Lieta T-38/02

Groupe Danone

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Naudas sods – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai – Paziņojums par sadarbību

Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 25. oktobrī

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Administratīvais process – Pieeja lietas materiāliem – Mērķis – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piemērošanas joma – Pierādījumi, kas pamato pārkāpumu – Nepaziņotu pierādījumu izslēgšana

(EKL 81. panta 1. punkts)

2. Konkurence – Administratīvais process – Pieeja lietas materiāliem – Lietas izmeklēšanas materiālos neiekļauti dokumenti – Dokumenti, kurus var izmantot lietas dalībnieku aizstāvībai – Lietas dalībnieku pienākums lūgt par tiem paziņot

3. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs

(Padomes Regula Nr. 17)

4. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Tiesības uz aizstāvību – Tiesas kontrole – Kopienu tiesas neierobežota kompetence

(EKL 229. pants; Padomes Regulas Nr. 17 17. pants)

5. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu būtiskums – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Komisijas pienākums neatkāpties no savas iepriekšējās lēmumu pieņemšanas prakses – Neesamība

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

6. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Pieeja lietas materiāliem – Piemērošanas joma – Pierādījumi, ko mutvārdos sniegusi trešā persona – Pienākums padarīt tos pieejamus attiecīgajam uzņēmumam, vajadzības gadījumā sastādot dokumentu

7. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Atbilstošs raksturs – Tiesas kontrole – Pierādījumi, ko var ņemt vērā Kopienu tiesa – Informācija, kas nav iekļauta lēmumā, ar kuru uzliek naudas sodu un kura nav prasīta tā pamatošanai – Ietveršana

(EKL 229., 230. un 253. pants; Padomes Regulas Nr. 17 17. pants)

8. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērošanas joma – Lēmums, ar ko uzliek naudas sodu – Tādu vērtējuma kritēriju norādīšana, kas ļāvuši Komisijai izvērtēt pārkāpuma būtiskumu un ilgumu – Pietiekama norāde

(EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta otrā daļa; Komisijas paziņojumi 96/C 207/04 un 98/C 9/03)

9. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Tirgus noteikšana – Mērķis – Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmes noteikšana

(EKL 81. panta 1. punkts)

10. Konkurence – Kopienu noteikumi – Pārkāpumi – Naudas sods – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda vispārējā līmeņa paaugstināšana – Pieļaujamība – Nosacījumi

(Padomes Regula Nr. 17)

11. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Komisijas pieņemtajās Pamatnostādnēs noteiktā aprēķina metode – Komisijas pienākums tās ievērot – Sekas – Pienākums pamatot jebkuru atkāpi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojums 98/C 9/03)

12. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Par sevišķi būtiskiem atzīti pārkāpumi, pamatojoties vienīgi uz to pašu raksturu – Nepieciešamība noteikt to ietekmi un ģeogrāfisko apjomu – Neesamība

(Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojums 98/C 9/03)

13. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu būtiskums – Attiecīgā uzņēmuma vispārējā apgrozījuma un apgrozījuma, kas veikts, pārdodot preces, kuras ir pārkāpuma priekšmets, ņemšana vērā – Robežas

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

14. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Piedalīšanās uzņēmumu sanāksmēs, kuras ir vērstas pret konkurenci – Apstāklis, kas gadījumā, ja nenotiek norobežošanās no pieņemtajiem lēmumiem, ļauj secināt par piedalīšanos aizliegtajā vienošanās – Šķietami uzspiesta piedalīšanās – Apstāklis, kas neattaisno uzņēmumu, kurš nav izmantojis iespēju oficiāli paziņot kompetentajām iestādēm

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 3. pants)

15. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu būtiskums, kas ir saistīts ar centieniem panākt preventīvu iedarbību

(Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

16. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar ko konstatēts pārkāpums un kas ir pieņemts vēlāk par Komisijas lēmumu, kas attiecas uz to pašu uzņēmumu – Pārkāpumu, kas ir abu lēmumu priekšmets, neidentiskums – Principa “non bis in idem” pārkāpums – Neesamība

17. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu būtiskums – Novērtējums, ņemot vērā attiecīgā pārdošanas apjoma absolūto vērtību – Pieļaujamība

(Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

18. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar ko konstatēts pārkāpums – Apvienojamie pierādījumi – Nepieciešamais pierādījuma spēka līmenis

(EKL 81. panta 1. punkts)

19. Kopienas tiesības – Principi – Pamattiesības – Nevainīguma prezumpcija – Tiesvedība konkurences lietā – Piemērojamība

20. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu būtiskums un ilgums – Pārkāpums, ko izdarījuši vairāki uzņēmumi – Individuāli izvērtējams būtiskums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

21. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma būtiskums – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Viena uzņēmuma draudi izrēķināties, kas izteikti citam uzņēmumam

22. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar ko konstatēts pārkāpums – Citu uzņēmumu, kas piedalījās pārkāpumā, paziņojumu kā pierādīšanas līdzekļu izmantošana – Pieļaujamība – Nosacījumi

(EKL 81. un 82. pants)

23. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Pamatnostādņu pieņemšana, ko veic Komisija – Tādas aprēķina metodes izmantošana, kas ir saistīta ar pārkāpuma sevišķu būtiskumu un ilgumu un kurā ievērota maksimālā robeža salīdzinājumā ar katra uzņēmuma apgrozījumu – Tiesiskums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojums 98/C 9/03)

24. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu būtiskums – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Recidīvs – Jēdziens

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojums 98/C 9/03)

25. Konkurence – Naudas sodi – Noilguma termiņa, kas izslēdz tiesiskās drošības principa pārkāpumu, nepieņemšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants; Komisijas paziņojums 98/C 9/03)

26. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu būtiskums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Vienošanās faktiska nepiemērošana – Katra uzņēmuma individuālās rīcības novērtējums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

27. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu būtiskums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Aizliegtas vienošanās īstenošanas kontroles līdzekļu neesamība – Izslēgšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

28. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu būtiskums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Attiecīgā uzņēmuma finansiālais stāvoklis – Izslēgšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

29. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Tādas rīcības nepieciešamība, kas ir atvieglojusi Komisijai pārkāpuma konstatēšanu – Informācija par darbībām, kas nevar būt par pamatu naudas sodu uzlikšanai saskaņā ar Regulu Nr. 17 – Neņemšana vērā

(Padomes Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punkts un 15. pants; Komisijas paziņojums 96/C 207/04)

30. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Uzņēmuma nostāja administratīvajā procesā – Katra uzņēmuma, kas piedalījies aizliegtajā vienošanās, īstenotās sadarbības līmeņa novērtējums – Vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana – Nesalīdzināmas sadarbības līmeņi, kas pamato atšķirīgu attieksmi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojums 96/C 207/04)

31. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Naudas soda samazināšana par faktu neapstrīdēšanu – Nosacījumi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojuma 96/C 207/04 D 2 punkts)

1. Konkurences lietās pieejas lietas materiāliem mērķis ir tostarp ļaut iepazīties paziņojuma par iebildumiem adresātiem ar pierādījumiem, kas atrodas Komisijas lietas materiālos, lai tie, pamatojoties uz šiem faktiem, varētu atbilstoši izteikt savu viedokli par secinājumiem, pie kuriem Komisija ir nonākusi savā paziņojumā par iebildumiem. Pieeja lietas materiāliem attiecas uz procesuālām garantijām, kuru mērķis ir aizsargāt tiesības uz aizstāvēšanos un, it īpaši, nodrošināt tiesību tikt uzklausītam efektīvu īstenošanu.

Komisijai ir pienākums uzņēmumiem, attiecībā uz kuriem piemēro EKL 81. pantu, piešķirt pieeju visiem izmeklēšanas laikā savāktiem dokumentiem – vienalga, vai tie šiem uzņēmumiem ir par labu vai nav, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, iestādes iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju.

Ja izrādās, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir balstījusies uz tādiem dokumentiem, kas pamato pārkāpumu un kuri neatrodas izmeklēšanas lietas materiālos, un nav darīti zināmi prasītājai, ir pamats izslēgt minētos dokumentus kā pierādīšanas līdzekļus.

(sal. ar 33.–35., 65. punktu)

2. Administratīvajā procesā konkurences lietās, ja dokumenti, kuros varēja būt ietverti pārkāpumu attaisnojošie fakti, atrodas Komisijas izmeklēšanas lietas materiālos, iespējamais atzinums par tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu ir neatkarīgs no attiecīgā uzņēmuma rīcības administratīvā procesa laikā un no jautājuma, vai šim uzņēmumam bija jālūdz, lai Komisija piešķir pieeju tās lietas materiāliem vai nosūta noteiktus dokumentus.

Savukārt, attiecībā uz dokumentiem, kuros varēja būt ietverti pārkāpumu attaisnojošie fakti un kas neatrodas Komisijas izmeklēšanas lietas materiālos, attiecīgajam uzņēmumam ir jāiesniedz iestādei tieši izteikts lūgums par piekļuvi šiem dokumentiem; jo, ja šādi nerīkojas administratīvā procesa laikā, tiek zaudētas tiesības celt iespējamo prasību par galīgā lēmuma atcelšanu.

(sal. ar 36.–37., 42., 79. punktu)

3. Ja Komisija īpaši norāda savā paziņojumā par iebildumiem, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekami naudas sodi, un ja tā arī norāda galvenos faktiskos un tiesību apstākļus, kas ir pamatā naudas soda uzlikšanai, tādus kā pieņemtā pārkāpuma būtiskumu un ilgumu, un to, ka tas ir pieļauts apzināti vai netīši, Komisija izpilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. Šādi Komisija norāda nepieciešamos faktus, lai uzņēmumi sevi aizstāvētu ne tikai pret pārkāpuma konstatēšanu, bet arī pret naudas soda uzlikšanu.

(sal. ar 50. punktu)

4. Attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu, kas uzlikti par konkurences noteikumu pārkāpumu, attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvēšanos Komisijā ir nodrošinātas ar iespēju sniegt apsvērumus par pārkāpuma ilgumu, būtiskumu un to, ka ir paredzams, ka pārkāpums ir vērsts pret konkurenci. Turklāt uzņēmumi saņem papildu nodrošinājumu attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu, jo Pirmās instances tiesa atbilstoši Regulas Nr. 17 17. pantam neierobežotas kompetences ietvaros EKL 229. panta nozīmē lemj par prasībām, kas celtas par lēmumiem, ar kuriem Komisija nosaka naudas sodu, un tātad tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu. Neierobežotas kompetences pārbaudes ietvaros Pirmās instances tiesai jāvērtē, vai uzliktā naudas soda apmērs ir samērīgs salīdzinājumā ar pārkāpuma būtiskumu un ilgumu un tai ir jālīdzsvaro pārkāpuma būtiskums ar uzņēmuma norādītajiem apstākļiem.

(sal. ar 51., 136. punktu)

5. Tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā praksē, nosakot naudas soda apmēru, uzskatīja, ka daži fakti nebija atbildību pastiprinošie apstākļi, nenozīmē, ka tai ir pienākums saglabāt tādu pašu novērtējumu vēlāk pieņemtā lēmumā. Savukārt citas lietas ietvaros uzņēmumam dotā iespēja izteikties par nodomu, ka attiecībā uz to atzīst atkārtoti izdarītu pārkāpumu, nekādā ziņā nenozīmē, ka Komisijai ir pienākums tādā veidā turpināt visos gadījumos, kā arī, ja tāda iespēja nepastāv, tas netraucē attiecīgajam uzņēmumam pilnībā īstenot savas tiesības tikt uzklausītam.

(sal. ar 57., 153., 395. punktu)

6. Komisijai nav vispārējs pienākums sagatavot atskaites par pārrunām sapulču laikā, ko tā veikusi ar citiem lietas dalībniekiem, piemērojot Līguma konkurences noteikumus.

Šāda pienākuma neesība tomēr neatceļ Komisijai uzliktos pienākumus lietas materiālu piekļuves jautājumā. Nav atzīts, ka, izmantojot mutisku sazināšanos ar trešajām personām, ir apdraudētas tiesības uz aizstāvēšanos. Ja Komisija vēlas savā lēmumā izmantot pārkāpumu pamatojošu pierādījumu, kuru cits lietas dalībnieks ir sniedzis tai mutiski, Komisijai tas jādara pieejams attiecīgajam uzņēmumam, lai tas varētu atbilstoši izteikt savu viedokli par secinājumiem, kurus Komisija ir izdarījusi, balstoties uz šo pierādījumu. Ja nepieciešams, tai šajā sakarā jāsagatavo rakstveida dokuments, kam jāatrodas lietas materiālos.

(sal. ar 66.–67. punktu)

7. Attiecībā uz prasībām, kas vērstas pret Komisijas lēmumiem par naudas soda uzlikšanu uzņēmumiem par konkurences noteikumu pārkāpumu, Pirmās instances tiesai ir kompetence divos gadījumos. Pirmkārt, tai jāpārbauda lēmumu tiesiskums atbilstoši EKL 230. pantam. To darot, tai it īpaši jāpārbauda, vai ir ievērots pienākums norādīt pamatojumu, kas paredzēts EKL 253. pantā, kura pārkāpuma gadījumā lēmums ir atzīstams par spēkā neesošu. Otrkārt, Pirmās instances tiesai neierobežotas kompetences ietvaros, kas tai piešķirta ar EKL 229. pantu un 17. pantu Regulā Nr. 17, ir pilnvaras izvērtēt naudas sodu apmēra piemērotību. Šis vērtējums var attaisnot papildu informācijas sniegšanu un ņemšanu vērā, norāde uz ko apstrīdētajā lēmumā nav tāda prasība kā EKL 253. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu.

(sal. ar 95. punktu)

8. Pienākuma norādīt pamatojumu piemērošanas apjoms attiecībā uz naudas soda, kurš uzlikts par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu, aprēķināšanu ir jānosaka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta otrās daļas noteikumiem, atbilstoši kuriem, “[n]osakot naudas soda apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma būtiskumu, gan tā ilgumu”. Tātad būtiskās formālās prasības, kas veido pienākumu norādīt pamatojumu, ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā norāda apstākļus, kuru vērtējums tai ļāva izvērtēt pārkāpuma būtiskumu un ilgumu. Turklāt Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK Līguma 65. panta 5. punktu, kā arī paziņojums par sadarbību lietās par aizliegtajām vienošanām ietver norādošus noteikumus par apstākļiem, kas Komisijai jāņem vērā, nosakot pārkāpuma būtiskumu un ilgumu. Šajos apstākļos būtiskās formālās prasības, kas veido pienākumu norādīt pamatojumu, ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā norāda apstākļus, kurus tā ņēma vērā vērtējumā, piemērojot šīs Pamatnostādnes, un, ja nepieciešams, paziņojumu par sadarbību, kas tai ļāva izvērtēt pārkāpuma būtiskumu un ilgumu naudas soda apmēra aprēķināšanai.

(sal. ar 97. punktu)

9. Atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam attiecīgais tirgus jādefinē, lai noteiktu, vai vienošanās spēj skart tirdzniecību starp dalībvalstīm un tās mērķis vai tās rezultāts ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū. Līdz ar to pienākums noteikt attiecīgo tirgu lēmumā, kas pieņemts atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam, Komisijai ir uzliekams tikai tad, ja bez šādas noteikšanas nav iespējams novērtēt, vai vienošanās, lēmums par uzņēmumu apvienošanos vai attiecīgas saskaņotas darbības spēj skart tirdzniecību starp dalībvalstīm un tās mērķis vai tās rezultāts ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.

(sal. ar 99. punktu)

10. Saskaņā ar Regulu Nr. 17 Komisijai ir rīcības brīvība naudas sodu apmēra noteikšanā, lai virzītu uzņēmumu rīcību uz konkurences noteikumu ievērošanu.

Fakts, ka Komisija iepriekš piemēroja noteikta apmēra naudas sodus noteikta veida pārkāpumiem, neliedz tai iespēju paaugstināt šo apmēru Regulā Nr. 17 noteiktajās robežās, ja tas ir nepieciešams Kopienu konkurences politikas īstenošanas nodrošināšanai. Tieši pretēji – Kopienu konkurences noteikumu efektīva piemērošana pieprasa, lai Komisija varētu jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām.

(sal. ar 134.–135., 154., 395., 407., 415. punktu)

11. Ja Komisija ievieš Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK Līguma 65. panta 5. punktu, lai, ievērojot Līgumu, precizētu kritērijus, kurus tā gatavojas piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību, no tā izriet šo tiesību automātiska ierobežošana, jo tai jāpielāgojas norādošiem noteikumiem, kurus pati ir pieņēmusi. Lai noteiktu pārkāpumu būtiskumu, Komisijai turpmāk starp dažādiem apstākļiem noteikti jāņem vērā tie apstākļi, kas ir ietverti Pamatnostādnēs, izņēmuma gadījumā, ja nepieciešams, var atkāpties, tieši norādot motīvus, kas pamato atkāpšanos konkrētā jautājumā.

(sal. ar 138. punktu)

12. Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK Līguma 65. panta 5. punktu, Komisija norādīja, ka visbiežāk kā sevišķi būtiski ir vērtēti horizontāli ierobežojumi, piemēram, “cenu karteļi” un tirgus sadales kvotas vai citāda prakse, kas apdraud iekšējā tirgus pienācīgu darbību. No šī norādītā apraksta izriet, ka vienošanās vai saskaņotās darbības, it īpaši attiecībā uz cenu noteikšanu un klientūras sadalīšanu var tikt šādi vērtētas, balstoties tikai un vienīgi uz to veidu, un nav nepieciešams, lai šādai rīcībai būtu raksturīga īpaša ietekme vai ģeogrāfiskais apjoms. Šo secinājumu apstiprina fakts, ka, ja par būtiskiem uzskatāmu pārkāpumu norādošajā aprakstā ir minēts, ka tas attiecas uz tāda paša veida pārkāpumiem kā pārkāpumi, kuri definēti kā sīkāki pārkāpumi, “tikai tiem ir lielāka ietekme uz tirgu un to ietekme attiecas uz plašām kopējā tirgus jomām”, tad savukārt sevišķi būtisku pārkāpumu aprakstā nav minēta prasība ne attiecībā uz ietekmi, ne seku radīšanu īpašā ģeogrāfiskā zonā.

(sal. ar 150.–151. punktu)

13. Novērtējot pārkāpuma smagumu, atsevišķos gadījumos kā viens no vērtējamiem faktiem var būt preču, kuras ir pārkāpuma priekšmets, apjoms un vērtība, uzņēmuma lielums un ekonomiskā spēja, un attiecīgi ietekme, kādu tas varēja īstenot tirgū. No vienas puses izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru, ir atļauts ņemt vērā gan uzņēmuma apgrozījuma kopējo apjomu, kas norāda, lai arī aptuveni un nepilnīgi, tā lielumu un ekonomisko spēju, gan arī preču, kas ir pārkāpuma priekšmets, pārdošanas apgrozījuma apjomu, kas dod norādi uz uzņēmuma lielumu. No otras puses izriet, ka ne vienam, ne otram no šiem apgrozījuma apjomiem nevajag piešķirt nesamērīgu nozīmīgumu salīdzinājumā ar citiem vērtējamiem faktiem, tādējādi atbilstoša naudas soda apmēra noteikšana nevar būt vienkārša aprēķina, kas balstīts uz apgrozījuma kopējo apjomu, rezultāts.

(sal. ar 158., 367. punktu)

14. Tad, kad ir pierādīts, ka uzņēmums ir piedalījies acīmredzami pret konkurenci vērstās sapulcēs starp uzņēmumiem, tam ir jāsniedz norādes, kas var pierādīt, ka tā piedalīšanās minētajās sapulcēs nav bijusi vērsta pret konkurenci, pierādot, ka tas saviem konkurentiem ir norādījis, ka sanāksmē piedalījās ar citu nolūku nekā viņi. Ja šāda norobežošanās pierādījuma nav, piedalīšanās minētajās sapulcēs, lai arī pasīva, ļauj uzskatīt, ka uzņēmums piedalās no šīm sapulcēm izrietošā aizliegtā vienošanās. Turklāt fakts, ka šis uzņēmums nerīkojas saskaņā ar šo sapulču rezultātiem, nenoņem tam atbildību par piedalīšanās faktu aizliegtajā vienošanās. Visbeidzot, uzņēmums, kas piedalījās šādās sapulcēs, nevar atsaukties uz faktu, ka tas ir piedalījies citu dalībnieku, kuriem, iespējams, ir lielāka ekonomiskā vara, spiediena rezultātā. Uzņēmums varēja ziņot par spiedienu, kas tiek uz to izdarīts, kompetentajām iestādēm un drīzāk iesniegt Komisijai sūdzību, piemērojot Regulas Nr. 17 3. pantu, nekā piedalīties attiecīgajās darbībās.

(sal. ar 164., 245., 423. punktu)

15. Centieni ar naudas sodiem atturēt no turpmākām tamlīdzīgām darbībām ir neatņemama daļa no naudas sodu pielāgošanas atkarībā no pārkāpuma būtiskuma, jo šie centieni novērš to, ka ar aprēķinu metodi nonāk pie naudas sodu apmēra, kas attiecībā uz dažiem uzņēmumiem nesasniegtu atbilstošu apmēru, lai naudas sods atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām.

(sal. ar 170. punktu)

16. “Non bis in idem” princips, kas ir arī nostiprināts Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas protokola Nr. 7 4. pantā, ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa.

Kopienu konkurences tiesību jomā šis princips aizliedz Komisijai kādu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai iesūdzēt tiesā par rīcību, kas vērsta pret konkurenci, par kuru tas ir sodīts vai attiecībā uz kuru ir atzīts, ka tas nav vainojams, pamatojoties uz iepriekšēju Komisijas lēmumu, kas nav pārsūdzams. Principa “non bis in idem” piemērošana ir pakļauta trīs nosacījumiem: fakti ir identiski, likumpārkāpējs ir viens un tas pats un aizsargātās tiesiskās intereses ir vienas un tās pašas.

(sal. ar 184.–185. punktu)

17. Konkurences noteikumu pārkāpuma būtiskums ir atkarīgs ne tikai no tā ģeogrāfiskā apjoma vai pārdošanu, kuras skar aizliegtā vienošanās, samēra salīdzinājumā ar pārdošanas apjomu, kas realizēts Eiropas Savienībā kopumā. Neatkarīgi no iepriekš minētajiem kritērijiem, attiecīgo pārdošanu absolūtā vērtība arī ir pārkāpuma būtiskuma atbilstošs rādītājs, jo tas precīzi atspoguļo darījumu ekonomisko nozīmi, kuru pārkāpums izslēdz no normālas konkurences.

(sal. ar 191. punktu)

18. Attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādīšanu Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi un jāsavāc atbilstoši pierādījumi, lai no tiesību viedokļa pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo faktu esamību. Tiesas šaubas jāizmanto par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma atzīšanu adresātam. Tādējādi tiesa nevarētu secināt, ka Komisija no tiesību viedokļa ir pietiekami pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas, it īpaši, izskatot prasības par lēmuma, ar kuru ir uzlikts naudas sods, atcelšanu.

Komisijai ir jāsniedz precīzi un atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts.

Tomēr ir svarīgi norādīt, ka katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma apstākli. Pietiek, ka šai prasībai atbilst visaptveroši izvērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde.

(sal. ar 215., 217.–218. punktu)

19. Nevainīguma prezumpcijas princips, kas it īpaši izriet no Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punkta, ir viena no pamattiesībām, kuras aizsargā Kopienu tiesību sistēma saskaņā ar Tiesas judikatūru, ko turklāt apstiprina Vienotā Eiropas Akta preambula un Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 2. punkts, kā arī Eiropas Savienības pamattiesību hartas 47. pants. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu veidu, kā arī ar tiem saistīto sodu veidu un smaguma pakāpi, nevainīguma prezumpcijas princips ir it īpaši piemērojams procedūrās par konkurences noteikumu pārkāpumiem, kuras piemēro uzņēmumiem, attiecībā uz kuriem var tikt pasludināts lēmums par naudas soda vai kavējuma naudas uzlikšanu.

(sal. ar 216. punktu)

20. Ja pārkāpumā iesaistīti vairāki uzņēmumi, nosakot naudas soda apmēru, jāpārbauda katra uzņēmuma nodarītā kaitējuma būtiskums, kas it īpaši nozīmē, ka jānosaka katra uzņēmuma attiecīgā loma pārkāpumā, kamēr tas šajā pārkāpumā ir piedalījies.

Šis secinājums loģiski izriet no sodu individuālās piemērošanas principa, saskaņā ar kuru uzņēmumam ir jāpiemēro sods tikai par tiem faktiem, kas individuāli tam tiek pārmesti, princips, kas ir jāpiemēro ikvienā administratīvajā procesā, kurš var noslēgties ar sankciju piemērošanu atbilstoši Kopienu konkurences noteikumiem.

(sal. ar 277.–278. punktu)

21. Faktu, ka uzņēmums, kas ir Aizliegtas vienošanās dalībnieks, piespiež otru minētās Aizliegtas vienošanās dalībnieku paplašināt šīs vienošanās apjomu, draudot ar represijām atteikuma gadījumā, var uzskatīt par atbildību pastiprinošu apstākli. Faktiski šāda rīcība tieši palielina ar aizliegto vienošanos nodarīto kaitējumu, un uzņēmumam, kas ir šādi rīkojies, ir jānes īpaša atbildība par šo faktu.

(sal. ar 281. punktu)

22. Neviens Kopienu tiesību norma vai vispārējs princips neaizliedz Komisijai, apsūdzot kādu uzņēmumu, atsaukties uz cita apsūdzētā uzņēmuma paziņojumiem. Pretējā gadījumā, Komisijai uzliktais pienākums pierādīt rīcību, kas ir pretēja EKL 81. un 82. pantam, būtu nepierādāms un nesavienojams ar EK līgumā Komisijai noteikto uzdevumu uzraudzīt šo noteikumu pareizu piemērošanu. Tomēr uzņēmuma, kas ir apsūdzēts par piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, paziņojums, kura pareizību apstrīd vairāki apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par tādu, kas pietiekami pierāda attiecīgos faktus, kamēr to nepamato citi pierādījumi. Ja aizliegtajā vienošanās ir tikai divus dalībniekus, ir pietiekami ar to, ka viens dalībnieks ir apstrīdējis otra dalībnieka paziņojuma saturu, lai atbilstu prasībai, ka šo paziņojumu pamato citi pierādījumi. Vēl jo vairāk, tas attiecas uz paziņojumu, kas samazina uzņēmuma, kura vārdā tas ir izteikts, atbildību, to piedēvējot citam uzņēmumam.

Turklāt saistībā ar dokumentu, kas pierāda, ka viens uzņēmums ir izteicis draudus citam uzņēmumam, un kura pierādījuma raksturu apstrīd šis pirmais minētais uzņēmums, tad, izvērtējot šāda dokumenta pierādījuma spēku, vispirms ir jāpārbauda informācijas, kuru tas satur, ticamība. It īpaši jāņem vērā dokumenta izcelsme, tā izstrādes apstākļi, adresāts un jāpārliecinās, vai pēc satura tas šķiet saprātīgs un uzticams.

(sal. ar 285.–286. punktu)

23. Atbilstoši Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK Līguma 65. panta 5. punktu, izklāstītajai metodoloģijai naudas sodu apmēra aprēķins tiek izdarīts atkarībā no diviem Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā minētajiem kritērijiem, proti, pārkāpuma būtiskuma un tā ilguma, ievērojot maksimālo robežu salīdzinājumā ar katra uzņēmuma apgrozījumu, ko nosaka tie paši noteikumi.

Līdz ar to nevar uzskatīt, ka Pamatnostādnes pārsniedz atbilstošās sodu tiesību normām, kuras nosaka šie noteikumi.

(sal. ar 343.–344. punktu)

24. Novērtējot pārkāpuma būtiskumu, lai noteiktu naudas soda apmēru, Komisijai jāņem vērā ne tikai konkrētā gadījuma īpašie apstākļi, bet arī konteksts, kādā pārkāpums ir izdarīts, un jārūpējas, lai tās rīcība atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām, it īpaši, attiecībā uz pārkāpumiem, kuri īpaši kaitē Kopienu mērķu īstenošanai.

Šajā sakarā, pieļautā pārkāpuma būtiskuma analīzē jāņem vērā iespējami atkārtoti izdarīti pārkāpumi. Faktiski, no atturēšanas no turpmākām tamlīdzīgām darbībām aspekta, atkārtoti izdarīts pārkāpums ir apstāklis, kas pamato ievērojamu naudas soda pamatapjoma palielināšanu. Tas ir pierādījums, ka iepriekš uzliktais sods nav pietiekami atturējis no turpmākām tamlīdzīgām darbībām.

Turklāt atkārtoti izdarīta pārkāpuma apstāklis, neskatoties uz to, ka tas attiecas uz paša pārkāpuma izdarītāja raksturojumu, proti, tā tieksmi pieļaut šādus pārkāpumus, šī paša iemesla dēļ ir ļoti nozīmīgs rādītājs par attiecīgās rīcības būtiskumu, un, attiecīgi, nepieciešamību palielināt soda apmēru, lai efektīvi atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām.

Vairākās valsts tiesību sistēmās iekļautais atkārtoti izdarīta pārkāpuma jēdziens nozīmē, ka persona ir pieļāvusi jaunus pārkāpumus pēc tam, kad ir bijusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem.

Tomēr atkārtoti izdarīta pārkāpuma jēdziens, ņemot vērā tā mērķi, uzreiz nenozīmē iepriekš uzlikta naudas soda konstatēšanu, bet tikai iepriekš izdarīta pārkāpuma konstatēšanu. Faktiski, tas, ka tiek ņemts vērā, ka dotais pārkāpums ir izdarīts atkārtoti, nosaka uzņēmumam, kas ir vainīgs par pārkāpuma rašanās faktiem, smagāku sodu, kad izrādās, ka iepriekšējais atzinums par pārkāpumu nav bijis pietiekams, lai atturētu no pārkāpuma atkārtošanas. Šajā sakarā apstāklis, kas nosaka, ka pārkāpums ir izdarīts atkārtoti, ir nevis iepriekšēja soda uzlikšana, bet iepriekšējs konstatējums, ka pārkāpuma izdarītājs ir pieļāvis pārkāpumu.

(sal. ar 347.–349., 362.–363. punktu)

25. Noilguma termiņš nevar nodrošināt tiesiskās drošības aizsardzību un tā pārkāpums ir šī principa neievērošana tikai tad, ja šāds noilguma termiņš iepriekš ir bijis noteikts, ko neparedz nedz Regulas Nr. 17 15. pants, kas ir atbilstošā sodu tiesību norma, kuru Komisija var piemērot Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumam, nedz Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu.

(sal. ar 352.–353. punktu)

26. Pamatnostādņu naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punktā minētie atbildību mīkstinošie apstākļi ir balstīti uz katra uzņēmuma paša rīcību.

No tā izriet, ka, novērtējot atbildību mīkstinošus apstākļus, attiecībā uz apstākli par līgumu neīstenošanu jāņem vērā nevis ietekme, kas izriet no pārkāpuma kopumā un kuru jāņem vērā, novērtējot pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu , lai noteiktu pārkāpuma būtiskumu (pamatnostādņu 1. A punkta pirmā daļa), bet katra uzņēmuma individuālā rīcība, lai novērtētu būtiskumu atkarībā no katra uzņēmuma līdzdalības pārkāpumā.

(sal. ar 383.–384. punktu)

27. Aizliegtas vienošanās ieviešanas kontroles līdzekļu neesamība pati par sevi nav atbildību mīkstinošs apstāklis.

(sal. ar 393. punktu)

28. Komisijai, nosakot par Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu uzliekamā naudas soda apmēru, nav pienākuma ņemt vērā uzņēmuma finansiālās grūtības, kas radītu nepamatotas konkurences priekšrocības uzņēmumiem, kuri nav pietiekami pielāgojušies tirgus apstākļiem.

(sal. ar 413. punktu)

29. Naudas soda samazināšana par sadarbību administratīvajā procesā ir pamatota tikai tad, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība atviegloja Komisijai atzīt pārkāpumu, un, ja nepieciešams, to pārtraukt.

Šajā sakarā uzņēmuma sadarbība izmeklēšanā nedod tiesības uz naudas soda samazināšanu, ja šī sadarbošanās nepārsniedza to, kas izriet no uzņēmumam piekrītošiem pienākumiem atbilstoši 11. panta 4. un 5. punktam Regulā Nr. 17. Savukārt, ja, atbildot uz lūgumu sniegt informāciju atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam uzņēmums sniedza plašāku informāciju, nekā Komisija var pieprasīt atbilstoši minētajam pantam, attiecīgajam uzņēmumam naudas sods var tikt samazināts.

Fakts, ka izmeklēšanas par aizliegto vienošanos ietvaros uzņēmums nodod Komisijas rīcībā informāciju attiecībā uz darbībām, par kurām jebkurā gadījumā tas nebūtu jāatbrīvo no naudas soda atbilstoši Regulai Nr. 17, nav sadarbība, kas izriet no paziņojuma par sadarbību lietās par aizliegtajām vienošanām un vēl jo vairāk, kas izriet no paziņojuma par sadarbību D. punkta piemērošanas jomas.

(sal. ar 449., 451.–452., 471. punktu)

30. Komisija, novērtējot uzņēmuma sniegto sadarbību administratīvajā procesā, kas ir ierosināts saistībā ar aizliegtu vienošanos, nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, vispārēju Kopienu tiesību principu, kas ir pārkāpts, ja līdzīgas situācijas ir izskatītas dažādi vai dažādas situācijas ir izskatītas vienādi, ja vien tāda pieeja nav objektīvi pamatota.

Šajā sakarā uzņēmumu sniegtās sadarbības novērtējuma pakāpe nav atkarīga no pilnībā nejaušiem faktoriem. Tādējādi atšķirība attieksmē pret attiecīgajiem uzņēmumiem ir izskaidrojama ar nesalīdzināmām sadarbības pakāpēm, it īpaši, ja ir sniegta atšķirīga informācija vai, ja šī informācija ir sniegta atšķirīgās administratīvā procesa stadijās vai citādos apstākļos.

Turklāt, ja uzņēmums sadarbības ietvaros tikai apstiprina, turklāt neprecīzāk un mazāk izskaidrojoši, tādu informāciju, kuru sadarbības ietvaros jau ir sniedzis cits uzņēmums, šī uzņēmuma sniegtās sadarbības pakāpe, kaut arī zināmā mērā tā ir bijusi Komisijai lietderīga, nav uzskatāma kā salīdzināma ar sadarbības pakāpi, kādu sniedzis pirmais uzņēmums, kurš sniedza minēto informāciju. Paziņojums, kurš zināmā mērā tikai apstiprina jau Komisijas rīcībā esošu paziņojumu, būtiski neatvieglo Komisijas darbu un tādējādi nav pietiekams, lai pamatotu naudas soda apmēra samazināšanu par sadarbību.

(sal. ar 453.–455. punktu)

31. Lai saņemtu naudas soda apmēra samazināšanu par faktu neapstrīdēšanu atbilstoši paziņojuma par sadarbību lietās par aizliegtajām vienošanām D. 2. punkta otrajam ievilkumam, uzņēmumam skaidri jāinformē Komisija, ka tas negrasās pēc būtības apstrīdēt faktus pēc tam, kad ir iepazinies ar paziņojumu par iebildumiem.

Tomēr nav pietiekami ar to, ka uzņēmums vispārēji apstiprina, ka neapstrīd faktus, uz kuriem ir izdarīta atsauce, atbilstoši paziņojumam par sadarbību, ja konkrētā gadījuma apstākļos šis apstiprinājums nav necik lietderīgs Komisijai. Faktiski, lai uzņēmums varētu saņemt naudas soda samazinājumu par sadarbību administratīvā procesa laikā, tā rīcībai ir jāatvieglo Komisijas uzdevums konstatēt un sodīt Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumus.

(sal. ar 504.–505. punktu)





PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(piektā palāta)

2005. gada 25. oktobrī ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Naudas sods – Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai – Paziņojums par sadarbību

Lieta T‑38/02

Groupe Danone, Parīze (Francija), ko pārstāv A. Vinklers [A. Winckler] un M. Vaha [M. Waha], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv A. Bukē [A. Bouquet] un V. Vilss [W. Wil s], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētāja,

par prasību atcelt Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2003/569/EK attiecībā uz EK līguma 81. panta piemērošanu (Lieta IV/37.614/F3 PO/Interbrew un Alken‑Maes) (OV 2003, L 200, 1. lpp.), un, pakārtoti, par prasību samazināt minētā lēmuma 2. pantā prasītājai uzlikto naudas sodu.

EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA

(piektā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro] un K. Jirimēe [K. Jürimäe],

sekretārs J. Plingerss [J. Plingers], administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu, un pēc tiesas sēdes 2004. gada 8. decembrī

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Atbilstošās tiesību normas

1 Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 Pirmās regulas par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 17, 204. lpp.), 15. panta 2. punktā ir noteikts:

“Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sodanaudas [naudas sodus] 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību [EUR] vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:

a) pārkāpj Līguma [81.] panta 1.` punktu vai [82.] pantu vai

b) neizpilda kādu no pienākumiem, kas uzlikts, ievērojot 8. panta 1. punktu.

Nosakot sodanaudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu [būtiskumu], gan tā ilgumu.”

2 Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK Līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), izveido metodoloģiju, kas jāpiemēro minēto naudas sodu noteikšanai, “kas balstās uz pamatsummas noteikšanu, kuru var palielināt, lai ņemtu vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, un samazināt, lai ņemtu vērā atbildību mīkstinošus apstākļus” (Pamatnostādņu otrā daļa). Saskaņā ar tām pašām Pamatnostādnēm “[š]o pamatsummu nosaka, ievērojot pārkāpuma smagumu [būtiskumu] un ilgumu – vienīgos Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteiktos kritērijus” (Pamatnostādņu 1. punkts).

3 Komisijas paziņojumā par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtajām vienošanām (OV 1996, C 207, 4. lpp., turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”) “ir noteikti nosacījumi, kuros uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju to izmeklēšanas par aizliegto vienošanos laikā, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai kuros uzņēmumiem samazina naudas sodu, kas citādi tiem būtu jāsamaksā” (paziņojuma A 3. punkts).

4 Paziņojuma par sadarbību D punkts ir formulēts šādi:

“D. Nozīmīga naudas soda apmēra samazināšana

1. Ja uzņēmums sadarbojas, neizpildot visus B. un C. [punktā] uzskaitītos nosacījumus, tam no 10 līdz 50 % samazina naudas soda apmēru, kas tam būtu uzlikta, ja tas nesadarbotos.

2. Proti, tāds gadījums var būt, ja:

– pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums sniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, kuri palīdz apstiprināt izdarītā pārkāpuma esamību,

– uzņēmums pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas ziņo Komisijai, ka pēc būtības neapstrīd faktus, uz kuriem Komisija balsta savu apsūdzību.”

Prāvas rašanās fakti

5 Faktu rašanās laikā Interbrew NV (turpmāk tekstā – “Interbrew”) un Brouwerijen Alken‑Maes NV (turpmāk tekstā – “Alken‑Maes”) bija, attiecīgi, numur viens un numur divi Beļģijas alus tirgū. Alken‑Maes bija filiāle grupai Danone SA (turpmāk tekstā – “prasītāja”), kas darbojās arī Francijas alus tirgū ar citas filiāles Brasseries Kronenbourg SA (turpmāk tekstā – “Kronenbourg”) starpniecību. 2000. gadā prasītāja pārtrauca savu darbību alus jomā.

6 1999. gadā Komisija ar lietas numuru IV/37.614/F3 uzsāka izmeklēšanu attiecībā uz iespējamiem Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumiem Beļģijas alus ražošanas sektorā.

7 2000. gada 29. septembrī minētās izmeklēšanas ietvaros Komisija uzsāka procedūru un pieņēma paziņojumu par iebildumiem pret prasītāju, kā arī pret uzņēmumiem Interbrew, Alken‑Maes, NV Brouwerij Haacht (turpmāk tekstā – “Haacht”) un NV Brouwerij Martens (turpmāk tekstā – “Martens”). Pret prasītāju uzsāktā procedūra un tai nosūtītais paziņojums par iebildumiem norādīja vienīgi tās iespējami nelikumīgu līdzdalību aizliegtajā vienošanās, sauktu “Interbrew/Alken‑Maes”, attiecībā uz Beļģijas alus tirgu.

8 2001. gada 5. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu 2003/569/EK par EK līguma 81. panta piemērošanu (Lieta IV/37.614/F3 PO/Interbrew un Alken‑Maes) (OV 2003, L 200, 1. lpp.) attiecībā uz prasītāju, kā arī uzņēmumiem Interbrew, Alken‑Maes, Haacht un Martens (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

9 Apstrīdētajā lēmumā ir atzīti divi atsevišķi konkurences noteikumu pārkāpumi, proti, no vienas puses, līgumu vienots kopums un/vai saskaņotas darbības Beļģijā pārdotā alus jomā (turpmāk tekstā – “aizliegtā vienošanās Interbrew/Alken‑Maes”) un, no otras puses, saskaņotas darbības ar izplatītāja preču zīmi pārdotā alus jomā. Apstrīdētajā lēmumā ir atzīts, ka prasītāja, Interbrew un Alken‑Maes piedalījās pirmajā pārkāpumā, savukārt Interbrew, Alken‑Maes, Haacht un Martens piedalījās otrajā pārkāpumā.

10 Lai gan prasītāja faktu rašanās laikā bija Alken‑Maes mātes uzņēmums, apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz to ir atzīts tikai viens pārkāpums. Faktiski, ņemot vērā prasītājas aktīvo lomu aizliegtajā vienošanās Interbrew/Alken‑Maes, tā ir saukta pie atbildības kā par savu līdzdalību, tā arī par Alken‑Maes līdzdalību minētajā aizliegtajā vienošanās. Savukārt Komisija uzskatīja, ka nebija pamats prasītājai uzvelt atbildību par tās filiāles līdzdalību saskaņotās darbībās ar izplatītāja preču zīmi pārdotā alus jomā, jo prasītāja pati nebija iesaistīta šajā aizliegtajā vienošanās.

11 Pārkāpums, ko pārmet prasītājai, sastāv no tās tiešas, kā arī ar filiāles Alken‑Maes starpniecību, līdzdalības līgumu vienotā kopumā un/vai saskaņotās darbībās attiecībā uz vispārēju neuzbrukšanas līgumu, cenām un reklāmu mazumtirdzniecībā, klientūras sadalījumu “viesnīcu, restorānu, kafejnīcu” (turpmāk tekstā – “vireka”) sektorā, tai skaitā, tā saukto “nacionālo” klientu sadalījumu, investīciju un reklāmas ierobežojumiem vireka tirgū, jaunu cenu struktūru, kas piemērojama vireka sektorā un mazumtirdzniecībā, un informācijas apmaiņu par pārdošanas apjomu vireka sektorā un mazumtirdzniecībā.

12 Apstrīdētajā lēmumā ir atzīts, ka iepriekš minētais pārkāpums ilga no 1993. gada 28. janvāra līdz 1998. gada 28. janvārim.

13 Komisija, uzskatot, ka visi fakti ļāva tai secināt, ka pārkāpums ir pārtraukts, neuzskatīja par nepieciešamu uzlikt pienākumu attiecīgajiem uzņēmumiem izbeigt pārkāpumu atbilstoši Regulas Nr. 17 3. pantam.

14 Savukārt Komisija uzskatīja, ka atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam vajadzēja uzlikt naudas sodu Interbrew un prasītājai par līdzdalību aizliegtajā vienošanās Interbrew/Alken‑Maes.

15 Šajā sakarā Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka visi aizliegtās vienošanās Interbrew/Alken‑Maes līdzdalībnieki ir apzināti izdarījuši pārkāpumu.

16 Lai aprēķinātu uzliekamā naudas soda summu, apstrīdētajā lēmumā Komisija sekoja Pamatnostādnēs definētai metodoloģijai, kā arī paziņojumam par sadarbību.

17 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:

“Pirmais pants

[Interbrew], [Alken‑Maes] un [prasītāja] pārkāpa [EKL] 81. panta 1. punktu, piedaloties līgumu vienotā kopumā un/vai saskaņotās darbībās attiecībā uz vispārēju neuzbrukšanas līgumu, cenām un reklāmu mazumtirdzniecībā, klientūras sadalījumu vireka sektorā (ieskaitot “klasisko” vireka sektoru un “nacionālos” klientus), investīciju un reklāmas ierobežojumiem vireka tirgū, jaunu cenu struktūru, kas piemērojama vireka sektorā un mazumtirdzniecībā, un informācijas apmaiņu par pārdošanu apjomu vireka sektorā un mazumtirdzniecībā no 1993. gada 28. janvāra līdz 1998. gada 28. janvārim.

2. pants

Šādi naudas sodi ir uzlikti [Interbrew] un [prasītājai], pamatojoties uz 1. pantā atzītajiem pārkāpumiem:

a) [Interbrew]: naudas sods 45,675 miljoni euro apmērā;

b) [prasītājai]: naudas sods 44,043 miljoni euro apmērā.

[..]”

Process un lietas dalībnieku prasījumi

18 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 22. februārī, prasītāja cēla šo prasību.

19 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. Pirmās instances tiesa aicināja atbilstoši tās Reglamenta 64. pantam lietas dalībniekiem iesniegt dažus dokumentus un atbildēt uz rakstveida jautājumiem. Lietas dalībnieki atbildēja uz šiem lūgumiem noteiktajā termiņā.

20 2004. gada 30. novembra vēstulē prasītāja lūdza Pirmās instances tiesu, no vienas puses, pievienot lietas materiāliem Komisijas 2004. gada 29. septembra lēmumu par EK līguma 81. panta piemērošanu (Lieta COMP/C.37750/B2 – Brasseries Kronenbourg, Brasseries Heineken), paziņojuma numurs C (2004) 3597 galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “lēmums lietā Kronenbourg/Heineken”), un, no otras puses, atbilstoši Reglamenta 64. panta 4. punktā paredzētiem procesa organizatoriskiem pasākumiem aicināt pirms tiesas sēdes vai tās laikā Komisiju izteikt savu viedokli par izmeklēšanas rezultātiem attiecībā uz iespējamu Interbrew dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Beļģijas alus tirgū.

21 Ar 2004. gada 3. decembra lēmumu Pirmās instances tiesa, no vienas puses, pievienoja lietai iepriekš minēto vēstuli un informēja Komisiju, ka tā ir aicināta tiesas sēdes laikā sniegt savus apsvērumus par prasītājas lūgumu pievienot lietas materiāliem lēmumu lietā Kronenbourg/Heineken. No otras puses, Pirmās instances tiesa noraidīja lūgumu par procesa organizatoriskiem pasākumiem attiecībā uz to, ka Komisija izsaka savu viedokli par izmeklēšanas rezultātiem attiecībā uz iespējamu Interbrew dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Beļģijas alus tirgū.

22 Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva mutvārdos, tika uzklausīti 2004. gada 8. decembra atklātas tiesas sēdes laikā. Tiesas sēdes laikā Komisija paziņoja, ka neiebilst prasītājas lūgumam pievienot lietas materiāliem lēmumu lietā Kronenbourg/Heineken, kas ar Pirmās instances tiesas lēmumu tika izdarīts.

23 Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu atbilstoši EKL 230. pantam un, pakārtoti, samazināt minētā lēmuma 2. pantā uzlikto naudas sodu atbilstoši EKL 229. pantam;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

24 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

25 Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza astoņus pamatus. Divi pamati, kas izvirzīti kā galvenie, attiecas uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, un ir balstīti uz tiesību uz aizstāvēšanos un labas pārvaldības principa pārkāpumu (pirmais pamats), kā arī pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu (otrais pamats). Seši pārējie pamati, kas izvirzīti pakārtoti, attiecas uz uzliktā naudas soda apmēra samazinājumu. Tie attiecīgi ir balstīti uz kļūdainu pārkāpuma būtiskuma novērtējumu naudas soda sākotnējā apmēra noteikšanā, pārkāpjot samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un nonbis in idem principus (trešais pamats), kļūdainu pārkāpuma ilguma novērtējumu (ceturtais pamats), atbildību pastiprinoša apstākļa – uz Interbrew izdarīta spiediena – nepamatotu raksturu (piektais pamats), nepamatoti ņemtu vērā atbildību pastiprinošu apstākli par to, ka prasītāja ir atkārtoti izdarījusi pārkāpumu (sestais pamats), nepietiekami ņemtiem vērā piemērojamiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem (septītais pamats) un nepareizu prasītājas sadarbības apmēra novērtējumu, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu un paziņojumu par sadarbību (astotais pamats).

A – Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu

1. Par pamatu, kas balstīts uz tiesību uz aizstāvēšanos un labas pārvaldības principa pārkāpumu

26 Šis pamats dalās trīs daļās. Pirmajā daļā prasītāja uzsver, ka tā nevarēja izpētīt apstākļus, kādos dokuments, ko Komisija izmanto kā pierādījumu, bija uzrakstīts. Otrajā daļā tā norāda, ka Komisija tai neļāva iepazīties pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas ar faktiem, kas ņemti vērā naudas soda aprēķinā. Visbeidzot, trešajā daļā prasītāja uzsver – tas, ka notiekošās sapulces starp Komisiju un Interbrew nebija protokolētas, kā arī Komisijas noraidījums tai darīt zināmu Interbrew atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, ir ne tikai tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpums, bet arī labas pārvaldības principa pārkāpums.

a) Par pirmo daļu, kas balstīta uz to, ka prasītāja nevarēja izpētīt apstākļus, kādos dokuments, ko Komisija izmanto kā pierādījumu, bija uzrakstīts

Lietas dalībnieku argumenti

27 Prasītāja uzsver, ka apstrīdētais lēmums jāatceļ, pamatojoties uz to, ka tā nav varējusi sniegt paskaidrojumus un apstrīdēt dokumenta izrakstu, ko Komisija sākotnēji saņēmusi kā kopiju no uzņēmuma Heineken NV (turpmāk tekstā – “Heineken”) ar Nīderlandi saistītas izmeklēšanas ietvaros (turpmāk tekstā – “Heineken dokuments”). Komisija ir atsaukusies uz šo dokumentu apstrīdētā lēmuma 55. apsvērumā, pamatojot secinājumu, saskaņā ar kuru prasītāja izdarīja spiedienu uz Interbrew, tam piedraudot ar represijām Francijas tirgū, lai to piespiestu paplašināt aizliegtās vienošanās teritoriju. Citi šī secinājuma pamatojumam vērā ņemtie fakti, kas ir minēti apstrīdētā lēmuma 54. apsvērumā, ir vienīgi vienpusēji Interbrew paziņojumi.

28 Prasītāja atzīst, ka Heineken dokuments ir minēts paziņojumā par iebildumiem un ka tā ar to iepazinās lietas materiālu apskates laikā. Tomēr Komisija apstrīdētajā lēmumā tikai norāda Heineken dokumenta saņemšanas vietu un apstākļus, piešķirot ticamību šim dokumentam bez citām formalitātēm, un nav devusi prasītājai iespēju izpētīt apstākļus, kādos tas bija uzrakstīts.

29 Tādējādi prasītājai nebija pieeja vēstulēm vai iekšējām piezīmēm, ciktāl tās nav lietas materiālos, kas bija pirms šī dokumenta vai pēc tā. Neviens cits ar šo dokumentu saistīts dokuments, kas varēja būt iegūts izmeklēšanas laikā Nīderlandē, nebija pievienots lietas materiāliem, pretēji prasītājas izteiktajam lūgumam šajā sakarā. Heineken un Interbrew iespējamie komentāri attiecībā uz minētā dokumenta piemērojamību arī netika pievienoti lietas materiāliem. Turklāt sarakste starp Komisiju un Heineken attiecībā uz Komisijas nosūtītā Heineken dokumenta konfidencialitāti nesniedza nekādu papildu informāciju, kā arī nepierādīja, ka Komisijas pašas rīcībā bija nepieciešamie fakti šī dokumenta interpretācijai.

30 Šajā sakarā prasītāja izsaka divus alternatīvus iebildumus. Vai nu šie fakti pastāvēja un nebija pievienoti lietas materiāliem, un, pārkāpjot tiesības uz aizstāvēšanos, piešķirtā pieeja lietas materiāliem bija nelikumīga, vai arī šie fakti nepastāvēja, un Komisijai, pamatojoties uz tās pienākumu veikt izmeklēšanu arī, lai attaisnotu pārkāpumu, bija jāpārbauda Heineken dokumentā ietvertās informācijas ticamība, mēģinot uzzināt apstākļus, kādos tas ir uzrakstīts.

31 Prasītāja apgalvo, ka jebkurā gadījumā, zinot Heineken dokumenta autoru un izstrādes apstākļus, administratīvajam procesam varēja būt cits rezultāts, jo tā, iespējams, varēja pierādīt minētā dokumenta autentiskuma vai ticamības trūkumu. Šādā gadījumā Interbrew atsevišķie paziņojumi nav pietiekami, lai pierādītu uz to šķietami izdarīto spiedienu. Tātad ir noticis tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpums saskaņā ar Pirmās instances tiesas judikatūru (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, saukts “Ciment”, Recueil, II‑491. lpp., 247. punkts).

32 Komisija norāda, ka prasītājai bija pieeja Heineken dokumentam, no kura tā pilnībā varēja saprast “kontekstu”, un ka turklāt prasītāja administratīvā procesa laikā nemaz nav atsaukusies uz tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu. Katrā ziņā Heineken dokuments nebija vienīgais fakts, kas pierāda prasītājas izteiktos draudus Interbrew sakarā.

Pirmās instances tiesas vērtējums

33 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkurences lietās pieejas lietas materiāliem mērķis ir tai skaitā ļaut iepazīties paziņojuma par iebildumiem adresātiem ar pierādījumiem, kas atrodas Komisijas lietas materiālos, lai tie, pamatojoties uz šiem faktiem, varētu atbilstoši izteikt savu viedokli par secinājumiem, pie kuriem Komisija ir nonākusi savā paziņojumā par iebildumiem (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑191/98 un no T‑212/98 līdz T‑214/98 Atlantic Container Line u.c./Komisija, Recueil, II‑3275. lpp., 334. punkts un tajā minēto judikatūru). Pieeja lietas materiāliem attiecas uz procesuālām garantijām, kuru mērķis ir aizsargāt tiesības uz aizstāvēšanos un, it īpaši, nodrošināt tiesību tikt uzklausītam efektīvu īstenošanu (skat. iepriekš minēto spriedumu Atlantic Container Line u.c./Komisija, 334. punkts un tajā minēto judikatūru).

34 Komisijai ir pienākums uzņēmumiem, attiecībā uz kuriem piemēro EKL 81. pantu, piešķirt pieeju visiem izmeklēšanas laikā savāktiem dokumentiem – vienalga, vai tie šiem uzņēmumiem ir par labu vai nav, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, iestādes iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (skat. iepriekš 33. punktā minēto spriedumu Atlantic Container Line u.c./Komisija, 335. punkts un tajā minēto judikatūru).

35 Ja izrādās, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir balstījusies uz tādiem dokumentiem, kas pamato pārkāpumu un kuri neatrodas izmeklēšanas lietas materiālos, un nav darīti zināmi prasītājai, ir pamats izņemt minētos dokumentus kā pierādīšanas līdzekļus (šajā sakarā skat. Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82 AEG/Komisija, Recueil, 3151. lpp., 24.–30. punkts; iepriekš 31. punktā minēto spriedumu Ciment, 382. punkts, un iepriekš 33. punktā minēto spriedumu Atlantic Container Line u.c./Komisija, 338. punkts).

36 Attiecībā uz dokumentiem, kas varēja ietvert pārkāpumu attaisnojošus faktus, jānorāda – ja minētie dokumenti atrodas Komisijas izmeklēšanas lietas materiālos, iespējams atzinums par tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu ir neatkarīgs no attiecīgā uzņēmuma rīcības administratīvā procesa laikā un no jautājuma, vai šim uzņēmumam bija jālūdz, lai Komisija piešķir pieeju tās lietas materiāliem vai nosūta noteiktus dokumentus (Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedums lietā T‑30/91 Solvay/Komisija, Recueil, II‑1775. lpp., 96. punkts, un iepriekš 33. punktā minētais spriedums Atlantic Container Line u.c./Komisija, 340. punkts).

37 Savukārt attiecībā uz dokumentiem, kas varēja ietvert pārkāpumu attaisnojošus faktus un kas neatrodas Komisijas izmeklēšanas lietas materiālos, prasītājai ir jāiesniedz iestādei tieši izteikts lūgums piekļūt šiem dokumentiem; ja šādi nerīkojas administratīvā procesa laikā, tiek zaudētas tiesības celt iespējamo prasību par galīgā lēmuma atcelšanu (iepriekš 31. punktā minētais spriedums Ciment, 383. punkts, un iepriekš 33. punktā minētais spriedums Atlantic Container Line u.c./Komisija, 340. punkts).

38 Tieši ievērojot šos principus, ir jāpārbauda prasītājas izteikto iebildumu pamatotība.

39 Vispirms jānorāda, ka nemaz nav apstrīdēts, ka Heineken dokuments Komisijas rīcībā sākotnēji ir nonācis tās atbilstoši Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktam veiktās pārbaudes laikā 2000. gada 22. un 23. martā Heineken telpās Nīderlandē saistībā ar citu lietu. Vēlāk, 2000. gada 14. aprīlī, Komisija administratīvā procesa attiecībā uz šajā spriedumā apskatāmo lietu ietvaros un, pieprasot informāciju saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu, pieprasīja Heineken nosūtīt jaunu dokumenta kopiju, ko pievienoja lietas materiāliem.

40 Ir svarīgi arī norādīt, ka prasītāja atzīst, ka Heineken dokuments ir minēts paziņojumā par iebildumiem un ka tā ar to iepazinās lietas materiālu apskates laikā administratīvajā procesā. Tātad attiecībā tieši uz šo dokumentu prasītāja varēja efektīvi īstenot savas tiesības tikt uzklausītai.

41 Prasītāja tomēr uzsver, ka tai nebija pieeja iespējamām vēstulēm vai iekšējām piezīmēm, kas varēja būt pirms Heineken dokumenta uzrakstīšanas vai pēc tā un kuras varēja ietvert pārkāpumu attaisnojošus faktus.

42 Attiecībā uz iebildumu, ko prasītāja balsta uz to, ka Komisija atturējās darīt zināmas tās rīcībā esošas vēstules vai iekšējas piezīmes, tas nav pieņemams. Jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru prasītāja varēja atsaukties uz tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu tikai tad, ja tā iesniedza Komisijai administratīvā procesa laikā tieši izteiktu lūgumu piekļūt attiecīgiem dokumentiem (skat. iepriekš 37. punktu).

43 Taču prasītāja nemaz neizteica tādu lūgumu. Faktiski, no vienas puses, atbildē uz paziņojumu par iebildumiem attiecībā uz Heineken dokumentu prasītāja tikai apliecina, ka “šī dokumenta pierādījuma vērtība, šķiet, apšaubāma [un ka] nekas [paziņojumā par iebildumiem] vai šajā dokumentā neļauj [prasītājai] noteikt tā autoru vai izvērtēt tā kontekstu”. Šis apliecinājums nav uzskatāms kā tieši izteikts lūgums piekļūt attiecīgām vēstulēm vai iekšējām piezīmēm. Atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumiem tiesas sēdes laikā attiecībā uz šo jautājumu, prasītāja, starp citu, apstiprināja, ka administratīvā procesa laikā izteiktais lūgums piekļūt lietas materiāliem bija vispārēja rakstura. No otras puses, savās 2002. gada 24. un 28. janvāra vēstulēs prasītāja ļoti vispārēji, īpaši neatsaucoties uz attiecīgajiem dokumentiem, tikai izsaka otro lūgumu piekļūt lietas materiāliem, kas jebkurā gadījumā notika pēc administratīvā procesa pabeigšanas.

44 Attiecībā uz iebildumu, ko prasītāja balsta uz to, ka – ja, iespējams, Komisijas rīcībā nebija vēstules vai iekšējas piezīmes pirms Heineken dokumenta uzrakstīšanas vai pēc tam, Komisija, pārkāpjot pienākumu būt objektīvai, atturējās pārbaudīt minētā dokumenta satura ticamību, ir pietiekami norādīt, ka šis iebildums neattiecas uz tiesību uz aizstāvēšanos jautājumu. Faktiski, prasītāja lūdz noteikt, vai Komisija pietiekami pierādīja to, ko tā vēlējās pierādīt, it īpaši ar Heineken dokumentu, un vai ir pietiekami noteikta tajā izklāstīto nodomu ticamība, ciktāl minētais dokuments bija nepieciešams šī pierādījuma ieviešanai. Prasītāja tātad apšauba Heineken dokumenta pierādījuma raksturu, kas ir neatbilstošs jautājums šī pamata, kas ir balstīts uz tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu, pārbaudē (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑37/91 ICI/Komisija, Recueil, II‑1901. lpp., 72. punkts) un kas būs analizēts turpmāk 260., 261., 271.–273. un 284.–290. punktā.

45 Tātad pamata pirmā daļa ir jānoraida.

b) Par otro daļu, kas balstīta uz to, ka Komisija nav ļāvusi prasītājai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas iepazīties ar faktiem, kas ņemti vērā naudas soda aprēķinā

Lietas dalībnieku argumenti

46 Prasītāja atsaucas uz tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu saistībā ar to, ka Komisija nevienā brīdī tai nedeva iespēju iepazīties un komentēt faktus, ko tā plānoja izmantot naudas soda apmēra noteikšanā. Paziņojumā par iebildumiem Komisija dažās rindiņās tikai apkopoja Pamatnostādnēs rekomendēto metodoloģiju, un minētajā paziņojumā nekas neļāva prasītājai paredzēt Komisijas sevišķi nelabvēlīgu un nevienlīdzīgu, salīdzinot ar Interbrew, attieksmi pret prasītāju.

47 It sevišķi paziņojumā par iebildumiem nekas nenorādīja, ka Komisija grasās atsaukties uz to, ka prasītāja ir atkārtoti izdarījusi pārkāpumu, kamēr šis atbildību pastiprinošais apstāklis Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē bija ņemts vērā tikai nenoteiktā veidā. Šādi 2001. gadā Komisija bija vairākkārt sodījusi uzņēmumus, kas atkārtoti izdarīja pārkāpumus, taču attiecībā uz tiem, nosakot naudas sodu, neatsaucās uz šo atbildību pastiprinošo apstākli. Starp tiem bija uzņēmums F. Hoffmann‑La Roche AG (turpmāk tekstā – “Hoffmann‑La Roche”) Komisijas 2001. gada 21. novembra Lēmumā 2003/2/EK attiecībā uz EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanu (lieta COMP/E‑1/37.512 – Vitamīni) (OV 2003, L 6, 1. lpp., turpmāk tekstā – “lēmums lietā Vitamīni”) un Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumā 2002/742/EK attiecībā uz EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanu (lieta COMP/E‑1/36.604 – Citronskābe) (OV 2002, L 239, 18. lpp., turpmāk tekstā – “lēmums lietā Citronskābe”), kā arī uzņēmums Stora Kopparbergs Bergslags AB (turpmāk tekstā – “Stora”), kaut arī lēmuma adresāts ar citu nosaukumu lietā, kurā ir pieņemts Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmums 2004/337/EK attiecībā uz EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanu (lieta COMP/E‑1/36.212 – Paškopējošs papīrs) (OV 2004, L 115, 1. lpp., turpmāk tekstā – “lēmums lietā Paškopējošs papīrs”), vai vēl uzņēmums Volkswagen AG (turpmāk tekstā – “Volkswagen”) Komisijas 2001. gada 29. jūnija Lēmumā 2001/711/EK, EK līguma 81. pantā paredzētā procedūrā (lieta COMP/F‑2/36.693 – Volkswagen) (OV L 262, 14. lpp., turpmāk tekstā – “lēmums lietā Volkswagen II”). Tātad šī attieksmes atšķirība nebija pamatota.

48 Šādas norādes noklusēšana kaitēja vēl vairāk nekā lietā, kurā pieņemts Komisijas 2001. gada 20. jūnija Lēmums 2002/405/EK attiecībā uz EK līguma 82. panta piemērošanu (COMP/E‑2/36.041/PO – Michelin) (OV 2002, L 143, 1. lpp., turpmāk tekstā – “lēmums lietā Michelin II”), kurā Komisija arī kā atbildību pastiprinošu apstākli ņēma vērā atkārtotu pārkāpuma izdarīšanu, taču attiecīgais uzņēmums varēja izteikt savus argumentus par šo jautājumu pirms lēmuma pieņemšanas.

49 Komisija uzsver, ka tai ir rīcības brīvība, nosakot naudas soda apmēru, un ka paziņojumā par iebildumiem tā minēja visus faktus, kurus plāno ņemt vērā šajā sakarā, kas ir prasīts kā pienākums norādīt pamatojumu. Turklāt tai nav pienākums norādīt to, ka tā domā ņemt vērā atbildību pastiprinošo apstākli par atkārtoti izdarītu pārkāpumu. Katrā ziņā prasītāja nevarēja neņemt vērā nedz to, ka Pamatnostādnes tieši min atkārtotu pārkāpuma izdarīšanu kā atbildību pastiprinošu apstākli, nedz to, ka divas reizes jau ir atzīti prasītājas pārkāpumi.

Pirmās instances tiesas vērtējums

50 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Komisija īpaši norāda savā paziņojumā par iebildumiem, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekami naudas sodi, un ja tā arī norāda galvenos faktiskos un tiesību apstākļus, kas ir pamatā naudas sodu uzlikšanai, tādus kā pieņemtā pārkāpuma būtiskumu un ilgumu, un to, ka tas ir pieļauts apzināti vai netīši, Komisija izpilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. Ar šo Komisija norāda nepieciešamos faktus, lai uzņēmumi sevi aizstāvētu ne tikai pret pārkāpuma konstatēšanu, bet arī pret naudas sodu uzlikšanu (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 21. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑31/99 ABB Asea Brown Boveri/Komisija, Recueil, II‑1881. lpp., 78. punkts).

51 Attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvēšanos Komisijā ir nodrošinātas ar iespēju sniegt apsvērumus par pārkāpuma ilgumu, būtiskumu un to, ka ir paredzams, ka pārkāpums ir vērsts pret konkurenci. Turklāt uzņēmumi saņem papildu nodrošinājumu attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu, jo Pirmās instances tiesai ir neierobežota kompetence un tā var atcelt vai samazināt naudas sodu, pamatojoties uz 17. pantu Regulā Nr. 17 (Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑83/91 Tetra Pak/Komisija, Recueil, II‑755. lpp., 235. punkts, un šajā sakarā iepriekš 50. punktā minētais spriedums ABB Asea Brown Boveri/Komisija, 79. punkts).

52 Šajā gadījumā ir pamats atzīt, pirmkārt, ka Komisija, ņemot vērā pārmetumus, norādīja paziņojuma par iebildumiem 213. punktā savu nodomu uzlikt naudas sodu adresāta uzņēmumiem, kuru vidū ir prasītāja. Paziņojuma par iebildumiem 214. punktā Komisija piebilda, ka, lai noteiktu uzliekamo naudas sodu apmēru, tai bija jāņem vērā visi šīs lietas apstākļi un, it sevišķi, pārkāpuma būtiskums un ilgums. Turklāt šī paziņojuma 216. punktā Komisija norādīja, ka no paziņojumā par iebildumiem izklāstītiem faktiem tā īpaši ņēma vērā to, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās bija apzināts EK līguma 81. panta 1. punkta pārkāpums.

53 Tajā pašā 216. punktā Komisija arī norādīja, ka paziņojumā par iebildumiem aprakstītās vienošanās par tirgus sadalīšanu un cenu noteikšanu pēc to rakstura ir visbūtiskākais EK līguma 81. panta 1. punkta pārkāpuma veids. Paziņojuma par iebildumiem 215. punktā tā precizēja, ka, lai novērtētu pārkāpuma būtiskumu, tā ņēma vērā pārkāpuma raksturu, tā patieso ietekmi uz tirgu, kad tā ir nosakāma, kā arī attiecīgā tirgus ģeogrāfisko platību. Minētā paziņojuma 216. punktā tā turklāt minēja, ka tā noteica katra uzņēmuma, kas izdarījis pārkāpumu, lomu, tai skaitā ņemot vērā katra uzņēmuma lomu attiecīgā slepenā vienošanās un katras līdzdalības ilgumu pārkāpumā.

54 Paziņojuma par iebildumiem 217. punktā Komisija arī precizēja, ka naudas soda apmērs, kas bija uzlikts katram uzņēmumam, atspoguļoja iespējamos atbildību pastiprinošos vai mīkstinošos apstākļus, un ka Komisija, kad bija pamats, piemēroja paziņojumu par sadarbību. Visbeidzot, 218. punktā Komisija norādīja, ka tā vēlējās noteikt naudas sodus pietiekamā apmērā, lai nodrošinātu pastiprinātu iespaidu.

55 No iepriekš minētā izriet, ka Komisija saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru īpaši norādīja paziņojumā par iebildumiem (213.–218. punkts) tās nodomu uzlikt adresāta uzņēmumiem naudas sodus un norādīja faktiskos un tiesību apstākļus, ko tā ņēma vērā, aprēķinot prasītājai uzliekamā naudas soda apmēru, tādējādi šajā sakarā prasītājas tiesības tikt uzklausītai ir ievērotas.

56 Otrkārt, it sevišķi attiecībā uz atbildību pastiprinošu apstākli par atkārtoti izdarītu pārkāpumu, kas attiecināts uz prasītāju, jānorāda, no vienas puses, ka Pamatnostādnes kā atbildību pastiprinoša apstākļa piemēru min viena uzņēmuma atkārtoti izdarītu viena veida pārkāpumu un, no otras puses, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija norādīja, ka tā ņēma vērā katra uzņēmuma lomu, ko tas ieņēma attiecīgajās slepenajās vienošanās, un ka naudas soda apmērs atspoguļoja iespējamos atbildību pastiprinošos vai mīkstinošos apstākļus. Prasītāja tātad nevarēja ignorēt to, ka Komisija ņemtu vērā šo atbildību pastiprinošo apstākli, ja tā nonāktu pie secinājuma, ka šie piemērošanas nosacījumi ir izpildīti.

57 Treškārt, it sevišķi attiecībā uz argumentu par to, ka prasītāja ir diskriminēta, salīdzinot ar citiem uzņēmumiem, kas ir izdarījuši atkārtotu pārkāpumu, kuriem šis atbildību pastiprinošais apstāklis nebija piemērots, ir svarīgi norādīt, ka tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā praksē uzskatīja, ka daži fakti nebija atbildību pastiprinoši apstākļi, nosakot naudas soda apmēru, nenozīmē, ka tai ir pienākums saglabāt tādu pašu novērtējumu vēlāk pieņemtā lēmumā (pēc analoģijas tai skaitā skat. Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑7/89 Hercules Chemicals/Komisija, Recueil, II‑1711. lpp., 357. punkts; 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑347/94 Mayr‑Melnhof/Komisija, Recueil, II‑1751. lpp., 368. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99 LR AF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 234. un 337. punkts). No otras puses, kā izriet no iepriekš 56. punktā izklāstītiem apsvērumiem, citas lietas ietvaros uzņēmumam dotā iespēja izteikties par nodomu, ka attiecībā uz to atzīst atkārtoti izdarītu pārkāpumu, nekādā ziņā nenozīmē, ka Komisijai ir pienākums tādā veidā turpināt visos gadījumos, kā arī, ja tāda iespēja nepastāv, tas netraucē prasītājai pilnībā īstenot savas tiesības tikt uzklausītai.

58 Šajos apstākļos pamata otrā daļa ir jānoraida.

c) Par trešo daļu, kas balstīta uz to, ka sapulces starp Komisiju un Interbrew nebija protokolētas, kā arī par Komisijas atteikumu darīt zināmu prasītājai Interbrew atbildi uz paziņojumu par iebildumiem

Lietas dalībnieku argumenti

59 Prasītāja uzsver, no vienas puses, ka ne paziņojums par iebildumiem, ne apstrīdētais lēmums neietver precīzus faktus, kas tai ļautu novērtēt Komisijas un Interbrew pārstāvju sapulču, kas minētas apstrīdētā lēmuma 34. apsvērumā, saturu un nozīmi. Turklāt neviens šo sapulču, par kurām šajā gadījumā nebija darīts zināms prasītājai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, protokols nebija pievienots Komisijas lietas materiāliem. No otras puses, ar 2002. gada 7. februāra vēstuli Komisija, tai atsakot piekļuvi Interbrew atbildei uz paziņojumu par iebildumiem, ir pārkāpusi prasītājas tiesības uz aizstāvēšanos, kā arī labas pārvaldības principu.

60 Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka tai nebija iespēja pārbaudīt un, ja nepieciešams, apstrīdēt iepriekš minēto sapulču laikā Interbrew iespējamos paziņojumus, kuriem tomēr varēja būt nozīmīga ietekme uz Komisijas novērtējumu attiecībā uz attiecīgajiem faktiem un uzņēmumu sadarbību, kas ir izmeklēšanas priekšmets.

61 Šajā jautājumā prasītāja tai skaitā apgalvo, ka, kopumā ņemot, Komisija izrādīja labvēlīgu attieksmi pret Interbrew, pretstatā izrādītai stingrībai attiecībā uz prasītāju. Attiecīgo neoficiālo sapulču saturs varētu izskaidrot Interbrew dominējošā stāvokļa, kas tomēr bija izmeklēšanas pamats, neminēšanu procesa laikā. Turklāt lietas materiālos nebija apstiprinājums apstrīdētajā lēmumā minētajai telefonsarunai starp L. B. kungu (Alken‑Maes) un A. B. kungu (Interbrew) 1996. gada 9. decembrī. Tas pats attiecas uz ziņojumu par Interbrew iekšējo sapulci 1994. gada 5. maijā, kuras laikā Interbrew galvenais izpilddirektors (turpmāk tekstā – “GID”) (M. kungs), kas ir tās augstākais vadītājs, atklāja scenāriju, kas, domājams, bija saskaņā ar prasītājas lūgumu, atbilstoši kuram Interbrew bija jānodod Alken‑Maes 500 000 hektolitri alus.

62 Otrkārt, prasītāja uzsver, ka tai nav bijusi piekļuve Interbrew atbildei uz paziņojumu par iebildumiem, jo Komisija piekļuvi noraidīja. 2002. gada 24. un 28. janvāra vēstulēs prasītāja speciāli lūdza Komisijai jaunu piekļuvi lietas materiāliem, it īpaši, piekļuvi Interbrew atbildei uz paziņojumu par iebildumiem, kuru ar 2002. gada 7. februāra vēstuli Komisija noraidīja.

63 Komisija uzsver, ka prasītāja zināja par neoficiālām sapulcēm un ka administratīvā procesa laikā tā nekad nav lūgusi piekļuvi iespējamām šo sapulču atskaitēm, kas vispār nepastāv un kas jebkurā gadījumā nebūtu lietderīgas. Visi apstrīdētajā lēmumā ietvertie faktiskie apstākļi bija balstīti uz lietas materiāliem, un prasītāja nekad nav apstrīdējusi, ka tai ir bijusi tiem piekļuve. Attiecībā uz izteikto lūgumu piekļūt dokumentiem atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulai (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.) – tas tika atsaukts.

Pirmās instances tiesas vērtējums

64 Pirmkārt, attiecībā uz lietas dalībnieku neoficiālām sapulcēm jānorāda, ka ne prasītāja, ne Komisija neapstrīd savos rakstveida apsvērumos faktu, ka par šādām sapulcēm sniegtās atskaites nav rakstītas. Sekojoši, pirmā pamata daļā attiecībā uz šīm sapulcēm ir apgalvots, ka Komisijai, ievērojot tiesības piekļūt lietas materiāliem konkurences lietās, ir pienākums sagatavot šādas atskaites un darīt tās pieejamas lietas dalībniekiem.

65 Šajā sakarā jāatgādina, ka iepriekš 33. un 34. punktā minētā judikatūra iedibina, ka konkurences lietās tiesību piekļūt lietas materiāliem mērķis ir paziņojuma par iebildumiem adresātiem ļaut iepazīties ar pierādījumiem, kas atrodas Komisijas lietas materiālos, lai varētu lietderīgi īstenot tiesības tikt uzklausītiem. Komisijai ir pienākums piešķirt piekļuvi procedūrā iesaistītiem uzņēmumiem visiem dokumentiem – vienalga, vai tie ir tiem par labu vai nav, ko tā ir ieguvusi izmeklēšanas laikā, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju.

66 Turklāt no judikatūras izriet, ka savukārt Komisijai nav vispārējs pienākums sagatavot atskaites par pārrunām sapulču laikā, ko tā noturējusi ar citiem lietas dalībniekiem, piemērojot Līguma konkurences noteikumus (šajā sakarā skat. iepriekš 33. 42punktā minēto spriedumu Atlantic Container Line u.c./Komisija, 351. punkts).

67 Šāda pienākuma neesība tomēr neatceļ Komisijai uzliktos pienākumus lietas materiālu piekļuves jautājumā. Nav atzīts, ka, izmantojot mutisku sazināšanos ar trešām personām, ir apdraudētas tiesības uz aizstāvēšanos. Ja Komisija vēlas savā lēmumā izmantot pārkāpumu pamatojošu pierādījumu, kuru cits lietas dalībnieks ir sniedzis tai mutiski, Komisijai tas jādara pieejams attiecīgajam uzņēmumam, lai tas varētu atbilstoši izteikt savu viedokli par secinājumiem, pie kuriem Komisija ir nonākusi, balstoties uz šo pierādījumu. Ja nepieciešams, tai šajā sakarā jāsagatavo rakstveida dokuments, kam jāatrodas lietas materiālos (šajā sakarā skat. iepriekš 33. punktā42 minēto spriedumu Atlantic Container Line u.c./Komisija, 352. punkts).

68 Šajā gadījumā jāatzīst, ka, izņemot divus konkrētus apgalvojumus, prasītājas argumentācija ietver vispārēju apgalvojumu, pirmkārt, par to, ka neoficiālām sapulcēm varēja būt nozīmīga ietekme uz novērtējumu attiecībā uz faktiem un uzņēmumu sadarbību, kas ir izmeklēšanas priekšmets, otrkārt, par to, ka Komisijai attiecībā pret Interbrew procesa laikā bija labvēlīga attieksme pretstatā apstrīdētā lēmumā izrādītai stingrībai attiecībā uz prasītāju, un, visbeidzot par to, ka, ja neoficiālo sapulču laikā bija darīta zināma informācija, kas bija lietderīga Interbrew, tā nevarēja neietekmēt prasītājas situāciju.

69 Šī vispārējā argumentācija, kas neprecizē – kādā veidā pārkāpumu pamatojošie pierādījumi, kurus Komisija norādīja apstrīdētājā lēmumā, bija balstīti uz neoficiālo sapulču laikā iegūtiem faktiem, nenorāda, ka ir noticis tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpums, kas jāpārbauda, ņemot vērā katra gadījuma īpašos apstākļus (šajā sakarā skat. iepriekš 36. punktā minēto spriedumu Solvay/Komisija, 60. punkts). Kā izklāstīts iepriekš 33. punktā, konkurences lietās piekļuve lietas materiāliem ir atzīta tikai, lai attiecīgajiem uzņēmumiem ļautu atbilstoši izteikt savu viedokli par secinājumiem, pie kuriem Komisija ir nonākusi paziņojumā par iebildumiem. Tomēr prasītāja, izņemot divus turpmāk pārbaudītus konkrētus apgalvojumus, nenorādot paziņojumā par iebildumiem un pēc tam apstrīdētajā lēmumā nevienu iebildumu, kas bijis balstīts uz neoficiālās sapulcēs mutiski iegūtiem faktiem, kuriem tai nav bijusi piekļuve, nav izteikusi pārmetumus Komisijai par tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu šajā jautājumā (šajā sakarā skat. iepriekš 33. punktā minēto spriedumu Atlantic Container Line u.c./Komisija, 353. un 354. punkts).

70 Attiecībā uz iepriekš minētiem diviem konkrētajiem apgalvojumiem, saskaņā ar kuriem apstrīdētajā lēmumā izdarīto atsauču uz 1996. gada 9. decembra telefonsarunu un 1994. gada 5. maija iekšējās sapulces saturu pamatā ir neformālās sapulces, jāpārbauda, vai attiecīgie fakti ir balstīti uz precīziem apstākļiem, kas atrodas lietas materiālos.

71 Vispirms, attiecībā uz 1996. gada 9. decembra telefonsarunu, kura minēta apstrīdētā lēmuma 91. apsvērumā, jāatzīst, ka paziņojuma par iebildumiem 93. punktā ir norādīts, ka “pēc sapulces, kas [notika] 19. septembrī, L. B. kungam (Alken‑Maes) [bija] telefonsaruna ar A. B. kungu (Interbrew) 1996. gada 9. decembrī”. Šo teikumu papildina 116. zemsvītras piezīme, kurā norādīts, ka “2000. gada 7. marta Alken‑Maes vēstule un tās 42. un 44. pielikums ([Komisijas lietas materiālu] 7884., 8513. un 8528.–8530. [lpp.]) ietver atsauces uz šādiem dokumentiem: pie Alken‑Maes īstenotā pārbaude, dokuments AvW19 ([Komisijas lietas materiālu] 150.–153. [lpp.]) un dokuments MV17 ([Komisijas lietas materiālu] 532.–541. [lpp.])”. Tādas pašas atsauces ir apstrīdētā lēmuma 123. zemsvītras piezīmē, kas atbilst 91. apsvērumam.

72 Atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveidā uzdotu jautājumu, ar kuru tā lūdza precizēt apstākļus, kas Komisijai ļāva secināt, ka 1996. gada 9. decembrī starp L. B. kungu (Alken‑Maes) un A. B. kungu (Interbrew) notika telefonsaruna par Interbrew cenām, Komisija atbildēja, ka tā ir nonākusi pie šī secinājuma, balstoties uz Komisijas lietas materiālu 8513. lpp., kas ir Alken‑Maes 2000. gada 7. marta vēstules Komisijai 42. pielikuma pēdējā lapa.

73 Šī dokumenta, kuru veido L. B. kunga (Alken‑Maes) komentāri rokrakstā, analīze norāda, ka tajā nav minēta 1996. gada 9. decembrī notikusī telefonsaruna, savukārt šis dokuments atklāj vairākas piezīmes, kas, nepārprotami, izdarītas pēc tā sākotnējās uzrakstīšanas, kas acīmredzot sniedz atbildi uz sākotnēji uzdotiem jautājumiem par Interbrew cenu nosacījumiem. Trīs no šīm piezīmēm ietver datumu “9/12/96” un divas no tām saīsinājumu “IB” (Interbrew), turklāt viena ietver A. B. kunga (Interbrew) iniciāļus.

74 Tātad vispirms jāsecina, ka paziņojumā par iebildumiem ir minēta sazināšanās 1996. gada 9. decembrī starp Interbrew un Alken‑Maes par Alken‑Maes cenu nosacījumiem un ka to, ka sazināšanās, uz kuru atsaucas Komisija, ir notikusi, pamato dokuments, kas, atrodoties lietas materiālos, bija pieejams prasītājai, jo tās bijusī filiāle Alken‑Maes pati to nosūtīja Komisijai. Tam, vai sazināšanās bija telefoniska, no tiesību tikt uzklausītam izmantošanas viedokļa nav nozīmes, jo, lai arī ir nožēlojami, ka Komisijas apgalvojums šajā jautājumā nav pamatots, prasītājai bija jābūt tiesībām tikt uzklausītai attiecībā uz sazināšanās esamību un, ja nepieciešams, par tās saturu, nevis par to, vai šāda sazināšanās bijusi telefoniska vai nē, jo šis jautājums nav būtisks, nosakot to, vai ir noticis tiesību pārkāpums.

75 Turpinājumā attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā ietverto apgalvojumu, proti, ka 1994. gada 5. maijā iekšējas sapulces laikā Interbrew GID atklātais “scenārijs” bija “saskaņā ar Danone/Kronenbourg lūgumu”, t.i., ka Interbrew nodod Alken‑Maes 500 000 hektolitrus (it īpaši mazumtirdzniecībā)”, jāatzīst, ka paziņojuma par iebildumiem 55. punktā ir norādīts, ka “Interbrew iekšēju pārrunu laikā [M. kungs] atklāj šādu Danone/Kronenbourg lūgumam atbilstošu scenāriju. Interbrew jānodod Alken‑Maes 500 000 hektolitri (it īpaši mazumtirdzniecībā), un, ja “Interbrew neizpilda šo lūgumu, InterbrewFrance tiks iznīcināts, sadarbojoties ar Heineken, un ar ļoti zemām cenām ietekmēs Interbrew Beļģijā”. Nākamajā, 56. punktā ir precizēts, ka “Kronenbourg sniegtais scenārijs bija izskatīts Interbrew iekšējas sapulces laikā 1994. gada 5. maijā”. Paziņojuma par iebildumiem 55. punkts ir papildināts ar divām 35. un 36. zemsvītras piezīmēm, kuras atsaucas uz Interbrew 2000. gada 28. februāra vēstuli un tās 18. pielikumu (Komisijas lietas materiālu 7683. lpp.). Tās pašas atsauces uz dokumentiem ir atrodamas apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā.

76 Šajā sakarā jānorāda, ka Interbrew 2000. gada 28. februāra vēstules 18. pielikums, kuru veido C. kunga no Interbrew paziņojums, minētā paziņojuma 2. lpp. ietver šādu teikumu:

“[M. kungs] iekšējās sapulces laikā (1994. gada 5. maijā) mums stāstīja par scenāriju, kas bija Kronenbourg lūgums. Būtībā KRO īstenoja šantāžu, lai ITW nodotu 500 000 [hektolitrus] AM (galvenokārt ‘Pārtikā’). Pretējā gadījumā viņi iznīcinātu ITW‑France, sadarbojoties ar Heineken, un ar ļoti zemām cenām ietekmētu ITW‑Belgique.”

77 Tātad jāatzīst, ka apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā un paziņojuma par iebildumiem 55. un 56. punktā ietvertais apgalvojums būtībā pārņem Interbrew rakstveidā iesniegtas informācijas saturu, kas atrodas lietas materiālos, un kā tāds bija pieejams prasītājai. Tātad prasītāja nevarēja atsaukties uz faktu, ka attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā izteikto apgalvojumu tā nevarēja efektīvi izmantot savas tiesības tikt uzklausītai.

78 No iepriekš minētā izriet, no vienas puses, ka apgalvojumi, kas, domājams, izrietēja no neoficiālām sapulcēm ar Interbrew, bija ietverti paziņojumā par iebildumiem un, no otras puses, ka jebkurā gadījumā, ciktāl tas ir nepieciešams EK līguma 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādīšanai, tie balstījās uz dokumentiem, kuriem prasītājai bija piekļuve. Tātad jāsecina, ka prasītāja varēja atbilstoši izteikt viedokli par šiem apgalvojumiem un ka tās tiesības tikt uzklausītai bija ievērotas.

79 Otrkārt, attiecībā uz argumentu, atbilstoši kuram prasītājai, pārkāpjot tiesības uz aizstāvēšanos, bija noraidīta piekļuve dokumentiem, kas pievienoti lietas materiāliem pēc tam, kad prasītāja bija ar tiem iepazinusies 2002. gada 5. oktobrī, no kuriem īpaši Interbrew atbilde uz paziņojumu par iebildumiem, kas varēja ietvert pārkāpumu attaisnojošus faktus, pietiek atgādināt, ka lūgums piekļūt lietas materiālu papildu dokumentiem bija iesniegts ar 2002. gada 24. un 28. janvāra vēstulēm pēc administratīvā procesa slēgšanas. Taču šāda lūguma neiesniegšanas administratīvā procesa laikā sekas ir tādas, ka tiek zaudētas tiesības vēlāk celt prasību atcelt tiesību aktu (šajā sakarā skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu Ciment, 383. punkts). Tātad šis arguments ir jānoraida.

80 Attiecībā uz 2002. gada 4. martā iesniegto piekļuves lūgumu atbilstoši Regulai Nr. 1049/2001, ir pietiekami atzīt, ka minētās regulas 7. panta 2. punktā ir noteikts, ka “[s]aņemot pilnīgu vai daļēju atteikumu, pieteikuma iesniedzējs 15 darba dienu laikā pēc iestādes atbildes saņemšanas var iesniegt atkārtotu pieteikumu ar lūgumu iestādei mainīt savu nostāju”. Taču jāatzīst, ka pēc Komisijas 2002. gada 26. marta atteikuma apmierināt prasītājas piekļuves lūgumu, prasītāja, neiesniedzot atkārtotu lūgumu paredzētajā termiņā, kā tā to apliecināja tiesas sēdes laikā, atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumu, atsauca savu 2002. gada 4. marta lūgumu.

81 No tā izriet, ka pamata trešā daļa, kā arī attiecīgi pamats kopumā ir jānoraida.

2. Par pamatu, kas balstīts uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

82 Prasītāja uzsver, ka apstrīdētais lēmums ir nepietiekami pamatots, jo, no vienas puses, tajā nav definēti attiecīgie tirgi, lai arī tas ir nepieciešams priekšnosacījums pret konkurenci vērstas rīcības novērtējumā, un, no otras puses, naudas soda apmēra aprēķināšanā apstrīdētais lēmums tikai atsaucas uz Pamatnostādnēm, nenorādot izmantoto kritēriju precīzu piemērojamību prasītājai uzliktā naudas soda apmēra noteikšanā.

83 Pirmkārt, apstrīdētais lēmums bija nepietiekami pamatots, jo pretēji Pirmās instances tiesas judikatūras noteiktajai prasībai (Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedums apvienotajās lietās T‑68/89, T‑77/89 un T‑78/89 SIV u.c./Komisija, saukts “Plakans stikls”, Recueil, II‑1403. lpp., 159. punkts) tas nebalstījās uz šajā lietā atbilstošu attiecīgā tirgus definīciju, bet tikai atzina “Beļģijas alus tirgus” esamību. Komisija kļūdaini veica attiecīgo viena vai vairāku tirgu noteiktas ģeogrāfiskās platības, kā arī iespējamo dažādu alus produktu aizstājamības analīzi. Komisijas iebildumu rakstā izteiciena “alus sektors Beļģijā” aizvietošana ar izteicienu “Beļģijas alus tirgus” neatbilda prasītājas iebildumam, atbilstoši kuram šajā gadījumā tirgus definīcija bija daļa no pārkāpuma definīcijas. Minētie ģeogrāfiskie tirgi, proti, Beļģijas un Francijas tirgi, apstrīdētajā lēmumā bija definēti nepietiekami dokumentētā veidā.

84 Turklāt Komisija bija ņēmusi vērā faktiskos apstākļus attiecībā uz Francijas tirgu, neuzskatot par nepieciešamu analizēt to nozīmi attiecībā pret kādu specifisku šī tirgus raksturojumu. It īpaši Komisija balstījās uz argumentu par represijas draudiem Francijas tirgū, ko prasītāja, iespējams, izteikusi Interbrew, lai arī šādas konkurenci ierobežojošas rīcības esamību varēja noteikt tikai tad, kad ir konstatēta noteikta vara atbilstoši definētā tirgū.

85 Šajā lietā dažiem faktiem, kas izmantoti pārkāpuma, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, atzīšanas pamatojumam, starp tiem 1994. gada 11. maija sapulcei, 1994. gada 6. jūlija telefona sarunai un 1997. gada 17. aprīļa sapulcei, pēc Komisijas domām, bija plašāks mērķis nekā Beļģija. Turklāt, pēc Komisijas domām, mijiedarbība starp Franciju un Beļģiju un rīcības līdzība šajās divās valstīs bija svarīgi pārkāpuma apstākļi, it īpaši attiecībā uz izteiktajiem draudiem.

86 Šajā sakarā Komisija, izvēloties atsevišķi iztirzāt līdzīgu rīcību, novirzījās no tās tradicionālās prakses vienā lēmumā atzīt dažādu rīcību, ar kuru izdarīts pārkāpums, ja pastāv saikne starp aizliegtās vienošanās dalībnieku identitāti, aizliegtās vienošanās mehānismu līdzību dažādās valstīs vai mijiedarbība starp dažādām teritorijām vai produktiem (skat., piemēram, Komisijas 1996. gada 10. janvāra Lēmumu 96/478/EK par EK līguma 85. panta piemērošanu (IV/34.279/F3 – ADALAT) (OV L 201, 1. lpp., turpmāk tekstā – “ADALAT lēmums”) un lēmumus lietās Vitamīni un Paškopējoši papīri).

87 Izvēles pieņemt vairākus lēmumus rezultātā prasītāja nonāca tiesiskās nenoteiktības situācijā un sākotnējo summu un, iespējams, palielinošu koeficientu atkārtota piemērošana ļāva Komisijai mākslīgi palielināt uzlikto naudas sodu kopējo summu par visiem minētajiem faktiem, un attiecīgajiem uzņēmumiem nebija iespēja saprast, kādā veidā rīcība bija nošķirta un kādēļ tā veidoja atsevišķus pārkāpumus.

88 Otrkārt, apstrīdētais lēmums bija arī nepietiekami pamatots attiecībā uz naudas sodu apmēra aprēķināšanu. Komisija, apstrīdētā lēmuma 294. punktā tikai atsaucoties uz Pamatnostādnēs definētu metodoloģiju, kaut gan Pamatnostādņu mērķis ir “ļaut nodrošināt Komisijas lēmumu caurspīdīgumu un objektivitāti kā attiecībā pret uzņēmumiem, tā attiecībā pret Tiesu”, neizpildīja tai uzlikto pienākumu norādīt pamatojumu un pārkāpa tiesiskās drošības principu.

89 Tā kā naudas soda apmēra pamatojums balstās uz metodoloģiju, kas ietver pamatsummas noteikšanu, kurai piemēro izmaiņas, ir būtiski, ka Komisija pietiekami detalizētā veidā precizē kritēriju, kas ietverti naudas soda apmēra aprēķinā, piemērojamību, lai sasniegtu pienākuma norādīt pamatojumu izvirzīto mērķi, proti, ļaut prasītājai novērtēt naudas soda apmēra noteikšanas konsekvenci un likumību ar mērķi aizstāvēt savas tiesības, Pirmās instances tiesai un Tiesai īstenot kontroli, kā arī ikvienai ieinteresētai personai iepazīties ar EK līguma piemērošanas, ko veic Komisija, nosacījumiem.

90 Šajā gadījumā, lai gan Komisija nav ietvērusi matemātisku formulu, apstrīdētais lēmums nenorādīja ne uzliktā naudas soda aprēķina sīkāku analīzi, ne katra izklāstītā kritērija precīzu piemērojamību tās apmēra noteikšanai. Pretēji pieejai, salīdzinot ar citiem lēmumiem, kas pieņemti aizliegto vienošanos jomā, kā lēmumos lietā Vitamīni un lietā Paškopējošs papīrs, patvaļīgas kopsummas 25 miljoni euro izvēli un centienu sasniegt naudas soda iebiedējošu ietekmi nozīmi, uz kuru izdarīta atsauce apstrīdētā lēmuma 305. apsvērumā, nepamatoja aprēķinu kritēriji. Tas, ka nebija atbilstošas attiecīgā tirgus definīcijas, nepārprotami parādīja naudas soda apmēra aprēķina nepietiekamu pamatojumu, jo atbilstoši Pamatnostādnēm sākotnējās summas izvēle ir saistīta ar apsvērumiem attiecībā uz attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielumu, aizliegtās vienošanās ietekmi uz šo tirgu un tajā realizēto apgrozījumu.

91 It īpaši Komisija, balstoties uz diviem atbildību pastiprinošiem apstākļiem, kuri noteikti attiecībā uz prasītāju, proti, spiediena izdarīšana uz Interbrew un atkārtota pārkāpuma izdarīšana, ir piemērojusi tikai vienu procentu likmi, palielinot naudas sodu par 50 %, nenorādot katra noteiktā atbildību pastiprinošā apstākļa attiecīgo piemērojamību. Precizējumu neesamība attiecībā uz naudas soda aprēķinā dažādu izmantoto kritēriju attiecīgu nozīmīgumu nav ļāvusi prasītājai novērtēt, kādās proporcijās uzliktais naudas sods jāsamazina.

92 Turklāt skaidru un atbilstošu apstākļu neesamība bija jo vairāk nepiedodama tāpēc, ka ar to Komisija atzina, ka pastāv dokumenti, kurus tās dienesti sagatavojuši iekšējām konsultācijām un apspriedēm attiecībā uz naudas soda apmēra aprēķinu, un ka šie dokumenti nebija pieejami. Taču šāds apstāklis rosināja domāt, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ņēma vērā citus apstākļus, kas nebija prasītājai pieejami, tomēr tos neminēja lēmumā.

93 Prasītāja it īpaši uzsver, ka Komisija nav pietiekami pamatojusi atkārtoti izdarīta pārkāpuma kā atbildību pastiprinoša apstākļa piemērošanu pret to. Šis pamatojuma trūkums īpaši kaitēja prasītājai, jo Komisija sistemātiski nepalielināja naudas sodu par atkārtoti izdarītu pārkāpumu, bet savos līdzšinējos lēmumos izrādīja šaubas attiecībā uz atkārtoti izdarītam pārkāpumam piemērojamu lomu un nozīmīgumu naudas soda apmēra noteikšanā, un Pamatnostādņu pieņemšana nebija pietiekama, lai mazinātu no tā izrietošo nenoteiktību.

94 Komisija apstrīd prasītājas argumentāciju.

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

95 Attiecībā uz prasībām, kas vērstas pret Komisijas lēmumiem par naudas soda uzlikšanu uzņēmumiem par konkurences noteikumu pārkāpumu, Pirmās instances tiesai ir kompetence divos gadījumos. Pirmkārt, tai jāpārbauda lēmumu tiesiskums atbilstoši EKL 230. pantam. To darot, tai it īpaši jāpārbauda, vai ir ievērots pienākums norādīt pamatojumu, kas paredzēts EKL 253. pantā, kura pārkāpuma gadījumā lēmums ir atzīstams par spēkā neesošu. Otrkārt, Pirmās instances tiesai neierobežotas kompetences ietvaros, kas tai piešķirta ar EKL 229. pantu un 17. pantu Regulā Nr. 17, ir kompetence izvērtēt naudas sodu apmēra piemērotību. Šis vērtējums var attaisnot papildu informācijas parādīšanos un ņemšanu vērā, kuras minēšana kā tāda apstrīdētajā lēmumā nav prasīta atbilstoši EKL 253. pantā paredzētam pienākumam norādīt pamatojumu (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑248/98 P KNP BT/Komisija, Recueil, I‑9641. lpp., 38.–40. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑220/00 Cheil Jedang/Komisija, Recueil, II‑2473. lpp., 215. punkts).

96 Attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanas pārbaudi – no pastāvīgās judikatūras izriet, ka EKL 253. pantā prasītajā pamatojumā skaidri un nepārprotami jānorāda akta izdevējas iestādes argumenti, lai ļautu ieinteresētajai personai iepazīties ar pieņemto pasākumu pamatojumu un kompetentai tiesai īstenot kontroli. Prasība norādīt pamatojumu jāvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, it īpaši, akta saturu, argumentus, uz kuriem atsaucas, un adresāta vai citu tieši un individuāli ar aktu skarto personu intereses saņemt paskaidrojumus. Pamatojumā nav prasīts norādīt visus atbilstošos faktiskos un tiesību apstākļus, jo jautājums par to, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, jāvērtē, ne tikai ņemot vērā tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (Tiesas 1985. gada 13. marta spriedums apvienotajās lietās 296/82 un 318/82 Nīderlande un Leeuwarder Papierwarenfabriek/Komisija, Recueil, 809. lpp., 19. punkts; 1996. gada 29. februāra spriedums lietā C‑56/93 Beļģija/Komisija, Recueil, I‑723. lpp., 86. punkts, un 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval et Brink’sFrance, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts; iepriekš 95.118 punktā minētais spriedums Cheil Jedang/Komisija, 216. punkts).

97 Par pienākuma norādīt pamatojumu piemērojamību attiecībā uz naudas soda, kurš uzlikts par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu, aprēķināšanu jāatgādina, no vienas puses, ka tā jānosaka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta otrās daļas noteikumiem, atbilstoši kuriem, “[n]osakot naudas soda apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma būtiskumu, gan tā ilgumu”. Tātad būtiskās formālās prasības, kas veido pienākumu norādīt pamatojumu, ir izpildītas, kad Komisija savā lēmumā norāda apstākļus, kuru vērtējums tai ļāva izsvērt pārkāpuma būtiskumu un ilgumu (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑291/98 P Sarrió/Komisija, Recueil, I‑9991. lpp., 73. punkts, un 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, I‑8375. lpp., 463. punkts). No otras puses, Pamatnostādnes, kā arī paziņojums par sadarbību ietver norādošus noteikumus par apstākļiem, kas Komisijai jāņem vērā, nosakot pārkāpuma būtiskumu un ilgumu (iepriekš 95. punktā minētais spriedums Cheil Jedang/Komisija, 217. punkts). Šajos apstākļos būtiskās formālās prasības, kas veido pienākumu norādīt pamatojumu, ir izpildītas, kad Komisija savā lēmumā norāda apstākļus, kurus tā ņēma vērā vērtējumā, piemērojot šīs Pamatnostādnes, un, ja nepieciešams, paziņojumu par sadarbību, kas tai ļāva izsvērt pārkāpuma būtiskumu un ilgumu naudas soda apmēra aprēķināšanai (iepriekš 95. punktā minētais spriedums Cheil Jedang/Komisija, 218. punkts).

98 Šajā gadījumā Komisija izpildīja šīs prasības.

99 Pirmkārt, attiecībā uz iebildumu, kas balstīts uz to, ka Komisija nebija iepriekš definējusi attiecīgo tirgu, jāatzīst, ka Komisijai šajā gadījumā nebija pienākums norobežot attiecīgo tirgu. Faktiski, no judikatūras izriet, ka atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam attiecīgais tirgus jādefinē, lai noteiktu, vai vienošanās spēj skart tirdzniecību starp dalībvalstīm un tās mērķis vai tās rezultāts ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū (Pirmās instances tiesas 1995. gada 21. februāra spriedums lietā T‑29/92 SPO u.c./Komisija, Recueil, II‑289. lpp., 74. punkts; iepriekš 31. punktā minētais spriedums Ciment, 1093. punkts, un 2000. gada 6. jūlija spriedums lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 230. punkts). Līdz ar to pienākums norobežot attiecīgo tirgu lēmumā, kas pieņemts atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam, Komisijai ir uzliekams tikai tad, ja bez šādas norobežošanas nav iespējams noteikt, vai vienošanās, lēmums par uzņēmumu apvienošanos vai attiecīgas saskaņotas darbības spēj skart tirdzniecību starp dalībvalstīm un tās mērķis vai tās rezultāts ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū (Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94 European Night Services u.c./Komisija, Recueil, II‑3141. lpp., 93.–95. punkts un 105. punkts, un iepriekš minētais spriedums Volkswagen/Komisija, 230. punkts). Taču prasītāja nav apstrīdējusi, ka attiecīgās vienošanās vai saskaņotās darbības spēja skart tirdzniecību starp dalībvalstīm un tās mērķis bija kavēt, ierobežot vai deformēt konkurenci kopējā tirgus iekšienē. Līdz ar to, ņemot vērā, ka Komisijas veiktā EKL 81. panta piemērošana neprasīja šajā lietā attiecīgā tirgus iepriekšēju definīciju, pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums nav atzīstams.

100 Šo pašu iemeslu dēļ, ja Komisijas atzinumam atbilstoši Pamatnostādnēm par prasītājas izteiktajiem draudiem jābūt skaidram un nepārprotamam, lai atbilstu EKL 253. panta prasībām, tad savukārt argumentos attiecīgā tirgus iepriekšēja norobežošana nebija nepieciešama. Tātad prasītājas izvirzīts pretējs arguments ir jānoraida.

101 Tas pats attiecas uz argumentiem par ģeogrāfiskā tirgus platības ņemšanu vērā. Tā kā prasītāja uzsver, ka tirgus nacionālā rakstura nepietiekams pamatojums ļāva Komisijai nepamatoti atzīt atsevišķus pārkāpumus, kam sekoja mākslīga prasītājai uzliktā naudas soda palielināšana, pietiek norādīt, ka šāds nolūks Komisijai ir piedēvēts tikai hipotētiski, jo šī atsauce balstās uz pieņēmumiem, tā kā to nepamato neviens mēģinājums pierādīt. Tātad uz to balstīts arguments ir jānoraida.

102 Otrkārt, attiecībā uz iebildumu, kas balstīts uz naudas soda apmēra aprēķina nepietiekamu pamatojumu, svarīgi norādīt, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 296.–328. apsvērumā izklāstīja apstākļus, kurus tā ņēma vērā, lai aprēķinātu katra attiecīgā uzņēmuma naudas soda summu. No iepriekš minētajiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem izriet, ka Komisija skaidri un detalizēti norādīja argumentāciju, uz kuru pamatojās, šādi ļaujot prasītājai iepazīties ar apstākļiem, kas ņemti vērā novērtējumā, izsverot pārkāpuma būtiskumu un ilgumu, lai aprēķinātu naudas soda apmēru, un Pirmās instances tiesai īstenot kontroli. Tātad jāsecina, ka ar apstrīdēto lēmumu bija ievērota prasība norādīt pamatojumu, kas Komisijai uzlikta saskaņā ar EKL 253. pantu.

103 Tātad šis pamats, kā arī attiecīgi visi prasījumi par apstrīdētā lēmuma atcelšanu ir jānoraida.

B – Par pakārtoti izvirzītiem prasījumiem attiecībā uz uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu

104 Prasītāja izvirza sešus pamatus attiecībā uz uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu. Tie attiecīgi ir balstīti uz kļūdainu pārkāpuma būtiskuma novērtējumu naudas soda pamatsummas noteikšanā, pārkāpjot samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un nonbis in idem principus, kļūdainu pārkāpuma ilguma novērtējumu, atbildību pastiprinoša apstākļa – uz Interbrew izdarīta spiediena – nepamatotu raksturu, nepamatoti ņemtu vērā atbildību pastiprinošu apstākli par to, ka prasītāja ir atkārtoti izdarījusi pārkāpumu, nepietiekami ņemtiem vērā piemērojamiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem, un, visbeidzot, nepareizu prasītājas sadarbības apmēra novērtējumu, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu un paziņojumu par sadarbību.

1. Par pamatu, kas balstīts uz kļūdainu pārkāpuma būtiskuma novērtējumu naudas soda pamatsummas noteikšanā, pārkāpjot samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un non bis in idem principus

a) Lietas dalībnieku argumenti

Prasītājas argumenti

105 Prasītāja apstrīd īpašo pamatsummas, kuru Komisija ir noteikusi, ņemot vērā pārkāpuma būtiskumu, pamatotību, balstoties uz četriem šādiem iebildumiem, proti, to, ka tā, pārkāpjot Pamatnostādnes un dažus Kopienu tiesību vispārējos principus, ir kļūdaini novērtējusi, pirmkārt, pārkāpuma būtiskumu, otrkārt, tās faktisko ekonomisko spēju radīt ievērojamus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem, treškārt, naudas soda apmēru, kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām, ceturtkārt, faktu, ka tās rīcībā bija juridiska un ekonomiska rakstura pieredze, kas dod iespēju vieglāk konstatēt, ka tās veiktā darbība ir pārkāpums, un ļauj apzināties sekas, ko izraisa konkurences noteikumu pārkāpumi.

106 Tā uzskata, ka, it īpaši ņemot vērā produkta, kuru skāra aizliegtā vienošanās, ļoti ierobežoto kvantitatīvo apjomu, kas ir daudz mazāks no kopējā alus patēriņa Eiropas Savienībā, minētās aizliegtās vienošanās ļoti ierobežoto ģeogrāfisko platību un attiecīgā produkta realizētā apgrozījuma ļoti pieticīgo raksturu, uz to attiecinātajai pamatsummai jebkurā gadījumā nevajadzēja pārsniegt 8 miljonus euro.

– Par pārkāpuma būtiskuma novērtējumu: vienlīdzīgas attieksmes principa un samērīguma principa pārkāpums

107 Attiecībā uz Komisijas veikto pārkāpuma būtiskuma novērtējumu Pamatnostādņu 1. A punkta pirmās daļas nozīmē prasītāja neapstrīd pārkāpuma raksturojumu, kas minēts apstrīdētā lēmuma 297. apsvērumā, ko tā un Alken‑Maes apliecina, ka ir atzinušas un darījušas zināmu Komisijai, bet apstrīd tikai Komisijas piešķirto nozīmi apstākļiem, kuri minēti apstrīdētā lēmuma pārkāpuma būtiskumam veltītā nodaļā, kā arī no tiem izrietošu pārkāpuma kā sevišķi būtiska vērtējumu. Prasītāja uzskata, ka Komisija, pieņemot šādu vērtējumu, kad līdzīgus pārkāpumus nekad nav vērtējusi kā sevišķi būtiskus, pārkāpa vienlīdzīgas attieksmes principu, izvērtējot līdzīgas situācijas atšķirīgi (iepriekš 57. punktā minētais spriedums Hercules Chemicals/Komisija, 295. punkts).

108 Vispirms prasītāja uzsver, ka, lai arī Komisija atsaucas uz Pamatnostādnēs norādītu pārkāpumu būtiskuma noteikšanas metodoloģiju, tā nepārbaudīja attiecīgās aizliegtās vienošanās konkrētu ietekmi uz tirgu.

109 Turpinājumā prasītāja apgalvo, ka Komisijas secinājums par pārkāpuma sevišķi būtisko raksturu ir pretrunā gan ar piemēriem, uz kuriem tā atsaucas Pamatnostādnēs, gan arī ar pieņemto lēmumu praksi pēc Pamatnostādņu publikācijas. Aizliegtās vienošanās atzīšana par sevišķi būtisku parasti bija attiecināta uz organizētām aizliegtajām vienošanām, pat institucionalizētām, kuras ietver pārbaudes, organizācijas un sarežģītas uzraudzības mehānismus, kam nav nekā kopēja ar šajā gadījumā pārmesto rīcību, un kas darbojas pasaules vai vairāku lielu dalībvalstu mērogā, kur mazākā teritorija, kuru skāra kā sevišķi būtiski vērtēti pārkāpumi, aptvēra četras lielākās Kopienu dalībvalstis [Komisijas 1999. gada 8. decembra Lēmums 2003/382/EK par EK līguma 81. panta piemērošanu (Lieta IV/E‑1/35.860‑B – Tērauda caurules bez metinātas šuves) (OV 2003, L 140, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Lēmums “Tērauda caurules bez metinātas šuves””)].

110 Prasītāja uzskata, pirmkārt, ka pārkāpums, ņemot vērā tā nedaudz formālo raksturu, bija jāraksturo kā būtisks un nevis sevišķi būtisks, vēl jo vairāk, ja Komisija raksturoja kā būtiskus tādus pārkāpumus, kuru sarežģītības pakāpe bija vismaz līdzvērtīga šajā gadījumā attiecīgā pārkāpuma sarežģītības pakāpei [Komisijas 2001. gada 11. decembra Lēmums 2003/25/EK par procedūras uzsākšanu atbilstoši EK līguma 81. pantam – Lieta COMP/E‑1/37.919 (ex. 37.391) – Bankas komisijas EUR zonas valūtas maiņai – Vācija (OV 2003, L 15, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Lēmums “Vācijas bankas””); Komisijas 1998. gada 9. decembra Lēmums 1999/271/EK par EK līguma 85. panta piemērošanu (Lieta IV/34.466 – Grieķijas prāmji) (OV 1999, L 109, 24. lpp., turpmāk tekstā – “Lēmums “Grieķijas prāmji””); un Komisijas 1998. gada 14. oktobra Lēmums 1999/210/EK par EK līguma 85. panta piemērošanu (Lieta IV/F‑3/33.708 – British Sugar plc, lieta IV/F‑3/33.709 – Tate & Lyle plc, lieta IV/F‑3/33.710 – Napier Brown & Company Ltd un lieta IV/F‑3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd) (OV 1999, L 76, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Lēmums “British Sugar””)].

111 Otrkārt, ņemot vērā Beļģijas teritorijas ierobežoto platību, Komisija šajā gadījumā ir izrādījusi pārmērīgu stingrību, pārkāpjot samērīguma principu un vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tās lēmumu pieņemšanas prakse norāda, ka tā vairākkārt kā attaisnojošu apstākli, vērtējot pārkāpumu kā būtisku, nevis sevišķi būtisku, pieņēma faktu, ka pārkāpums attiecās tikai uz pieticīgas nozīmes tirgu vai ģeogrāfiski ierobežotu platību (Lēmumi lietās “Grieķijas prāmji”, “British Sugar” un “Vācijas bankas”).

112 Treškārt, Komisijas argumentam, saskaņā ar kuru viens no pieņemtajiem kritērijiem pārkāpuma būtiskuma novērtējumā bija tā tiešā ietekme uz patērētājiem, nav nozīmes. Pēc prasītājas domām, no vienas puses, attiecīgajām aizliegtajām vienošanām lēmumos Vācijas bankas un British Sugar bija tādas pašas pazīmes, tomēr Komisija tās nebija novērtējusi kā sevišķi būtiskas, un, no otras puses, attiecīgo produktu izplatīšanas struktūra šajā gadījumā, ciktāl tas attiecas uz liela apmēra izplatīšanu vireka sektorā – ņemot vērā noliktavu lielumu – ir bijusi ar spēcīgu atsvara lomu a