ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Prasības pēc būtības noraidīšana, nelemjot par pieņemamību – Savienības tiesas rīcības brīvība (LESD 263. pants) (sal. ar 39. punktu)

2. Izglītība, profesionālā izglītība, jaunatne un sports – Rīcības programma jauniešu jomā – Komisijas pieņemta programmas rokasgrāmata, ar kuru minētā rīcības programma tiek īstenota – Finansējuma saņemšanai izpildāmo kritēriju noteikšana – Programmas rokasgrāmatas saistošā iedarbība – Minētās programmas noteiktas rīcības kategorijas maksimālā finansējuma neievērošana nolūkā garantēt piešķirto līdzekļu efektīvu izmantošanu – Nepieļaujamība – Visu programmas rīcību kopuma maksimālā finansējuma apmēra nepārsniegšana – Ietekmes neesamība (Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmuma Nr. 1719/2006 10. pants; Komisijas Lēmums C(2006) 4918 un Lēmuma C(2007) 1807 4. un 5. pants) (sal. ar 45.–51. punktu)

3. Izglītība, profesionālā izglītība, jaunatne un sports – Rīcības programma jauniešu jomā – Komisijas piešķirts finansējums – Gala saņēmēju nepamatoti izmantotas summas – Valsts aģentūru pienākums stingri īstenot minēto summu atgūšanas procedūras – Atteikšanās no atgūšanas – Pienākums attiekšanos motivēt un pamatot ar pierādījumiem par iepriekšminēto procedūru ievērošanu (Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmums Nr. 1031/2000) (sal. ar 60.–75. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Prasība, pirmkārt, atcelt Eiropas Komisijas 2013. gada 22. februāra vēstuli Ares (2013) 237719, kas adresēta Agenzia nazionale per i Giovani [Valsts jauniešu aģentūrai] un kurā ir paziņots par paziņojuma par parādu izdošanu par kopējo summu EUR 1 486 485,90, šai summai ietverot daļu no summas EUR 52 036,24 apmērā kā mācību izdevumus saistībā ar Eiropas brīvprātīgo dienestu, un daļu no summas EUR 183 729,72 apmērā kā Agenzia nazionale per i Giovani no gala saņēmējiem neatgūtās summas, kas attiecas uz periodu no 2000. gada līdz 2004. gadam, un, otrkārt, atcelt Komisijas 2013. gada 28. februāra vēstuli Ares (2013) 267064, kas ir adresēta Dipartimento della Gioventù e del Servizio civile nazionale [Itālijas Jaunatnes un valsts civildienesta departamentam], ar ko dara zināmu 2011. gada apdrošināšanas deklarācijas galīga novērtējuma un minētās aģentūras ikgadējā ziņojuma secinājumus.

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) prasību noraidīt;

2) Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja – Vērtēšanas kritēriji (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 18.–20. punktu)

2. Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja – Vārdiskas preču zīmes “SKYSOFT” un “SKY” (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 23.–26., 29.–34. un 36.–40. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2013. gada 20. marta lēmumu lietā R 2503/2011‑4 attiecībā uz iebildumu procesu starp British Sky Broadcasting Group plc un Sky IP International Ltd , no vienas puses, un Skysoft Computersysteme GmbH , no otras puses

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) prasību noraidīt;

2) Skysoft Computersysteme GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
2.

Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Absolūti atteikuma pamati — Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības — Vārdiska preču zīme “THE SPIRIT OF CUBA” (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 19. un 24.–29. punktu)
59

Turklāt ir jāuzsver, kā izriet no Lēmuma 2011/695 8. panta 2. punkta, ka uzklausīšanas amatpersonai savā lēmumā ir jāprecizē termiņš, kura beigās tiks izpausta strīdīgā informācija, kura tiks atzīta par nekonfidenciālu, un attiecīgais termiņš nevar būt īsāks par nedēļu. No šīs tiesību normas izriet, ka uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanās izpaužas kā to tiesību normu piemērošana, ar kurām uzņēmumi tiek aizsargāti attiecīgās informācijas konfidenciālā rakstura dēļ. “Konkurences” ĢD veikta tādas informācijas publicēšana, uz kuru ir attiecināms dienesta noslēpums, neatgriezeniski atņem specifisko aizsardzību, kāda ir piešķirta šī veida informācijai. Uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanās tātad ir domāta, lai pievienotu papildu kontroles stadiju, ko veic no “Konkurences” ĢD neatkarīga struktūra. Šai struktūrai turklāt ir pienākums atlikt sava lēmuma spēkā stāšanos, tādējādi dodot iespēju attiecīgajam uzņēmumam vērsties pie pagaidu noregulējuma tiesneša, lai saņemtu izpildes apturēšanu atbilstoši nosacījumiem, kuri regulē šo tiesvedību. Līdz ar to ir jānodala tādu tiesību normu piemērošana, kuras attiecas uz informācijas pašas par sevi konfidenciālo raksturu, no vienas puses, no tām tiesību normām, uz kurām tiek izdarīta atsauce, lai panāktu, ka informācijai tiek piemērota konfidencialitāte, neatkarīgi no tā, vai šī informācija pati par sevi ir konfidenciāla rakstura, no otras puses. Šajā ziņā, tāpat kā to apgalvo Komisija, pieņemot, ka tādas informācijas publicēšana, uz kuru neattiecas dienesta noslēpums, varētu būt tādas tiesību normas pārkāpums, kura ietilpst otrajā no divām iepriekš minētajām kategorijām, šāds apstāklis nepadara iluzoru aizsardzību, kāda ir piešķirta ar tiesību normām attiecībā uz minēto noslēpumu. Pēc šāda pārkāpuma, pieņemot ka tas ir pierādīts, var tikt noteikti atbilstoši koriģējoši pasākumi, piemēram, zaudējumu atlīdzība, ja ir izpildīti nosacījumi par Savienības ārpuslīgumisko atbildību. Līdz ar to argumentu, kuri attiecas uz šo tiesību normu kategoriju, analīze pēc būtības ir ārpus mērķiem, kuri ir noteikti ar uzklausīšanas amatpersonai uzticētajiem darba uzdevumiem saskaņā ar Lēmuma 2011/695 8. pantu (spriedums, 2015. gada 28. janvāris, Evonik Degussa/Komisija, T‑341/12, Krājums, EU:T:2015:51, 43. punkts), līdz ar to 14., 17. un 19. apsvērumā ietvertajā novērtējumā nav pieļauts prettiesiskums.
213

Tomēr tas ir arguments, kas attiecas uz jautājumu par apstrīdēto tiesību aktu paziņošanu prasītājiem, kuram nav nozīmes, izvērtējot, vai tikušas ievērotas viņu tiesības uz aizstāvību pirms minēto aktu pieņemšanas. Proti, šo aktu paziņošana loģiski notiek pēc to pieņemšanas. Jautājumam, vai Padomei apstrīdētie tiesību akti ir bijuši jāpaziņo pa pastu katram prasītājam, uz kuru tie attiecas, un it īpaši vai to paziņošana pa pastu Johannes Tomana k‑gam ir pielīdzināma arī paziņošanai visiem pārējiem prasītājiem, kā to apgalvo Padome (skat. šā sprieduma 199. punktu), ir nozīme saistībā ar prasības celšanas termiņa sākuma noteikšanu. Tomēr konkrētajā lietā katrā ziņā nav šaubu par to, ka prasība ir tikusi celta termiņā, un turklāt atbildētājas iestādes to nekādi nav apstrīdējušas.
63

Šai sakarā vispirms, neraugoties uz to, ka atšķirībā no SeaFrance pārstrukturēšanas SNCB kravas pārvadājumu pārstrukturēšana notika nevis grūtībās nonākuša uzņēmuma glābšanas kontekstā, bet gan vispārīga nozares industriālas un komerciālas pārstrukturēšanas plāna sakarā, ir jānorāda uz būtisku atšķirību piemērojamajās tiesību normās. Uz SNCB kravu pārvadājumu darbību pārstrukturēšanu attiecās Kopienas vadlīnijas atbalstam dzelzceļa uzņēmumiem (OV 2008, C 184, 13. lpp.). Šīs vadlīnijas ir īpašs tiesisks regulējums dzelzceļa pārvadājumu nozarē, atkāpjoties no pamatnostādnēm par valsts atbalstu pārstrukturēšanai, proti, attiecībā uz atbalsta saņēmēja pašu ieguldījuma līmeni. Šo pamatnostādņu 82. punktā ir paredzēts, ka Komisijai var būt pieņemami pašu ieguldījumi, kuru apjoms ir mazāks par pamatnostādnēs par valsts atbalstu pārstrukturēšanai paredzēto. Atbilstoši šim juridiskajam pamatam Komisija akceptēja SNCB meitasuzņēmuma kravas pārvadājumu jomā pašu ieguldījumu no 15 līdz 25 % no pārstrukturēšanas finansējumam vajadzīgā apjoma (skat. SNCB kravas pārvadājumu lēmuma 246.–249. apsvērumu). Tālāk, lai arī ir taisnība, ka Komisija SNCB kravas pārvadājumu lēmumā atzina, ka SNCB meitasuzņēmuma kravas pārvadājumu jomā pašu ieguldījumā ietilpst SNCB piešķirtais aizdevums atbilstoši tirgus apstākļiem, no šī lēmuma 113. apsvēruma izriet, ka pārstrukturēšanas finansēšanas vajadzībām šim meitasuzņēmumam kredītiestādē bija jānoslēdz līgums par ārēju kredītlīniju EUR 50 miljonu apmērā. Tā atšķirībā no SeaFrance pārstrukturēšanas plāna SNCB kravas pārvadājumu darbību pārstrukturēšanas plānā bija paredzēta ārēju, ar SNCB grupu nesaistītu subjektu iesaistīšanās. Visbeidzot, aizdevuma summa, kas SNCB bija jāpiešķir savam meitasuzņēmumam kravas pārvadājumu jomā, bija relatīvi ierobežota pašu ieguldījumu daļa. Faktiski šis aizdevums bija EUR 25 miljoni, kravas pārvadājumu meitasuzņēmuma pašu ieguldījums bija EUR 135 miljoni un kopējās pārstrukturēšanas izmaksas bija EUR 490 miljoni (skat. SNCB kravas pārvadājumu lēmuma 248. apsvērumu). Savukārt saskaņā ar grozīto SeaFrance pārstrukturēšanas plānu aizdevums EUR 99,7 miljonu apmērā no 85 līdz 95 % bija no SeaFrance pašu ieguldījuma pārstrukturēšanas finansēšanā, paturot prātā, ka kopējā šī ieguldījuma summa sasniedza EUR [konfidenciāla informācija] miljonus, un kopējās pārstrukturēšanas izmaksas bija EUR [konfidenciāla informācija] miljoni (skat. pārsūdzētā lēmuma 35. un 150. apsvērumu).
1)

atcelt Komisijas 2012. gada 25. jūlija Lēmuma 2013/199/ES par valsts atbalsta lietu SA.29064 (11/C, ex 11/NN) – Diferencētas avioceļojumu nodokļa likmes, ko piemērojusi Īrija, 4. pantu, ciktāl ar to ir uzdots no saņēmējiem atgūt atbalstu par summu, kas minētā lēmuma 70. apsvērumā ir noteikta EUR 8 apmērā par katru pasažieri;
46

Treškārt, uzreiz ir jānoraida apgalvojums, kuru Komisija izvirzījusi pakārtoti un saskaņā ar kuru tā ir konkrēti un individuāli izvērtējusi katru no pieprasītajiem dokumentiem saskaņā ar iepriekš 43. punktā minēto judikatūru. Kā to norāda prasītāji, apstrīdētā lēmuma formulējums atklāj, ka Komisija ir vienīgi konstatējusi, ka pieprasīto dokumentu sniegšana prasītājiem nebija iespējama, ciktāl iespējamās Vācijas Federatīvas Republikas pienākumu neizpildes risinājumam, lai izvairītos no procedūras saskaņā ar LESD 258. pantu, bija nepieciešama savstarpēja uzticēšanas atmosfēra. Komisija šajos apstākļos nav izskaidrojusi iemeslus, kas liedza sniegt pilnīgu vai daļēju piekļuvi dokumentiem, kurus lūguši prasītāji, ņemot vērā Regulas Nr. 1049/2011 4. panta 2. punkta trešo ievilkumu. Turklāt ir jākonstatē, ka Komisija pat īsumā nav identificējusi prasītāju pieprasīto dokumentu saturu. Papildus tam Komisijas skaidrojumi apstrīdētajā lēmumā tika formulēti tik vispārēji, kā to norāda Zviedrijas Karaliste, ka tie varēja attiekties uz jebkuru EU Pilot procedūras dokumentu.
8.

Samaksāto antidempinga maksājumu atmaksāšanas procedūrā Antidempinga pamatregulas Nr. 1225/2009 11. panta 10. punktā paredzētā antidempinga maksājumu attiecināšanas uz saistītā importētāja klientiem izvērtēšana ir viens no posmiem atbilstoši minētās regulas 2. panta 9. punktam aprēķinātās eksporta cenas aprēķinā. Būtībā, ņemot vērā šīs izvērtēšanas noslēgumā iegūto rezultātu, antidempinga maksājumi tiks atskaitīti no aprēķinātās eksporta cenas un tiem tādējādi būs tieša ietekme uz šīs eksporta cenas summu, ciktāl tā neizbēgami būs zemāka nekā tad, ja antidempinga maksājumi netiktu atskaitīti. Turklāt, jo zemāka ir eksporta cena, jo lielāka ir starpība starp normālo vērtību un pārskatīto dempinga starpību. Antidempinga pamatregulas 11. panta 10. punkts tādējādi palīdz aprēķināt eksporta cenu un netieši – noteikt pārskatīto dempinga starpību. Šādos apstākļos Komisijai ir jāizmanto saskanīgas metodes Antidempinga pamatregulas 2. panta 9. un 11. punkta un 11. panta 10. punkta piemērošanai. Šajā ziņā Komisija, izvērtējot, vai antidempinga maksājumi ir tikuši atspoguļoti tālākpārdošanas pirmajam neatkarīgajam pircējam Savienībā cenās atbilstoši produkta kontroles numura pēc produkta kontroles numura analīzes metodei (PKN pēc PKN metode), pieļauj acīmredzamu kļūdu vērtējumā, atsakoties neatskaitīt antidempinga maksājumus no to PKN eksporta cenas, saistībā ar kuriem antidempinga maksājumi tomēr bija tikuši atspoguļoti tālākpārdošanas cenās un turpmākajās pārdošanas cenās Savienībā. Šādi rīkojoties, Komisija nav izdarījusi visus secinājumus no PKN pēc PKN metodes, kuru tā pati bija nolēmusi piemērot, ciktāl tā atskaita visus samaksātos antidempinga maksājumus no atbilstoši Antidempinga pamatregulas 2. panta 9. punktam aprēķinātās eksporta cenas, tādējādi mākslīgi samazinot vienoto vidējo svērto eksporta cenu katram PKN. Turklāt Antidempinga pamatregulas 11. panta 10. punktā Komisijai nav noteikts pienākums sistemātiski atskaitīt visus samaksātos antidempinga maksājumus gadījumā, kad antidempinga maksājumu atspoguļošanas pārbaudē saskaņā ar PKN pēc PKN metodi bija iespējams secināt, ka šī atspoguļošana bija notikusi nevis attiecībā uz visiem PKN, bet tikai attiecībā uz dažiem no tiem. (sal. ar 140.–147. un 150. punktu)
Līdz ar to fakts, ka, sastopoties ar pieprasījumu piekļūt veselam kopumam vispārīgi aprakstītu dokumentu, kuri ietilpst izmeklēšanas materiālos par konkurences noteikumu pārkāpumu, Komisija var atsaukties uz vispārēju pieņēmumu saistībā ar kādas no Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā uzskaitītajām interesēm aizsardzību, nekādi neskar apmēru, kādā šī iestāde var veikt publikāciju Regulas Nr. 1/2003 30. panta ietvaros.

Šajā kontekstā Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 4. panta, Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkta un 28. panta 2. punkta un Regulas Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu, ko vada Komisija, 6., 8., 15. un 16. panta kombinācija, Regulas Nr. 1049/2001 4. panta ņemšana vērā, lai aizliegtu Komisijai publicēt jebkādu informāciju tādēļ, ka šai iestādei ir tiesības atbilstoši pēdējai minētajai norma atteikt piekļuvi dokumentiem, kuros ietverta šī informācija, atsaucoties uz vispārīgu pieņēmumu, laupīti jēgu Regulas Nr. 1/2003 30. pantam. Pirmkārt, šādai interpretācijai būtu tādas sekas, ka Komisijai tiktu atņemta iespēja publicēt pat būtiskāko no tās lēmuma satura, ciktāl tam katrā ziņā jāizriet no izmeklēšanas lietas materiālu elementiem. Otrkārt, tās sekas turklāt būtu tādas, ka praksē tiktu pārnests pierādīšanas pienākums, kas konfidenciālas informācijas apstrādes jomā ir uzlikts tam, kurš lūdz veikt šādu apstrādi, jo viņam pietiktu atsaukties uz vispārējo pieņēmumu, uz kuru var atsaukties iestādes, un faktiski likt Komisijai pierādīt, ka strīdīgā informācija var tikt iekļauta lēmuma publicētajā versijā.

Kad uzņēmums, pret kuru tiek veikta izmeklēšana par konkurences noteikumu pārkāpumu, ir izvēlējies atteikties no informācijas slepenības, to darot tieši zināmu saviem konkurentiem apmaiņā pret prettiesisku vienošanos par to darbībām nākotnē, kuras mērķis ir novērst nenoteiktību, kas raksturīga konkurences vidē tieši šādas informācijas konfidencialitātes dēļ it īpaši attiecībā uz konkurentiem, šis uzņēmums nevar pamatoti uzskatīt, ka attiecīgo elementu publicēšana lēmumā, ar ko konstatēts pārkāpums, nevēlami paplašinās to personu loku, kam šī informācija ir zināma, jo tieši šis uzņēmums pats ar šo informāciju dalījās ar saviem galvenajiem konkurentiem. Šai kontekstā risks, ka attiecīgā informācija nonāks attiecīgā uzņēmuma konkurentu rokās, nav vairs aktuāls prasītājas pašas darbību dēļ. Tā kā sabiedrība kopumā nav spējīga kaitēt šī uzņēmuma komercinteresēm, apstāklim, ka attiecīgā informācija būs pieejama publiski, nav juridiskas nozīmes. Līdz ar to Komisija šo informāciju var iekļaut sava lēmuma publicējamā versijā, pat ja nav pierādīts, ka šāda iekļaušana ir obligāti nepieciešama, lai personas, kurām ar pārkāpumu nodarīts kaitējums, varētu savas intereses aizstāvēt tiesā.

(sal. ar 59., 60., 66., 71., 81.–84. un 88. punktu)
Šajā ziņā attiecībā uz ikdienas patēriņa pārtikas precēm – tas, ka vidusmēra patērētājs izvēlas atkarībā no savām garšas izjūtām un prioritātēm, vēl nenozīmē, ka tam ir augsts uzmanības līmenis. Proti, attiecībā uz ikdienas patēriņa precēm, ko parasti pārdod lielveikalos par zemu cenu un pirms kuru pirkšanas parasti nenotiek ilgas pārdomas, nevar uzskatīt, ka patērētājiem to pirkšanas laikā ir augsts uzmanības līmenis.

Preču zīmes atšķirtspēja Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē nozīmē, ka šī preču zīme ļauj reģistrācijai pieteiktās preces identificēt kā konkrēta uzņēmuma preces, un tādējādi atšķirt šīs preces no citu uzņēmumu precēm. Preču zīmes atšķirtspēja ir jāvērtē, pirmkārt, saistībā ar precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija, un, otrkārt, saistībā ar to, kā tos uztver konkrētā sabiedrības daļa, ko veido šo preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētājs, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs.

Trīsdimensiju preču zīmju, kuras veido pašas preces iepakojuma forma, atšķirtspējas vērtējuma kritēriji ir tādi paši kā tie, kuri piemērojami attiecībā uz citām preču zīmju kategorijām. Tomēr, piemērojot šos kritērijus, konkrētās sabiedrības daļas uztvere attiecībā uz trīsdimensiju preču zīmi, ko veido pašas preces iepakojuma forma, ne vienmēr ir tāda pati kā attiecībā uz vārdisku vai grafisku preču zīmi, ko veido apzīmējums, kas nav atkarīgs no aptverto preču veidola. Proti, vidusmēra patērētāji nav pieraduši izdarīt pieņēmumus par preču izcelsmi, balstoties uz preču vai to iesaiņojuma formu bez jebkādiem grafiskiem vai teksta elementiem, un šādas trīsdimensiju preču zīmes atšķirtspēja tādējādi varētu būt grūtāk nosakāma nekā vārdiskas vai grafiskas preču zīmes atšķirtspēja.

Šādos apstākļos atšķirtspēja Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir tikai preču zīmei, kas būtiski atšķiras no nozarē pastāvoša standarta vai ieražām un kas šī fakta dēļ var pildīt būtisko izcelsmes norādes funkciju. It īpaši trīsdimensiju preču zīmēm, kuras veido tādu preču iepakojums, kuras tiek tirgotas iesaiņotā veidā pašu preču rakstura dēļ, ir jāļauj minēto preču vidusmēra patērētājam, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs, neveicot analīzi un īpaši uz to nevēršot uzmanību, atšķirt attiecīgo preci no citu uzņēmumu precēm.

(sal. ar 19.–21. punktu)
Runājot par tiesas pārbaudes intensitāti, saistībā ar vispārējiem noteikumiem, kuros ir paredzēta ierobežojošo pasākumu īstenošanas kārtība, Padomei ir plaša novērtējuma brīvība attiecībā uz elementiem, kas ir jāņem vērā, lai piemērotu ekonomiskas un finansiālas sankcijas, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, saskaņā ar kopējo nostāju, kura ir pieņemta atbilstoši kopējai ārpolitikai un drošības politikai. Tā kā Kopienu tiesa tostarp nevar Padomes veikto pierādījumu, faktu un apstākļu, kas pamato šādu pasākumu noteikšanu, vērtējumu aizstāt ar savu vērtējumu, Vispārējās tiesas īstenotā pārbaude jāierobežo ar pārbaudi par to, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un noteikumi par pamatojumu, par faktu pareizību, kā arī acīmredzamas kļūdas faktu vērtējumā un pilnvaru nepareizas izmantošanas neesamību. Šī ierobežotā pārbaude ir piemērojama it īpaši apsvērumiem par piemērotību, uz kuriem ir balstīti šādi pasākumi.

Šajā ziņā tomēr ir jāņem vērā judikatūra par trešo valstu jēdzienu EKL 60. un 310. panta izpratnē, saskaņā ar kuru šis jēdziens ietver šādas valsts vadītājus, kā arī indivīdus un vienības, kuri ir saistīti ar šiem vadītājiem vai kurus tas tieši vai netieši kontrolē. Tādējādi, īstenojot savu plašo novērtējuma brīvību šajā jomā, Padome, ja tā, pamatojoties uz šiem pantiem, ir paredzējusi veikt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz šādas valsts vadītājiem, kā arī indivīdiem un vienībām, kas ir saistīti ar šiem vadītājiem vai ko viņi tieši vai netieši kontrolē, protams, var noteikt plašāku vai ne tik plašu vadītāju un ar viņiem saistīto personu loku, uz kuriem attieksies veicamie pasākumi, bet tā nevar minēto pasākumu piemērošanas jomu paplašināt, ietverot tajā arī personas vai vienības, kuras neietilpst ne vienā, ne otrā no iepriekš minētajām kategorijām.

Turklāt gadījumā, kad Padome abstrakti nosaka kritērijus, kas var pamatot personas vārda vai vienības nosaukuma iekļaušanu to personu vai vienību vārdu vai nosaukumu sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, kas ir veikti, pamatojoties uz EKL 60. un 310. pantu, Vispārējai tiesai, pamatojoties uz pamatiem, kurus ir izvirzījusi attiecīgā persona vai vienība vai kuri attiecīgā gadījumā ir izvirzīti pēc savas ierosmes, ir jāpārbauda, vai tās gadījums atbilst Padomes noteiktajiem kritērijiem. Šī pārbaude attiecas uz to faktu un apstākļu vērtējumu, kas ir minēti, lai pamatotu attiecīgās personas vārda vai vienības nosaukuma iekļaušanu to personu vārdu un vienību nosaukumu sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, kā arī uz to pierādījumu un informācijas pārbaudi, ar kuriem ir pamatots šis vērtējums. Vispārējai tiesai arī ir jānodrošina tiesību uz aizstāvību un prasības norādīt pamatojumu ievērošana šajā ziņā, kā arī vajadzības gadījumā – Padomes izņēmuma kārtā norādīto imperatīvo apsvērumu, lai no tiem atkāptos, pamatotība.

(sal. ar 52. un 72.–74. punktu)
No iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta h) apakšpunkts, lasot to kopā ar Parīzes konvencijas 6.b pantu, uz kuru ir norāde minētajā apakšpunktā, aizsargā abu kategoriju emblēmas.

Pirmkārt, ar šo tiesību normu ir aizliegts reģistrēt valsts emblēmas ne tikai kā preču zīmes, bet arī kā preču zīmju elementus neatkarīgi no tā, vai šīs emblēmas ir atveidotas identiski vai tās ir imitācijas no heraldikas skatupunkta. Lai noteiktu, vai preču zīmē ir ietverta emblēmas imitācija no heraldikas viedokļa, ir jāapskata šīs emblēmas heraldiskais apraksts. Tomēr jebkuru atšķirību starp šo preču zīmi un emblēmu, ko konstatējis heraldikas speciālists, obligāti neuztvers vidusmēra patērētāji, kas, lai gan ir noteiktas atšķirības heraldiskās detaļās, var preču zīmē saskatīt attiecīgās emblēmas imitāciju.

Otrkārt, ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta h) apakšpunktu ir aizliegts reģistrēt preču zīmi, kurā no heraldikas viedokļa iekļauta starptautiskas starpvaldību organizācijas emblēma, ja šī emblēma ir paziņota valstīm, kas ir Parīzes konvencijas dalībnieces, ar Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas starptautiskās biroja starpniecību. Tomēr šis aizliegums ir vienīgi piemērojams gadījumā, kas paredzēts Parīzes konvencijas 6.b panta 1. punkta c) apakšpunktā, t.i., ja, kopumā ņemot, attiecīgā preču zīme sabiedrībai rada iespaidu par saikni starp tās īpašnieku vai izmantotāju, no vienas puses, un attiecīgo starptautisko starpvaldību organizāciju, no otras puses, vai maldina sabiedrību par šādas saiknes pastāvēšanu.

(sal. ar 28.–31. punktu)