29

Attiecībā uz kritēriju par valsts līdzekļu izmantošanu Komisija norāda: “(88) Komisija atzīmē, ka šajā lietā analizējamās garantijas netiek vērtētas saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem kā maksas summa, kas, iespējams, ir zaudēta, ņemot vērā garantijas devēja (t. i., privātas bankas, nevis valsts) risku vai ietekmi uz to, bet gan kā valsts risks gadījumā, ja garantētā summa ir mazāka par videi radītā kaitējuma faktiskajām izmaksām un ja garantiju saņēmušais uzņēmums neapmaksā vai nevar apmaksāt visas atjaunošanas izmaksas. [..] (90) [Prasītāja] nodrošināja finansiālo garantiju kā bankas garantiju, kas nav brīvi pieejama valstij. To var izmantot tikai pasākumiem, kas stingri definēti tiesību aktos, jo īpaši atkritumu izvešanas, teritorijas atjaunošanas un citu vides pasākumu finansēšanai, ja [prasītāja] neizpilda savus pienākumus vides jomā. Valsts nesaņem nekādu daļu no garantiju līdzekļiem un negūst nekādu citu finansiālu labumu, kas samazinātos, ja garantiju summa būtu mazāka. Turklāt valstij līdz šim nav nācies nekādā veidā izmantot šīs garantijas nevienam no iepriekš minētajiem nolūkiem. Tomēr, pat ja samazinātā garantijas summa līdz šim nav radījusi nekādu faktisku ietekmi uz valsts līdzekļiem, tas pats par sevi neizslēdz potenciālas ietekmes uz valsts līdzekļiem esamību, ko rada lielāks risks valstij, ka tai būs jātērē šie līdzekļi nākotnē. (91) Patiesi, ar konkrēta riska radīšanu, uzliekot papildu slogu valstij nākotnē, pietiek, lai rastos atbilstība valsts atbalsta jēdzienam saskaņā ar Līguma [par Eiropas Savienības darbību] 107. panta 1. punktu. Arī [Eiropas Savienības] Tiesa ir lēmusi, ka valsts atbalsta pasākuma saistībai ar valsts līdzekļiem un ietekmei uz tiem nav jābūt tiešai, lai izpildītu attiecīgo kritēriju. (92) Šādu finansiālo garantiju mērķis ir nodrošināt, ka raktuvju uzņēmumiem pietiek rezervēto līdzekļu, lai tie varētu segt atjaunošanas izmaksas nākotnē neatkarīgi no iespējamās finanšu situācijas (bieži vien visai tālā) nākotnē. Tādēļ ir pašsaprotams, ka gadījumā, ja garantiju summa ir ievērojami mazāka par gaidāmajām atjaunošanas izmaksām, rodas vismaz palielināts risks, ka valsts līdzekļi varētu tikt izmantoti nākotnē. Šis risks, ka valsts budžetam var rasties izdevumi, ir acīmredzami lielāks nekā gadījumos, kad garantētā summa tiek pareizi noteikta saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem, pienācīgi ņemot vērā gaidāmās atjaunošanas izmaksas. Ja šie līdzekļi ir būtiski mazāki nekā nepieciešams, no valsts līdzekļiem gala rezultātā būs jāsedz lielāka minēto izmaksu daļa gadījumā, ja [prasītāja] kāda iemesla dēļ nevēlēsies vai nespēs to izdarīt. Turklāt, ja [prasītāja] nespēs apmaksāt atjaunošanas izmaksas nākotnē, iespēja, ka Spānijas iestādes varētu atsavināt [prasītājas] aktīvus, nevarēs radīt būtiskus papildu līdzekļus, jo vienīgie [prasītājas] (un visas ICL grupas) aktīvi Spānijā ir šīs kālija karbonāta ieguves iekārtas. Taču, tā kā kālija karbonāta raktuves būs slēgtas, šo aktīvu vērtība būs apšaubāma. (93) Tas, ka valstij var rasties pienākums iesaistīties ar saviem līdzekļiem gadījumā, ja [prasītāja] nevēlēsies vai nespēs veikt nepieciešamos atjaunošanas pasākumus attiecībā uz minētajiem atkritumu kalniem, ir pietiekami skaidri noteikts spēkā esošajos tiesību aktos. (94) Pirmkārt, saskaņā ar Likuma Nr. 39/2015 102. pantu valsts var veikt pasākumus tādas personas vietā, kura ir juridiski atbildīga par šo pasākumu veikšanu. Spānijai būtu i) jāpieprasa [prasītājai] veikt īpaši definētus pasākumus; ii) jāinformē [prasītāja], ka pretējā gadījumā administrācija veiks šos pasākumus pati, norādot, kas segs izmaksas; iii) jāīsteno šādi pasākumi; un iv) jāmēģina atgūt izmaksas no [prasītājas], un tas pēc definīcijas nebūs iespējams, ja Spānijai būs jāizpilda nepietiekama finansiāla garantija. Kaut arī šis lēmums oficiāli ir neobligāts, gadījumā, ja [prasītāja] neizpildīs savus pienākumus atjaunot iekārtu teritoriju, Spānijai nebūs citas iespējas kā vien apmaksāt visu šādu atjaunošanu, jo citādi Spānija neizpildītu pati savus pienākumus. (95) Otrkārt, kā norādīts 13. apsvērumā, Spānija tādējādi varētu neizpildīt pati savas saistības saskaņā ar Ieguves atkritumu direktīvu un Ūdens pamatdirektīvu. Tādēļ, ja [prasītāja] pamestu savas iekārtas pēc minerālu resursu izsmelšanas un neatjaunotu ražotņu teritoriju, ņemot vērā nepietiekamo garantiju, vienīgais veids, kā Spānija varētu izpildīt savas saistības saskaņā ar minētajām direktīvām un, iespējams, izvairīties no Eiropas Savienības Tiesas noteiktiem naudassoda maksājumiem par katru dienu, būtu pašai apmaksāt sāls kalnu aizvākšanu vai citu līdzvērtīgu sanāciju. (96) Treškārt, kā noteikts Spānijas 2006. gada 18. jūlija Likumā Nr. 27/2006, Spānijas iestādes var būt spiestas izpildīt savas saistības, kas izriet no spēkā esošajiem tiesību aktiem vides jomā. Jebkura nevalstiskā organizācija, kas atbilst Likumā Nr. 27/2006 noteiktajiem kritērijiem, gadījumā, ja notiek pārkāpums vides jomā, kas minēts Likuma Nr. 27/2006 18. panta 1. punktā (tostarp, piem., pārkāpums saistībā ar pienākumiem ūdens aizsardzības jomā), var vērsties tiesā, lai piespiestu administrāciju izpildīt tās saistības vides jomā. [..] (98) Visbeidzot, Spānijas iestādes pašas norāda, ka saskaņā ar [Katalonijas] Likuma Nr. 12/1981 9. pantu gadījumā, ja uzņēmējs neizpilda savus pienākumus, [Katalonijas autonomais apgabals] var veikt šos pasākumus piespiedu kārtā uz minētā uzņēmēja rēķina. Tās norāda, ka praksē administrācija īsteno attiecīgus pasākumus, kurus pēc tam finansē no finansiālās garantijas līdzekļiem vai, ja ar šo garantiju nepietiek, no līdzekļiem, ko iegūst, pārdodot uzņēmēja aktīvus. Tādējādi, ja finansiālā garantija ir ievērojami mazāka par nepieciešamo summu, valsts administrācija uzņemas risku, ka uzņēmēja aktīvi var nebūt pietiekami, lai finansētu attiecīgi īstenotos pasākumus. Tas apliecina, ka pārāk maza finansiālā garantija palielina risku, ka administrācijas veiktie atjaunošanas pasākumi netiks pietiekamā mērā segti no uzņēmēja aktīviem (jo īpaši gadījumā, ja šim uzņēmējam nebūs nekādas citas darbības Spānijā, kā tas ir arī gadījumā ar [prasītāju]) un būs jāapmaksā no valsts līdzekļiem. (99) Līdz ar to, nosakot garantiju līmeni, kas ir ievērojami zemāks par likumā noteikto, valsts tiek pakļauta konkrētam riskam, ka radīsies papildu slogs valsts līdzekļiem. Palielinātais risks, ka radīsies papildu slogs valstij, tādēļ ir pietiekami konkrēts, lai radītu vismaz potenciālu ietekmi uz valsts līdzekļiem, ko izraisa pārmērīgi zems finansiālo garantiju līmenis.”