdzīgu attieksmi pilsonības dēļ saistībā ar atalgojumu un citiem darba apstākļiem, salīdzinot ar Kopienas darba ņēmējiem.”

C – Regula Nr. 1612/68

14. Regulas 12. pants nosaka:

“Ja dalībvalsts pilsoņa, kas ir vai ir bijis nodarbināts citā dalībvalstī, bērni uzturas tās teritorijā, viņus uzņem vispārējās izglītības, mācības un arodmācības programmās ar tādiem pašiem nosacījumiem kā minētās valsts pilsoņus. Dalībvalstis atbalsta mēģinājumus dot iespēju šiem bērniem apgūt minētās programmas ar pēc iespējas labākiem nosacījumiem.”

D – Valsts tiesiskais regulējums

15. Atbilstīgi Federālā likuma par individuālu atbalstu izglītībai (Bundesausbildungsförderungsgesetz, turpmāk tekstā – “BAföG”) 5. panta 2. punkta pirmajam teikumam atbalsts izglītībai sniedzams ikvienam studentam, kuram valstī ir pastāvīga dzīvesvieta un kas studē kādā no mācību iestādēm, kura atrodas ārvalstīs, ja:

“1) šīs studijas ir lietderīgas attiecīgās personas izglītībai šajā brīdī un ja vismaz daļu no šīs izglītības laika var atzīt par prasīto vai parasto izglītības ilgumu; vai

2) starptautiskās sadarbības starp Vācijas izglītības iestādi un ārvalsts iestādi ietvaros vienu izglītību, kuru tās sniedz kopā, var pārmaiņus piedāvāt Vācijas vai ārvalsts iestāde; vai

3) students iegūst izglītību kādā no Eiropas Savienības dalībvalsts izglītības iestādēm pēc tam, kad viņš ir apmeklējis Vācijas izglītības iestādi vismaz vienu gadu, un ja attiecīgajai personai ir pietiekamas valodas zināšanas.”

16. Atbilstoši BAföG 5. panta 2. punkta ceturtajam teikumam pirmais teikums ir attiecināms uz 8. panta 2. punktā minētajiem studentiem (“citi ārvalstnieki”) tikai gadījumā, ja uzturēšanās ārvalstīs ir paredzēta tiesību normās par mācību, nosakot, ka daļai no mācības obligāti jānotiek ārvalstīs.

17. Saskaņā ar BAföG 8. panta 1. punktu atbalsts izglītībai tiek piešķirts:

“1. Vācijas pilsoņiem Pamatlikuma (Grundgesetz) izpratnē;

2. bezvalstniekiem likuma par bezvalstnieku statusu federācijā izpratnē;

3. Vācijā dzīvojošajiem ārvalstniekiem, kuriem ir tiesības uz patvērumu atbilstoši likumam par patvēruma procedūru;

4. Vācijā pastāvīgi dzīvojošajiem ārvalstniekiem, kuriem ir bēgļa statuss atbilstoši 1. pantam likumā par pasākumiem, kas pieņemti to bēgļu labā, kuri uzņemti humanitārās palīdzības darbību ietvaros;

5. Vācijā pastāvīgi dzīvojošajiem ārvalstniekiem, kuriem ir bēgļa statuss un kuru uzturēšanās atļaujai Vācijas Federatīvajā Republikā nav tikai pagaidu raksturs;

6. ārvalstniekiem, kuri pastāvīgi uzturas Vācijā un kuri nevar tikt izraidīti Ārvalstnieku likuma 51–I. panta izpratnē;

7. ārvalstniekiem, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Vācijā, ja viens no vecākiem ir Vācijas pilsonis Pamatlikuma izpratnē;

8. studentiem, kuriem kā bērniem atbilstoši likumam par Kopienas pilsoņu uzturēšanos (Aufenthaltsgesetz/EWG) ir tiesības uz pārvietošanās brīvību; kuriem kā bērniem atbilstoši šim likumam ir uzturēšanās tiesības; vai studentiem, kuriem kā bērniem nav tiesību uz pārvietošanās brīvību vai uzturēšanās tiesību atbilstoši šim likumam, jo viņi ir vecāki par 21 gadu vai viņi neatrodas vecāku vai sava dzīvesbiedra apgādībā;

9. studentiem, kas ir kādas Eiropas Kopienas dalībvalsts vai kādas citas Eiropas Ekonomiskās zonas valsts pilsoņi un kuriem Vācijā bija darbs pirms izglītības uzsākšanas; principā ir jāpastāv saiknei starp veiktās darbības saturu un apgūstamo izglītību.”

18. Saskaņā ar BAföG 8. panta 2. punkta 2. apakšpunktu citiem ārvalstniekiem atbalsts izglītībai tiek piešķirts gadījumā, ja vismaz viens no viņa vecākiem uzturas Vācijā un ir tajā likumīgi nodarbināts kopumā trīs gadus pēdējo sešu gadu laikā pirms tam, kad uzsākta daļa no izglītības, par kuru var saņemt atbalstu.

III – Faktiskie apstākļi

A – Process pamata prāvā

19. Girole [Gürol], prasītāja pamata prāvā, ir Turcijas pilsone, kas 1975. gada 28. jūlijā dzimusi Vācijā, kur dzīvo arī viņas vecāki. Kopš 1995./1996. mācību gada viņa Tībingenas Universitātē studē politisko ekonomiku kursā “reģionālās studijas” (valsts – Turcija). Lai pabeigtu šo studiju ciklu, viņai tika piešķirts valsts atbalsts izglītībai. No 1999. gada oktobra līdz 2000. gada septembrim Girole studēja Bogaziči [Bogazici] universitātē Stambulā. 1999. gada 13. augustā Girole vērsās pie atbildētāja ar lūgumu piešķirt atbalstu izglītībai studijām Bogaziči Universitātē.

20. Ar 1999. gada 2. septembra lēmumu Landesamt für Ausbildungsförderung Nordrhein‑Westfalen [Ziemeļreinas‑Vestfālenes zemes Izglītības atbalsta dienests] noraidīja šo lūgumu. Pēc būtības tas uzskatīja, ka Girolei, kas atbilstīgi Vācijas tiesību aktiem kā studējošā ietilpst kategorijā “citi ārvalstnieki”, būtu tiesības saņemt individuālu atbalstu izglītībai studijām ārzemēs tikai tādā gadījumā, ja uzturēšanās ārvalstīs būtu noteikta mācību noteikumos kā daļa no mācībām, kas obligāti apgūstamas ārvalstīs. Tomēr no pamata studiju cikla mācību plāna un studiju programmas neizriet, ka Tībingenas Universitātes Ekonomikas zinātņu fakultāte kā obligātu prasību izvirza viena gada mācību kursu ārvalstīs.

21. Ar Turcijas darba un sociālo lietu atašeja Karlsrūē [Karlsruhe] (Vācija) starpniecību prasītāja 1999. gada 29. septembrī iesniedza sūdzību par iepriekš minēto lēmumu. Sūdzības pamatojumā prasītāja norāda, ka izglītības ziņā viņa ir pielīdzināma Vācijas pilsoņiem un studenti, kas ir Vācijas pilsoņi, arī saņem individuālu atbalstu izglītībai studijām ārzemēs. Turklāt Lēmuma Nr. 1/80 10. pantā ir noteikts nevienlīdzīgas attieksmes aizliegums saistībā ar atalgojumu un citiem darba apstākļiem, kas attiecas arī uz sociālajām un nodokļu priekšrocībām. Atbilstīgi šim noteikumam prasītājas tēvam ir tiesības saņemt pabalstu par savu meitu, tādējādi arī viņai kā darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, bērnam ir tiesības saņemt pabalstu profesionālās izglītības jomā. Turklāt EKL 39. panta noteikumi paredz priekšrocības, kas nav saistītas ar darba ņēmēja statusu, bet gan paredzētas tieši integrācijas un mobilitātes veicināšanai. Visbeidzot, Tībingenas Universitātes Ekonomikas zinātņu fakultāte uzstājīgi esot prasījusi veikt viena gada mācību kursu ārvalstīs.

22. Ar 1999. gada 17. decembra lēmumu atbildētājs sūdzību noraidīja kā nepamatotu. Landesamt für Ausbildungsförderung atkārtoti un padziļināti norāda uz savā 1999. gada 2. septembra lēmumā minētajiem apsvērumiem. 2000. gada 2. februārī prasītāja cēla prasību Verwaltungsgericht Sigmaringen, kas prasības izskatīšanas ietvaros 2003. gada 31. jūlijā pieņēma lēmumu uzdot Tiesai četrus prejudiciālus jautājumus.

B – Iesniedzējtiesas viedoklis

23. Iesniedzējtiesa savos paskaidrojumos par prejudiciālajiem jautājumiem norāda, ka prasītājai atbilstīgi attiecīgajiem BAföG noteikumiem nav tiesības saņemt individuālu atbalstu izglītībai studijām ārzemēs. Turklāt prasītāja nevar atsaukties uz Pamatlikuma 3. pantā noteikto vispārējo vienlīdzības principu. Arī no kopā piemērojamiem Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (ECTK) 1. papildprotokola 2. panta un ECTK 14. panta neizriet tiesības saņemt individuālu atbalstu izglītībai viena semestra studijām Turcijā. Visbeidzot, šādas tiesības neizriet arī no Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 3/80 3. panta 1. punkta, jo atbilstīgi lēmuma 4. panta 1. punkta a) –h) apakšpunktā minētajiem sociālās drošības pabalstu veidiem individuāla atbalsta izglītībai piešķiršana studijām ārzemēs neietilpst Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 3/80 materiālās piemērošanas jomā.

24. Tādēļ prāvas iznākumam ir svarīgi noskaidrot, vai Lēmuma Nr. 1/80 9. pants dod prasītājai tiesības saņemt individuālu atbalstu izglītībai studijām ārzemēs.

C – Prejudiciālie jautājumi

25. 2003. gada 31. jūlijā iesniedzējtiesa apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus četrus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmajam teikumam ir tieša iedarbība dalībvalstu tiesību sistēmās tādā veidā, ka bērniem, kas ir Turcijas pilsoņi un kas likumīgi dzīvo kādā no Kopienas dalībvalstīm kopā ar saviem vecākiem, kuri ir vai bija šajā valstī likumīgi nodarbināti, ir tiesības, pamatojoties uz to pašu kvalifikāciju, kas tiek prasīta šīs dalībvalsts bērniem, uz vienlīdzīgu pieeju vispārējai izglītībai, mācībām vai arodmācībām?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:

vai nosacījumu par “likumīgu dzīvošanu kopā ar saviem vecākiem” izpilda arī bērni, kas ir Turcijas pilsoņi un kas savu galveno dzīvesvietu izvēlas un to saglabā tur, kur notiek arodmācības universitātē, un savu vecāku dzīvesvietu deklarē tikai kā otro dzīvesvietu?

3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša:

vai EEK un Turcijas Asociācijas Padomes Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmais teikums papildus šajā pantā noteikto personu tiesībām uz vienlīdzīgu pieeju izglītības iestādēm nozīmē vienlīdzību tiesībās saņemt dalībvalsts piešķirtus valsts pabalstus, lai veicinātu dalību mācībās; vai arī kopā piemērojamais EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmais un otrais teikums ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalstis ir saglabājušas iespēju paredzēt citus nosacījumus, piešķirot vai ierobežojot sociālos pabalstus mācību jomā pirmajā teikumā minētajām personām?

4) Ja atbilde uz otro un trešo jautājumu ir apstiprinoša:

vai tas ir piemērojams arī augstākās izglītības gadījumā, kas tiek sniegta apstrīdētajā tiesību normā noteiktajām personām viņu izcelsmes valstī – Turcijā?”

D – Tiesvedība Tiesā

26. Šajā lietā rakstveida apsvērumus iesniedza atbildētājs pamata prāvā (kuru aizstāja Bezirksregierung Köln [Ķelnes Reģionālā pārvalde]), Vācijas valdība, Austrijas valdība un Komisija. 2004. gada 21. oktobra tiesas sēdē savu viedokli izteica gan prasītāja, gan atbildētājs, gan Vācijas valdība un Komisija. Atbildētājs, kā arī Austrijas un Vācijas valdība uzskata, ka Lēmuma Nr. 1/80 9. pants nedod tiesības saņemt individuālu atbalstu izglītībai studijām ārzemēs. Turpretim Komisija un prasītāja pārstāv viedokli, ka darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, bērnam saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 9. pantu ir tiesības saņemt individuālu atbalstu izglītībai studijām ārzemēs.

1. Pirmais prejudiciālais jautājums

27. Uzdodot šo jautājumu, administratīvā tiesa jautā, vai Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmajam teikumam ir tieša iedarbība dalībvalstu teritorijā.

28. Spriedumā lietā Demirel ( ) Tiesa noteica, ka tiesību norma, kas ietverta starp Kopienu un kādu trešo valsti noslēgtā līgumā, uzskatāma par tādu, kurai ir tieša iedarbība, ja, ņemot vērā tajā ietvertos noteikumus un tā līguma mērķi un raksturu, ar kuru attiecīgā tiesību norma ir saistīta, šī tiesību norma nosaka skaidru un precīzu pienākumu un tās izpildei vai radītajām sekām nav nepieciešams nekāds cits vēlāk pieņemams akts. Pamatojoties uz šiem pašiem kritērijiem, jānoskaidro, vai Asociācijas padomes lēmuma noteikumiem var būt tieša iedarbība ( ).

29. Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmajā teikumā ir noteikts: “Bērni, kas ir Turcijas pilsoņi un kas likumīgi dzīvo kādā no Kopienas dalībvalstīm kopā ar saviem vecākiem, kuri tajā ir vai bija likumīgi nodarbināti, ir uzņemami šajā dalībvalstī vispārējās izglītības, mācības un arodmācības kursā, pamatojoties uz tām pašām uzņemšanas prasībām, kas noteiktas obligātajai izglītībai šīs dalībvalsts pilsoņu bērniem. Šajā dalībvalstī viņi šajā jomā var īstenot šīs valsts tiesību aktos paredzētās priekšrocības [..].” Bērniem, kas ir Turcijas pilsoņi, precīzi un bez jebkādiem papildu nosacījumiem tiek piešķirtas tiesības tikt uzņemtiem mācību programmā, pamatojoties uz tām pašām prasībām, kas noteiktas attiecīgās dalībvalsts pilsoņu bērniem. Noteikumā ir ietverts skaidrs un precīzs pienākums, pamatojoties uz vienām un tām pašām prasībām, nodrošināt vienādu attieksmi pret Vācijā dzīvojošiem studentiem, kas ir Vācijas vai Turcijas pilsoņi. Personu loks, ko aizsargā Lēmuma Nr. 1/80 9. pants, jāuzņem izglītības iestādēs, pamatojoties uz vienām un tām pašām prasībām, t.i., bez diskriminācijas pilsonības dēļ. Iesniedzējtiesa savā lēmumā jau norādīja, ka 9. panta pirmais teikums ir tādā mērā precīzs un beznosacījuma, lai tam būtu tieša iedarbība. Arī nosacījumi tiesību piešķiršanai ir noteikti precīzi un valsts likumdevējam nevajag tos konkretizēt. Tas nozīmē, ka Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmā teikuma izpilde vai radītās sekas nav atkarīgas no kāda cita vēlāk pieņemama akta, tādēļ šis noteikums ir tieši piemērojams.

30. Tādēļ uz pirmo Verwaltungsgericht jautājumu jāatbild, ka Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmajam teikumam Eiropas Kopienas dalībvalstīs ir tieša iedarbība.

2. Otrais prejudiciālais jautājums

31. Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai bērni, kas ir Turcijas pilsoņi, nosacījumu par “likumīgu dzīvošanu kopā ar saviem vecākiem” izpilda arī tad, ja viņi par savu galveno dzīvesvietu izvēlas vietu, kurā tie apmeklē mācības universitātē, un savu vecāku dzīvesvietu deklarē tikai kā otro dzīvesvietu.

32. Komisija norāda, ka Lēmuma Nr. 1/80 9. pants tikai nosaka, ka bērniem jādzīvo kopā ar saviem vecākiem. Netiek izvirzītas citas prasības, tādas kā pastāvīgas kopīgas mītnes esamība un dzīvošana ģimenē. 9. pants arī neizšķir dažādus mītnes veidus, piemēram, galvenā dzīvesvieta un otrā dzīvesvieta. Tādēļ Komisija uzskata, ka prasība dzīvot kopā ar vecākiem ir izpildīta arī gadījumā, ja prasītāja pie saviem vecākiem, kas dzīvo Filipsburgā [Philippsburg] (Vācija), ir deklarējusi savu otro dzīvesvietu. Šāda interpretācija atbilst Lēmuma Nr. 1/80 9. panta mērķim un raksturam. Turklāt šis noteikums vienādas kvalifikācijas gadījumā neparedz bērniem, kas ir Turcijas pilsoņi, nekādus ierobežojumus attiecībā uz izglītības veida izvēli. Tādēļ darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērniem ir tiesības izvēlēties izglītības veidu un līdz ar to arī mācību iestādi neatkarīgi no viņu vecāku dzīvesvietas. Jebkāda cita dzīvesvietas nosacījuma interpretācija nepieļaujami ierobežotu tās tiesības, kas noteiktas Lēmuma Nr. 1/80 9. pantā.

33. Vācijas valdība uzskata, ka saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 9. panta noteikumiem bērniem un vecākiem jābūt kopīgai mājsaimniecībai. Šis nosacījums ir izpildīts arī gadījumā, ja bērns mācību laikā apdzīvo istabu vai dzīvokli citā vietā, bet pirms tam, t.i., pirms studiju sākuma, viņam ir bijusi kopīga mājsaimniecība ar viņa ģimeni. Pretējā gadījumā tiesības tikt uzņemtam izglītības iestādē vismaz attiecībā uz tās atrašanās vietu būtu ievērojami ierobežotas. Ne prasības dzīvot kopā ar vecākiem mērķis un raksturs, ne arī tās formulējums neizslēdz to, ka bērns atstāj vecāku dzīvesvietu mācību laikā. Tādēļ valsts tiesai jāpārbauda, vai prasītājai pirms studiju sākuma ir bijusi kopīga mājsaimniecība ar viņas ģimeni.

34. Atbilstoši savam formulējumam Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmais teikums attiecībā uz bērnu, kas ir Turcijas pilsoņi, tiesībām tikt uzņemtiem mācību programmā izvirza prasību, lai tie dzīvotu kopā ar saviem vecākiem. Piekrītu Vācijas valdības viedoklim, ka ar to ir domāts, ka darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērniem pirms studiju sākuma jādzīvo kopā ar saviem vecākiem. Tomēr bērnam var rasties nepieciešamība izvēlēties savu dzīvesvietu citā pilsētā gadījumā, ja vecāku dzīvesvieta atrodas pārāk tālu no izglītības iestādes, kurā darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, bērns vēlas studēt. Tādā lielā valstī kā Vācija studējošiem bērniem noteikti ne vienmēr ir iespējams pabeigt studijas, dzīvojot pie vecākiem. Ja izglītības izvēli ierobežotu tikai ar piedāvājumu, kāds ir vecāku dzīvesvietā, tad ar Lēmuma Nr. 1/80 9. pantu piešķirtās tiesības daļēji nevarētu izmantot. Šīs dzīvesvietas prasības sašaurināta interpretācija nepieļaujami ierobežotu darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērnu tiesības tikt uzņemtiem mācību programmā.

35. Šāda Lēmuma Nr. 1/80 9. panta interpretācija atbilst mērķim piešķirt darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, ģimenes locekļiem zināmas priekšrocības, lai atvieglotu un paātrinātu to sociālo integrāciju uzņemšanas dalībvalstī. Šādā ziņā Lēmuma Nr. 1/80 preambulas trešajā apsvērumā ir skaidri noteikts: “Iepriekš minētie apsvērumi [ņemot vērā abu Līgumslēdzēju pušu starptautiskās saistības] paredz uzlabot sistēmu saistībā ar sociālo jomu attiecībā uz darba ņēmējiem un to ģimenes locekļiem salīdzinājumā ar Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 2/76 ieviesto sistēmu.”

36. Tādēļ uz otro Verwaltungsgericht jautājumu jāatbild tādējādi, ka darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērni “likumīgas dzīvošanas kopā ar saviem vecākiem” nosacījumu izpilda arī gadījumā, ja, uzsākot izvēlētās studijas, viņi savu dzīvesvietu pārceļ no vecāku dzīvesvietas uz vietu, kurā atrodas mācību iestāde.

3. Trešais un ceturtais prejudiciālais jautājums

37. Prasītāja pamata prāvā un Komisija, no vienas puses, un atbildētājs pamata prāvā, kā arī Vācijas un Austrijas valdība, no otras puses, jautājumā par atbildi uz trešo un ceturto jautājumu pārstāv pilnīgi pretējus viedokļus.

38. Komisija, ko tiesas sēdē atbalstīja arī prasītāja pamata prāvā, vispirmām kārtām apgalvo, ka Lēmuma Nr. 1/80 9. panta otrajam teikumam ir tieša iedarbība un tādēļ tas nosaka jebkādas diskriminācijas aizliegumu.

39. Apgalvojumu par šī noteikuma tiešo iedarbību Komisija pamato ar tā formulējumu un Lēmuma Nr. 1/80 mērķi, kādu to nosaka Asociācijas līguma 12. pants un 1972. gada Papildprotokola 36. pants, kas paredz pakāpeniski īstenot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos. Turklāt, ja bērniem, kas ir Turcijas pilsoņi, nebūtu garantētas tiesības saņemt otrajā teikumā minētos pabalstus, tas vājinātu Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmajā teikumā noteiktās tiesības tikt uzņemtiem mācību programmā.

40. Tiesības tikt uzņemtiem mācību programmā, iespējams, tiktu vājinātas arī gadījumā, ja tiesību apjoms, ko nosaka Lēmuma Nr. 1/80 9. panta otrā teikuma tiešā iedarbība, atšķiras no Vācijas pilsoņiem piešķirtā tiesību apjoma.

41. Gadījumā, ja Tiesa nepiekrīt Komisijas viedoklim par 9. panta otrā teikuma tiešo iedarbību, Komisija pakārtoti iesaka interpretēt 9. panta pirmo teikumu ar neapšaubāmu tiešo iedarbību tādējādi, ka tas nosaka tiesības saņemt tos pašus pabalstus, kādus ir tiesības saņemt studentiem, kas ir Vācijas pilsoņi.

42. Komisija uzskata, ka šādu interpretāciju pamato analogs noteikums, kas ietverts Regulas Nr. 1612/68 12. pantā, kas gan ir formulēts plašāk, bet kuram ir tāds pats mērķis kā 9. panta pirmajam teikumam, proti, veicināt EK migrējošo darba ņēmēju vai attiecīgi tādu darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērnu sociālo integrāciju, dodot viņiem iespēju uzsākt studijas, pamatojoties uz tām pašām prasībām, kādas tiek izvirzītas bērniem, kas ir mītnes dalībvalsts pilsoņi.

43. Atbildētājs pamata prāvā, kā arī Vācijas un Austrijas valdība uzskata, ka Lēmuma Nr. 1/80 9. panta otrā teikuma formulējums nenosaka dalībvalstīm pienākumu izmantot valsts līdzekļus tādējādi, lai bērniem, kas ir Turcijas pilsoņi, atvieglotu studiju procesu, pamatojoties uz tiem pašiem nosacījumiem, kādi tiek izvirzīti attiecīgās valsts pilsoņiem. Šī noteikuma formulējums paredz dalībvalstīm iespēju piešķirt šādus pabalstus. Valsts likumdevēja kompetencē ir izlemt, vai tas izmantos šo iespēju.

44. Lai atbildētu uz izskatāmo interpretācijas jautājumu, jāņem vērā ne tikai Lēmuma Nr. 1/80 9. panta formulējums, bet arī šī lēmuma struktūra, tā mērķis un raksturs, kā, pakāpeniski īstenojot Asociācijas līgumu starp Kopienu un Turciju, šis lēmums ir ticis sagatavots un pieņemts.

45. Sākumā Asociācijas padome samērā maz paveica, lai precizētu Asociācijas līguma 12. pantā ietverto noteikumu par darba ņēmēju brīvas pārvietošanās pakāpenisku īstenošanu. Mazliet raitāk darbs noritēja vēlāk, kad ar Padomes Regulu Nr. 2760/72 tika atzīts 1970. gada Papildprotokols (skat. iepriekš, 8.–10. punkts). Šāda raitāka darba rezultātā tika pieņemts Lēmums Nr. 2/76 un pēc tam – šeit izskatāmais Lēmums Nr. 1/80.

46. Lēmuma Nr. 1/80 II sadaļa ir veltīta sociālās jomas noteikumiem. Šīs sadaļas pirmā nodaļa īpaši ir veltīta nodarbinātības un darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jautājumiem. Atbilstoši preambulas trešajam apsvērumam šai nodaļai jāuzlabo sistēma saistībā ar sociālo jomu attiecībā uz darba ņēmējiem un to ģimenes locekļiem salīdzinājumā ar Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 2/76 ieviesto sistēmu, tomēr šīs nodaļas saturs un formulējums liecina par Asociācijas padomes kā kompetentā likumdevēja lielo piesardzību.

47. Par piesardzību liecina virkne noteikumu, kas ietverti šajā lēmuma daļā attiecībā uz sistēmu, kas neapšaubāmi satur vairāk ierobežojumu nekā sistēma, ko nosaka EKL 39.–42. pants un uz šiem noteikumiem pamatotie Kopienas sekundārie tiesību akti.

48. Atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 6. pantam darba ņēmējiem, kas ir Turcijas pilsoņi, dotās tiesības uz pieeju mītnes dalībvalsts darba tirgum ir saistītas ar stingriem nosacījumiem. Savu tiesību īstenošanā tie atrodas sliktākā situācijā nekā dalībvalstu pilsoņi. Arī Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā noteiktā sistēma attiecībā uz darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, ģimenes locekļu pieeju mītnes valsts darba tirgum ir daudz ierobežotāka par sistēmu, kas ir spēkā attiecībā uz dalībvalstu pilsoņiem. Līdzīgi arī Lēmuma Nr. 1/80 8. pantā noteiktā sistēma saistībā ar darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, pārvietošanās brīvību Kopienas teritorijā ir saistīta ar ļoti ierobežojošiem un stingriem nosacījumiem.

49. Kopumā salīdzinot sistēmu, kas Eiropas Kopienā atbilstīgi Lēmumam Nr. 1/80 ir spēkā attiecībā uz darba ņēmējiem, kas ir Turcijas pilsoņi, ar sistēmu, ko piemēro dalībvalstu pilsoņiem, uzmanību saista apstāklis, ka pirmā sistēma nav pamatota uz vienlīdzības vai nediskriminācijas principu. Katrā noteikumā ir izsmeļoši aprakstītas īpašās tiesības. Vietā, kur lēmums pievēršas jautājumam par vienlīdzīgu attieksmi pret darba ņēmējiem, kas ir Turcijas pilsoņi, un mītnes valsts darba ņēmējiem, tā apjoms tiek precīzi norobežots. Lēmuma 10. panta 1. punkts attiecībā uz darba ņēmējiem, kas ir Turcijas pilsoņi, nosaka nevienlīdzīgas attieksmes aizliegumu to pilsonības dēļ atalgojuma un citu apstākļu ziņā. Tomēr vienlīdzīgā attieksme, ko tiem paredz Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 2. punkts, kas veltīts atbalstam, ko sniedz nodarbinātības dienesti, atkal ir saistīta ar vērā ņemamiem ierobežojumiem.

50. Vēlos atgādināt, ka jautājumā par brīvu pārvietošanos Eiropas Kopienā to Kopienas pilsoņu statuss, kas Kopienā uzturas nevis savā izcelsmes, bet citā valstī, tiesību ziņā saņemt valsts pabalstus vēl joprojām atšķiras no tās dalībvalsts pilsoņu statusa, kurā viņi deklarējuši savu dzīvesvietu. Šajā ziņā tās personas, kas uzskatāmas par ekonomiskiem migrantiem, primārās Kopienu tiesības un Kopienas sekundārie tiesību akti vairāk pielīdzina saviem pilsoņiem nekā neaktīvos migrējošos Kopienas pilsoņus, uz kuriem attiecas Direktīvas 90/364/EEK ( ) noteikumi, vai studentus, uz kuriem attiecas Direktīva 93/96/EEK ( ). Brīvu pārvietošanos Kopienā raksturo saspīlējums starp vienlīdzības principu un atšķirībām, ko šajā ziņā veido primārās Kopienu tiesības un Kopienas sekundārie tiesību akti. Šis saspīlējums bija par iemeslu judikatūrai, kas dažos gadījumos zināmā mērā gan novelk jaunas robežas starp vienlīdzības principa iedarbību un atšķirībām, ko cenšas panākt Kopienu likumdevējs, bet tomēr respektē tās ( ). Arī izskatāmajā lietā ir redzams šis saspīlējums starp vienlīdzības principu un atšķirībām, ko skaidri vēlas panākt kompetentais likumdevējs.

51. Statusu, kāds Kopienā saskaņā ar Lēmumu Nr. 1/80 ir darba ņēmējiem, kas ir Turcijas pilsoņi, pamatojoties uz iepriekš minētajiem argumentiem, var uzskatīt par priviliģētu salīdzinājumā ar darba ņēmējiem no trešām valstīm. Kaut gan Asociācijas līguma 12. pants skaidri nosaka pakāpenisku šī statusa attīstīšanu līdz tādam, kāds ir Kopienas pilsoņiem, līdz šim Asociācijas padome, kā šajā gadījumā kompetentais likumdevējs, nav veikusi nekādus turpmākus pasākumus. Pēc manām domām, no iepriekš minētā izriet, ka atbilde uz izvirzītajiem jautājumiem galvenokārt jāmeklē Lēmuma Nr. 1/80 formulējumā, struktūrā un kontekstā, turklāt ļoti jāuzmanās, lai tā interpretācija atbilstu primārajām Kopienu tiesībām un Kopienas sekundārajiem tiesību aktiem attiecībā uz darba ņēmēju, kas ir Kopienas pilsoņi, brīvu pārvietošanos. Ja Asociācijas padome būtu gribējusi panākt lielāku vienlīdzību starp darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, statusu un to statusu, kāds ir darba ņēmējiem, kas ir dalībvalstu pilsoņi, tā kā kompetentais likumdevējs Lēmumu Nr. 1/80 satura ziņā būtu vairāk saskaņojusi ar primārajām Kopienu tiesībām un Kopienas sekundārajiem tiesību aktiem darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā.

52. Tādēļ nevar piekrist Komisijas piedāvātajai Lēmuma Nr. 1/80 9. panta interpretācijai atbilstīgi Regulas Nr. 1612/68 12. pantam. Abu noteikumu atšķirīgie formulējumi liecina par kompetentā likumdevēja nevēlēšanos šajā jautājumā paredzēt identisku sistēmu esamību. Uzskatu, ka tiesnesim jārespektē vai vismaz jāņem vērā likumdevēja skaidri formulētā griba.

53. Lēmuma Nr. 1/80 9. panta pirmā teikuma formulējums paredz darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērniem, kas likumīgi dzīvo kādā no Kopienas dalībvalstīm, tiesības tikt uzņemtiem vispārējās izglītības, mācības un arodmācības kursā, pamatojoties uz tām pašām uzņemšanas prasībām, kas noteiktas obligātajai izglītībai šīs dalībvalsts pilsoņu bērniem. Piekrītu Komisijas viedoklim, ko skaidri neapstrīd arī Austrijas un Vācijas valdība, ka šajā noteikumā, kas būtībā attiecas tikai uz uzņemšanu mācību programmā, ietvertajam vienlīdzīgas attieksmes principam tādu mācības programmu gadījumā, kas saistītas ar lielākām izmaksām, ir patiesa nozīme tikai tad, ja bērniem, kas ir Turcijas pilsoņi, arī finansiālā ziņā tiek dota iespēja apmeklēt attiecīgo mācību programmu. Uz to norāda 9. panta otrais teikums: “Šajā dalībvalstī viņi šajā jomā var īstenot šīs valsts tiesību aktos paredzētās priekšrocības.”

54. Šī noteikuma, kas papildina 9. panta pirmo teikumu, interpretācija, veicot to sistemātiski un vārdu pa vārdam, nedod iemeslu uzskatīt, ka attiecīgajam noteikumam ir tieša iedarbība vai arī ka tajā ir ietverts vienlīdzīgas attieksmes princips. Ja kompetentās lēmējinstitūcijas mērķis būtu bijis vienlīdzīgas attieksmes princips, kas rada tiešu iedarbību, tā būtu varējusi formulēt šo noteikumu mazliet citādāk: “Šajā dalībvalstī viņiem šajā jomā ir tās pašas šīs valsts tiesību aktos paredzētās priekšrocības kā attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem.” Šajā sakarā nav mazsvarīgi, ka lēmuma 10. panta 2. punktā noteiktajām tiesībām saņemt darbā iekārtošanas pakalpojumus izvēlēts šāds skaidrs un saistošs formulējums.

55. Uzskatu, ka nevar ievērot to nedaudz akrobātisko interpretācijas metodi, ko pārstāv Komisija. Tā atsaucas uz atbilstību Regulas Nr. 1612/68 12. pantam, kaut gan likumdevējs būtu varējis vienkārši pārņemt formulējumu, tomēr to acīmredzami nav vēlējies darīt.

56. Tādēļ ir dabiskāk, ja 9. panta pirmais un otrais teikums tiek interpretēti kopā. Atbilstoši 53. punktā minētajam otrais teikums ir pirmo teikumu papildinoša “enabling clause”, kas nosaka dalībvalstu pienākumu finansiāli nodrošināt bērnu, kuri ir Turcijas pilsoņi, tiesības tikt uzņemtiem mācību programmā. Šāds finansiāla rakstura pienākums atstāj dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību, ko mērķtiecīgi nosaka 9. panta otrā teikuma formulējums, tomēr, aplūkojot saistībā ar pirmo teikumu, šī rīcības brīvība ir ierobežota. Bērniem, kas ir Turcijas pilsoņi, arī praktiski jābūt pieejamām izglītības un mācību programmām, kurās tiem ir tiesības tikt uzņemtiem. Tas nozīmē, ka viņiem jāsaņem arī tam nepieciešamais finansiālais atbalsts.

57. Ja valsts pabalsti un atbalsts stipendiju, piemaksu, avansa maksājumu un studiju kredītu veidā, kas audzēkņiem un studentiem ir pieejami, lai viņi varētu mācīties, ir domāti tam, lai praktiski nodrošinātu attiecīgo mācību programmu pieejamību, tad no šādas Lēmuma Nr. 1/80 9. panta interpretācijas izriet, ka tie jāpiešķir arī audzēkņiem, kas ir Turcijas pilsoņi.

58. Un otrādi, ja audzēkņiem, kas ir Turcijas pilsoņi, piešķirtie pabalsti ir mazāki vai atšķiras no tiem, kas paredzēti attiecīgās dalībvalsts pilsoņu bērniem, dalībvalstij ir jāpierāda, ka šī atšķirība nekavē to izpildīt savu no Lēmuma Nr. 1/80 9. panta izrietošo pienākumu sasniegt šajā noteikumā paredzēto rezultātu, ka bērniem, kas ir Turcijas pilsoņi, ir ne tikai tiesības tikt uzņemtiem vispārējās izglītības, mācības un arodmācības kursā, pamatojoties uz vienādām uzņemšanas prasībām, bet arī ir praktiski nodrošināta mācību programmas pieejamība.

59. Tas attiecas arī uz valsts pabalstiem un atbalstu, ko piešķir audzēkņiem un studentiem mācībām ārzemēs. Darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērniem jābūt iespējai atbilstoši apgūt un pabeigt izvēlēto mācību programmu, un, ja mācības ārzemēs ir izvēlētās studiju programmas neatņemama sastāvdaļa, šis apstāklis arī ietekmē darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērnu tiesības. Arī šādā gadījumā dalībvalstij jānodrošina bērniem, kas ir Turcijas pilsoņi, iespēja izmantot savas tiesības.

60. Valsts tiesas kompetencē ir, pamatojoties uz lietas apstākļiem, pārbaudīt šī pienākuma izpildi.

IV – Secinājumi

61. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, iesaku Tiesai uz Verwaltungsgericht Sigmaringen uzdotajiem jautājumiem sniegt šādu atbildi:

62. EEK un Turcijas Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 9. pants jāinterpretē tādējādi, ka

– šī noteikuma pirmajam teikumam dalībvalstīs ir tieša iedarbība;

– darba ņēmēju, kas ir Turcijas pilsoņi, bērni nosacījumu par “likumīgu dzīvošanu kopā ar saviem vecākiem” izpilda arī tad, ja, uzsākot izvēlētās studijas, viņi savu dzīvesvietu pārceļ no vecāku dzīvesvietas uz vietu, kurā atrodas mācību iestāde;

– valsts tiesas kompetencē ir noteikt, vai valsts tiesību normas, ko piemēro Turcijas pilsoņiem, tādiem kā prasītāja pamata prāvā, finansiāli ļauj īstenot viņu tiesības tikt uzņemtiem vispārējās izglītības, mācības un arodmācības kursā.