ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 28. aprīlī ( 1 )

Lieta C‑604/20

ROI Land Investments Ltd.

pret

FD

(Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – 17. un 21. pants – Regula (EK) Nr. 593/2008 – Piemērojamais likums – 6. pants – Atsevišķs darba līgums starp darba devēju un darbinieku – Garantijas vienošanās starp šo darbinieku un trešās puses sabiedrību, ar kuru nodrošināta šā darba devēja saistību izpilde pret minēto darbinieku – Prasība, kas pamatota ar šo garantijas vienošanos – Prasība saistībā ar darba līgumiem – Jēdziens “darba devējs” – Jēdziens “arods vai profesija” – Jēdziens “patērētājs” – Valsts noteikumu par jurisdikciju piemērošanas nosacījumi

I. Ievads

1. Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās ( 2 ) 6. panta 1. punkta, 17. panta 1. punkta, 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkta un 21. panta 2. punkta, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) ( 3 ), 6. panta 1. punkta interpretāciju.

2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp FD, kura domicils un darba vieta ir Vācijā, un Kanādā reģistrēto sabiedrību ROI Land Investments Ltd par šīs pēdējās atteikumu saskaņā ar garantijas vienošanos, kas noslēgta starp šīm divām pusēm, nododot FD darba līgumu meitasuzņēmumam R Swiss AG, apmaksāt FD ar darba samaksu saistītos prasījumus pret šo bankrotējušo sabiedrību.

3. Šo apstākļu bezprecedenta raksturs, salīdzinot ar apstākļiem, kas bijuši par pamatu Tiesas judikatūrai par tiesu jurisdikciju pārrobežu strīdos saistībā ar darba līgumiem, būtībā ir licis iesniedzējtiesai uzdot jautājumus par darba ņēmējus un patērētājus aizsargājošiem jurisdikcijas noteikumiem, par jēdziena “darba devējs” interpretāciju saistībā ar atsevišķiem darba līgumiem un jēdziena “arods vai profesija” interpretāciju saistībā ar patērētāja noslēgtiem līgumiem, un viens no šiem jēdzieniem varētu kalpot par pamatojumu Vācijas tiesas jurisdikcijai.

4. Tāpēc turpinājumā es izklāstīšu iemeslus, kas mani būtībā vedina uzskatīt: – ka sabiedrība, kas ir noslēgusi vienošanos ar darba ņēmēju, pamatojoties uz tiešu ieinteresētību šā darba ņēmēja darba līguma ar citu tās pašas grupas sabiedrību pienācīgā izpildē, kas ir šā līguma neatņemama sastāvdaļa un saskaņā ar kuru tā tostarp garantē šā darba ņēmēja atalgojumu, arī ir “darba devējs” Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 5. iedaļas izpratnē, – ka valsts tiesību aktos paredzētie noteikumi par jurisdikciju nav piemērojami, ja ir izpildīti šīs regulas 21. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi, un – ka gadījumā, kad strīds neietilpst šīs iedaļas piemērošanas jomā, darba ņēmējs, kurš atrodas tādā situācijā kā darbinieks izskatāmajā lietā, nav patērētājs Romas I regulas un Regulas Nr. 1215/2012 izpratnē.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Regula Nr. 1215/2012

5. Šajos secinājumos es atsaukšos uz Regulas Nr. 1215/2012 14., 15. un 18. apsvērumu.

6. Šīs regulas 6. panta 1. punktā ir noteikts: “Ja atbildētāja domicils nav kādā dalībvalstī, tad katras dalībvalsts tiesu jurisdikciju, ievērojot 18. panta 1. punktu, 21. panta 2. punktu, 24. un 25. pantu, nosaka minētās dalībvalsts tiesību akti.”

7. Minētās regulas 17. panta 1. punktā, kas ietverts tās II nodaļas 4. iedaļā “Jurisdikcija attiecībā uz patērētāju līgumiem”, ir noteikts: “Lietās saistībā ar līgumiem, ko persona – patērētājs – noslēgusi ar mērķi, kas var būt uzskatāms par nesaistītu ar viņas arodu vai profesiju, jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neskarot 6. pantu [..], ja: [..] c) [..] līgums ir noslēgts ar personu, kas veic komercdarbību vai profesionālo darbību patērētāja domicila dalībvalstī vai jebkādā citā veidā vērš šādas darbības uz minēto dalībvalsti vai vairākām dalībvalstīm, tostarp uz minēto dalībvalsti, un līgums ietilpst šādu darbību jomā.”

8. Šīs pašas regulas 18. panta, kas arī atrodas šajā iedaļā, 1. punktā ir noteikts: “Patērētājs var celt prasību pret otru līgumslēdzēju pusi vai nu tās dalībvalsts tiesās, kurā ir minētās puses domicils, vai arī, neatkarīgi no otras līgumslēdzējas puses domicila vietas, patērētāja domicila vietas tiesās.”

9. Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 5. iedaļā “Jurisdikcija attiecībā uz atsevišķiem darba līgumiem” tostarp ir ietverts 20. un 21. pants. 20. panta 1. punktā ir noteikts: “Lietās, kas attiecas uz atsevišķiem darba līgumiem, jurisdikciju nosaka saskaņā ar šo iedaļu, neskarot 6. pantu [..].”

10. Šīs regulas 21. pantā ir noteikts: “1. Darba devēju, kura domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt: [..] b) citā dalībvalstī: i) tiesās tajā vietā, kur vai no kurienes darbinieks pastāvīgi veic darbu, vai tiesās tajā vietā, kur viņš to veicis pēdējoreiz; vai [..] 2. Darba devēju, kuram kādā dalībvalstī nav domicila, var iesūdzēt dalībvalsts tiesā saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu.”

B. Romas I regula

11. Šajos secinājumos es atsaukšos uz Romas I regulas 7. apsvērumu.

12. Romas I regulā ir 6. pants “Patērētāju līgumi”, kura 1. punktā ir noteikts: “Neskarot 5. un 7. pantu, līgumu, ko fiziska persona mērķiem, kurus var uzskatīt par nesaistītiem ar viņas arodu vai profesiju, (“patērētājs”) noslēgusi ar citu personu, kas darbojas, īstenojot savu arodu vai profesiju, (“uzņēmējs”) reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta, ja uzņēmējs: a) savu komercdarbību vai profesionālo darbību veic valstī, kurā ir patērētāja pastāvīgā mītnesvieta; vai b) kā citādi vērš šādu darbību uz minēto valsti vai vairākām valstīm, tostarp minēto valsti, un ja līgums attiecas uz šādu darbību jomu.”

III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi

13. ROI Land Investments ir sabiedrība ar juridisko adresi Kanādā, kas veic darījumus ar nekustamo īpašumu. FD, kurš dzīvo Vācijā, no 2015. gada septembra strādāja ROI Land Investments kā “deputy vice president investors relations” (viceprezidenta vietnieks attiecību ar investoriem jautājumos), pamatojoties uz “service agreement” (pakalpojumu līgums).

14. Neskaidrību par viņu līgumattiecību raksturu dēļ šīs abas līgumslēdzējas puses vienojās “pārnest” savas līgumattiecības uz saskaņā ar Šveices tiesībām jaundibināmu sabiedrību darbībai Eiropā ( 4 ). 2015. gada novembrī tās vienojās par pakalpojumu līguma izbeigšanu ar atpakaļejošu spēku. Vienā no šīs vienošanās pavadvēstulēm ir minēts, ka FD to ir parakstījis ar nosacījumu, ka līdzvērtīga vienošanās tiks noslēgta saistībā ar līgumu par jaundibināmās Šveices sabiedrības vadīšanu.

15. 2016. gada 15. janvārī saskaņā ar Šveices tiesību aktiem iepriekšējā dienā izveidotās R Swiss akcijas tika nodotas ROI Land Investments prezidentam un topošajam R Swiss valdes priekšsēdētājam. 2016. gada aprīlī viņš tās nodeva R D Canada Inc., ROI Land Investments pilnībā piederošam meitasuzņēmumam.

16. 2016. gada 12. februārī FD noslēdza rakstveida darba līgumu ar R Swiss par viņa darbu direktora amatā, kurā tika noteikts viņa darba uzsākšanas prēmijas apmērs, kā arī viņa darba samaksa. Tajā pašā dienā FD un ROI Land Investments parakstīja dokumentu ar nosaukumu “patron agreement”, kas saskaņā ar pušu teikto ir līdzvērtīgs apzīmējumam “garantijas vienošanās” (turpmāk tekstā – “garantijas vienošanās”), kuras saturs ir šāds. “1. pants Sabiedrība R ( 5 ) darbībai Eiropā ir nodibinājusi meitasuzņēmumu – akciju sabiedrību R Swiss AG. Šā uzņēmuma galvenais vadītājs ir direktors. Ņemot vērā minēto, sabiedrība R dara zināmu tālāk norādīto: 2. pants Sabiedrība R ir pilnībā atbildīga par saistību izpildi attiecībā uz sabiedrības R Swiss AG līgumiem, pamatojoties uz tās direktora sadarbību ar sabiedrību R Swiss AG.”

17. Šī garantijas vienošanās neietver ne klauzulu par tiesas izvēli, ne klauzulu par piemērojamā likuma izvēli. FD parastā darba vieta R Swiss bija Štutgartē (Vācija).

18. 2016. gada 11. jūlijāR Swiss atbrīvoja FD no darba. Ar 2016. gada 2. novembra spriedumu Arbeitsgericht Stuttgart (Štutgartes Darba lietu tiesa, Vācija), kurā bija vērsies FD, galīgi atzina šo atbrīvošanu no darba par spēkā neesošu. Turklāt tā piesprieda R Swiss izmaksāt FD darba līgumā pielīgoto prēmiju sakarā ar darba uzsākšanu 255000 ASV dolāru (USD) (aptuveni 230000 EUR) apmērā un darba samaksu 212500 USD (aptuveni 192000 EUR) apmērā par laikposmu no 2016. gada aprīļa līdz augustam. R Swiss šīs summas FD nesamaksāja. 2017. gada marta sākumā tika uzsākts R Swiss bankrota process saskaņā ar Šveices tiesībām. 2017. gada maijā šis process tika apturēts aktīvu trūkuma dēļ ( 6 ).

19. Tāpēc FD, pamatojoties uz garantijas vienošanos, vērsās tiesā pret ROI Land Investments par visu viņa prasījumu par darba algas samaksu pret R Swiss apmierināšanu Arbeitsgericht Stuttgart (Štutgartes Darba lietu tiesa), kuru viņš uzskata par piekritīgo tiesu, vismaz saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 par patērētāju līgumiem jurisdikcijas noteikumiem.

20. Arbeitsgericht Stuttgart (Štutgartes Darba lietu tiesa) spriedumu, ar kuru tā noraidīja savu starptautisko jurisdikciju, atcēla Landesarbeitsgericht (Federālās zemes Darba lietu tiesa), pamatojoties uz FD kā patērētāja statusu.

21. Saistībā ar ROI Land Investments iesniegto revīzijas sūdzību Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa) šī pēdējā vaicā, vai Vācijas tiesām ir starptautiska jurisdikcija izskatīt FD prasību saskaņā ar Regulu Nr. 1215/2012, pamatojoties uz īpašajiem noteikumiem par jurisdikciju vai nu attiecībā uz darba līgumiem, vai patērētāju noslēgtiem līgumiem, un šajā pēdējā minētajā gadījumā – vai FD ir jāuzskata par “patērētāju” Romas I regulas izpratnē, noskaidrojot, vai attiecībā uz garantijas vienošanos ir piemērojamas Vācijas materiālās tiesības.

22. Šajā ziņā iesniedzējtiesa vispirms norāda, ka garantijas vienošanās kā vienpusējs solījums saskaņā ar Vācijas tiesībām ir pielīdzināms galvojumam un ka neatkarīgi no piemērojamajām tiesībām lietā nav strīda par to, ka ROI Land Investments atbildību par R Swiss saistību izpildi neierobežo R Swiss maksātnespēja.

23. Turpinot, šī tiesa norāda, ka šīs garantijas rezultātā nav notikusi ROI Land Investments iestāšanās R Swiss kā darba devēja tiesiskajā stāvoklī un ka tiesības dot norādījumus FD par viņa darbu ir īstenojis R Swiss izpilddirektors.

24. Visbeidzot, minētā tiesa uzsver strīda īpatnību, proti, to, ka bez garantijas vienošanās nekāds darba līgums starp FD un R Swiss nebūtu ticis noslēgts, un to, ka funkcijas, ko FD iepriekš veica meitasuzņēmumā ROI Land Investments, pēc viņa pārcelšanas darbā uz meitasuzņēmumu R Swiss, kas tika izveidots darbībai Eiropā, nemainījās.

25. Turklāt šī pati tiesa vēlas, lai tiktu precizēta saistība starp Regulas Nr. 1215/2012 noteikumiem un valsts tiesībām, ņemot vērā šīs regulas 6. panta 1. punktā izdarīto atrunu par šīs pašas regulas 21. panta 2. punkta piemērošanu.

26. Turklāt saistībā ar Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkta, kas ir piemērojams patērētāju noslēgtiem līgumiem, interpretāciju Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa) vēlas noskaidrot, vai garantijas vienošanos var kvalificēt kā līgumu, ko prasītājs noslēdzis sava aroda vai profesijas ietvaros kā darbinieks. Konkrētāk, iesniedzējtiesa jautā, vai jēdziens “arods vai profesija” attiecas tikai uz darbību kā pašnodarbinātajam.

27. Šādos apstākļos Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa) ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Regulas Nr. 1215/2012] 6. panta 1. punkts, to skatot kopā ar 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu un 2. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējs juridisku personu – kura nav viņa darba devējs un kuras domicils [Regulas Nr. 1215/2012] 63. panta 1. punkta izpratnē neatrodas kādas dalībvalsts teritorijā, bet kura, pamatojoties uz garantijas vienošanos, ir tieši atbildīga par darba ņēmēja prasījumiem, kas izriet no atsevišķa darba līguma ar trešo personu, – var iesūdzēt tiesā tajā vietā, kur vai no kurienes darba ņēmējs darba attiecībās ar trešo personu pastāvīgi veic darbu vai to ir veicis pēdējoreiz, ja bez garantijas vienošanās darba līgums ar trešo personu nebūtu ticis noslēgts? 2) Vai Regulas Nr. 1215/2012 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 2. punktā ietvertā atruna liedz piemērot atbilstoši dalībvalsts tiesībām pastāvošu jurisdikcijas regulējumu, kas darba ņēmējam ļauj juridisku personu – kura tādos apstākļos, kādi ir raksturoti pirmajā jautājumā, ir tieši atbildīga par darba ņēmēja prasījumiem, kas izriet no atsevišķa darba līguma ar trešo personu, – kā darba devēja “tiesību pārņēmēju” iesūdzēt tiesā tajā vietā, kur viņš pastāvīgi veic darbu, ja saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 2. punktu, to skatot kopā ar 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu, šāda jurisdikcija nepastāv? 3) Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša un uz otro jautājumu – apstiprinoša: a) Vai Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “aroda vai profesijas” jēdziens sevī ietver algotu nodarbinātību darba tiesiskajās attiecībās? b) Vai gadījumā, ja atbilde ir apstiprinoša, Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka garantijas vienošanās, uz kuras pamata juridiska persona ir tieši atbildīga par darba ņēmēja prasījumiem, kas izriet no atsevišķa darba līguma ar trešo personu, ir līgums, kuru darba ņēmējs ir noslēdzis ar mērķi, kas var būt uzskatāms par saistītu ar viņa arodu vai profesiju? 4) Ja, atbildot uz iepriekš minētajiem jautājumiem, iesniedzējtiesai ir starptautiskā jurisdikcija izskatīt lietu: a) Vai [Romas I regulas] 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “aroda vai profesijas” jēdziens sevī ietver algotu nodarbinātību darba tiesiskajās attiecībās? b) Vai gadījumā, ja atbilde ir apstiprinoša, [Romas I regulas] 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka garantijas vienošanās, uz kā pamata juridiska persona ir tieši atbildīga par darba ņēmēja prasījumiem, kuri izriet no atsevišķa darba līguma ar trešo personu, ir līgums, ko darba ņēmējs ir noslēdzis mērķiem, kurus var uzskatīt par saistītiem ar viņa arodu vai profesiju?”

28. Rakstveida apsvērumus Tiesai ir iesniedzis FD, kā arī Eiropas Komisija.

IV. Vērtējums

29. Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa) ir iesniegusi Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar FD celtu prasību pret ROI Land Investments, sabiedrību, kuras domicils nav dalībvalsts teritorijā. Valsts tiesību akti nereglamentējot Vācijas tiesu jurisdikciju, ja ir izpildīts kāds no Regulas Nr. 1215/2012 6. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Tā kā savu prasību FD ir pamatojis ar vienošanos, kas garantē viņam neizmaksātās darba algas samaksu un kas ir noslēgta darba attiecību ietvaros, un tā kā lietu iepriekš izskatījusī tiesa, uzskatot, ka lieta tai ir piekritīga, ir atzinusi FD par patērētāju, iesniedzējtiesas šaubas pamatoti centrējas ap šīs regulas 18. panta 1. punkta un 21. panta 2. punkta, uz kuriem ir norāde šajā 6. pantā, piemērošanas jomu.

30. Tādējādi izskatāmajā lietā šī tiesa galvenokārt vēlas noskaidrot, vai Vācijas tiesām var būt jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 5. iedaļas aizsargājošajiem noteikumiem, kas attiecas uz atsevišķiem darba līgumiem, vai šīs nodaļas 4. iedaļas noteikumiem, kas attiecas uz patērētāju noslēgtiem līgumiem. Gadījumā, ja ir piemērojams kāds no šīs pēdējās iedaļas noteikumiem, minētā tiesa vaicā, kāds ir jēdziena “patērētājs” tvērums Romas I regulā, lai noskaidrotu, vai attiecībā uz garantijas vienošanos ir piemērojamas Vācijas materiālās tiesības.

31. Šie jautājumi, kas attiecas uz divām regulām, no kurām viena ir par jurisdikciju, bet otra par līgumiskām saistībām piemērojamo likumu, pamato vairāku vispārēju noteikumu izklāstu, no kuriem daži ir atgādināti Tiesas judikatūrā.

32. Pirmkārt, ciktāl ar Regulu Nr. 1215/2012 ir tikusi atcelta un aizstāta Regula (EK) Nr. 44/2001 ( 7 ), Tiesas sniegtā interpretācija attiecībā uz šīs pēdējās regulas noteikumiem ir piemērojama arī Regulas Nr. 1215/2012 gadījumā, jo šo divu Savienības tiesību aktu noteikumus var uzskatīt par līdzvērtīgiem ( 8 ).

33. Tas pats attiecas uz normām par jurisdikciju darba līgumu jomā, kuras, lai gan to pamatā nav 1968. gada Briseles konvencijas sākotnējās redakcijas normas ( 9 ), tika ieviestas 1989. gadā un pēc tam pārņemtas ( 10 ) un papildinātas, izveidojot atsevišķu sadaļu regulās, ar kurām 1968. gada Briseles konvencija aizstāta. Tomēr tieši ar Regulu Nr. 1215/2012 tika ieviesta jurisdikcijas noteikumu internacionalizācija gan attiecībā uz patērētāju, gan darba līgumiem. Tātad izskatāmais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir daļa no šīs sistēmas, ar kuru šīs regulas 18. panta 1. punktā un 21. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto jurisdikcijas noteikumu piemērošana ir tikusi paplašināta, attiecinot tos arī uz atbildētāju, kura domicils ir kādā trešā valstī ( 11 ).

34. Turklāt 2007. gada 30. oktobrī Lugāno parakstītās Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās ( 12 ) noteikumi, kas būtībā ir identiski Regulas Nr. 1215/2012, Regulas Nr. 44/2001, kā arī 1968. gada Briseles konvencijas noteikumiem, tiek interpretēti saskaņoti ar šo pēdējo noteikumiem ( 13 ).

35. Visbeidzot, kā tas precizēts Romas I regulas 7. apsvērumā, tās materiāltiesiskajai darbības jomai un noteikumiem vajadzētu būt saskaņotiem ar Regulu Nr. 44/2001, un, tā kā šī pēdējā ir tikusi atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 1215/2012, šis saskaņotības mērķis attiecas arī uz šo pēdējo ( 14 ).

36. Otrkārt, tādu jēdzienu nozīme un tvērums, kuriem Savienības tiesības nesniedz nekādu definīciju, ir jānoskaidro saskaņā ar to ierasto nozīmi ikdienas valodā, ņemot vērā kontekstu, kādā tie tiek lietoti, un tiesiskā regulējuma, kura daļu tie veido, sasniedzamos mērķus ( 15 ). Gadījumā, ja kāda Savienības tiesību akta teksts dažādu valodu versijās atšķiras, attiecīgā norma ir jāinterpretē atbilstoši tā tiesiskā regulējuma vispārējai sistēmai un mērķim, kura elements tā ir ( 16 ).

37. Treškārt, aplūkojamā gadījumā piemērojamie jurisdikcijas noteikumi, kas tagad ir paredzēti Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 4. un 5. iedaļā, ir uzskatāmi par atkāpēm no šīs regulas 4. panta 1. punktā nostiprinātās normas par tās dalībvalsts tiesu vispārējo jurisdikciju, kurā atrodas atbildētāja domicils. Tādēļ tie ir jāinterpretē šauri un nav piemērojami ārpus minētajā regulā skaidri paredzētajiem gadījumiem ( 17 ), neskarot vairāku likumdevēja izvirzīto mērķu imperatīvo raksturu ( 18 ).

38. Kad nu tas ir pateikts, turpinājumā es detalizēti izvērtēšu Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkta un 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkta piemērošanas nosacījumus, ievērojot iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu secību un ņemot vērā pamatlietas konkrētos apstākļus.

A. Par jurisdikciju atsevišķu darba līgumu jomā

39. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējs var vērsties tiesā pēdējā vietā, kurā viņš parasti veica darbu, pret personu, kuras domicils nav dalībvalstī, ar kuru viņu nesaista darba līgums, bet kura saskaņā ar garantijas vienošanos, no kuras bija atkarīga šā līguma noslēgšana, ir tieši atbildīga par darba devēja saistību izpildi pret šo darba ņēmēju.

40. Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir noteikums, uz kuru ir ietverta norāde šīs regulas 21. panta 2. punktā, un tas saskaņā ar minētās regulas 6. panta 1. punktu ir piemērojams, ja darba devēja domicils neatrodas dalībvalsts teritorijā. Tātad runa ir par īpašu noteikumu šīs pašas regulas II nodaļas 5. iedaļā, kurā ietvertas normas par to tiesu jurisdikciju, kurās izskata strīdus “attiecībā uz atsevišķiem darba līgumiem”, ja pret darba devēju tiesā vēršas darba ņēmējs.

41. Tiesa līdz šim vēl nav definējusi jēdzienu “darba devējs” Regulas Nr. 1215/2012 izpratnē ( 19 ). Judikatūrā ir noteiktas tikai darba ņēmēja attiecību ar darba devēju raksturojošās iezīmes.

42. No minētā izriet, ka Regulas Nr. 1215/2012 20. pantā minētais jēdziens “atsevišķs darba līgums” ir jāinterpretē autonomi, lai nodrošinātu šajā regulā paredzēto jurisdikcijas noteikumu vienveidīgu piemērošanu visās dalībvalstīs ( 20 ).

43. Tiesa uzskata, ka jēdziens “atsevišķs darba līgums” paredz darba ņēmēja pakļautību darba devējam ( 21 ), un darba attiecību būtiska iezīme ir, ka persona noteiktā laika posmā citas personas labā un šīs personas vadībā veic darbu, par kuru tā saņem atalgojumu ( 22 ).

44. Attiecībā uz šādu pakļautības attiecību esamību Tiesa ir precizējusi, ka tās ir jāizvērtē katrā konkrētā gadījumā, ņemot vērā visus pušu attiecības raksturojošos elementus un apstākļus, lai noteiktu, vai papildus formālajām un līgumiskajām saiknēm faktiskā situācija pamato darba ņēmējam rīkojumus dodošās puses atzīšanu par “darba devēju” ( 23 ).

45. Šīs prasības tātad parasti ir paredzētas, lai norobežotu darbību pašnodarbinātās personas statusā no darba ņēmēja statusa ( 24 ). Tās nav tikušas ieviestas, lai noteiktu jēdziena “darba devējs” robežas ( 25 ).

46. Tiesa arī ir nospriedusi, ka darba līgumiem piemīt zināmas īpatnības, jo tie rada ilgstošu saikni, ar kuru darba ņēmēju iekļauj noteiktā uzņēmuma darījumu vai darba devēja organizācijā, un tie ir saistīti ar darbības veikšanas vietu, kura nosaka imperatīvo tiesību normu un darba koplīgumu piemērošanu ( 26 ).

47. Iesniedzējtiesas ieskatā pamatlietā nav strīda par to, ka prasības celšanas brīdī starp FD un ROI Land Investments formāli nebija noslēgts atsevišķs darba līgums un ka starp tiem nepastāvēja pakļautības attiecības, pat ņemot vērā to, ka “ROI Land Investments potenciālā spēja ietekmēt R Swiss vadību to nekā nemainītu”.

48. Tomēr, pamatojoties uz šīs tiesas skaidrojumiem par FD faktisko situāciju attiecībā pret ROI Land Investments, man šķiet iespējams, ka šo mātesuzņēmumu varētu uzskatīt par darba devēju Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 1. punkta izpratnē.

49. Proti, pamatlietas īpašie apstākļi vēlreiz apliecina jēdziena “darba devējs” vienreizīgumu sabiedrību grupā ( 27 ) un risku, kas jāņem vērā, uzskatīt – ja raugās uz parastajiem kritērijiem –, ka visos apstākļos starp darba ņēmēju un darba devēju ir jābūt vienotai saiknei, jo šis pēdējais ir tas, kura uzdevumā šis darba ņēmējs pilda savus pienākumus, tas, kurš īsteno vadības pilnvaras, un tas, kurš minētajam darba ņēmējam maksā darba algu vai jebkādu citu atlīdzību.

50. Manā ieskatā ir jāņem vērā līgumisko attiecību vai darba līguma būtisko elementu sadalījuma nostabilizēšanās, kas var pastāvēt sabiedrību grupā, un pasākumi, kurus šāda organizācija var veicināt ( 28 ).

51. Aplūkojamā gadījumā FD celtā prasība pret ROI Land Investments ir pamatota ar šīs sabiedrības apņemšanos izpildīt viņa darba devēja R Swiss saistības, bez kuras FD nebūtu noslēdzis jaunu līgumu ar šo sabiedrību tajā pašā dienā ( 29 ). Šo apņemšanos šis darba devējs uzņēmās bez saistību neizpildes nosacījuma. Turklāt šo darba attiecību kontekstā FD bija pienākums veikt to pašu darbu, ko viņš iepriekš bija veicis ROI Land Investments. Arī iesniedzējtiesa ir norādījusi uz ekonomisko saikni starp līgumslēdzēju darba devēju un šo trešo personu ( 30 ).

52. Manā ieskatā no minētā izriet, ka tiesības, uz kurām FD atsaucas, iesniedzot prasību pret ROI Land Investments, izriet no atsevišķa darba līguma starp FD un R Swiss. Tā kā ROI Land Investments papildu un beznosacījumu saistības attiecas uz būtisku darba attiecību elementu, proti, FD atalgojumu, tās ir neatņemama atsevišķā darba līguma sastāvdaļa ( 31 ). Šajā ziņā ROI Land Investments nav tikai garantijas devējs, bet, kopā piemērojot Regulas Nr. 1215/2012 20. un 21. pantu, to var atzīt par darba devēju.

53. Tomēr vēl ir jānoskaidro, kas pamatlietā ļautu konstatēt otras būtiskās darba tiesisko attiecību pazīmes, proti, darba ņēmēja pienākuma strādāt darba devēja labā, par ko viņš saņem atlīdzību, esamību ( 32 ).

54. Pamatojoties uz šo no darba attiecībām izrietošo pienākumu stingro savstarpīgumu, varētu būt pietiekami uzskatīt, ka, pamatojoties uz konkrēto garantijas vienošanos, kas ir darba līguma neatņemama sastāvdaļa, attiecīgā trešā persona faktiski ir nostādīta darba devēja vietā. Citiem vārdiem sakot, šādi garantējot darba ņēmēja atalgojumu, šī trešā persona rīkojas kā tā persona, kuras labā tiek veikts darbs.

55. Tomēr, ņemot vērā tā piemērojamību, šis risinājums, kas balstās tikai uz formālu saikni starp pušu apņemšanos darba attiecību kontekstā, man nešķiet esam pilnībā apmierinošs. Manā ieskatā ir jāņem vērā arī konteksts, kādā šī apņemšanās ir tikusi izteikta.

56. Līdz ar to es ierosinu Tiesai norādīt, ka garantijas vienošanās, kas noslēgta ar darba līguma trešo personu, darba devēja un šīs trešās personas savstarpējās ekonomiskās atkarības apstākļos ( 33 ) atspoguļo šīs trešās personas ieinteresētību šā līguma izpildē. Šādu kritēriju Tiesa jau ir izmantojusi 2003. gada 10. aprīļa spriedumā Pugliese ( 34 ).

57. Tāpat kā aplūkojamā gadījumā, lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, darba attiecības bija veidojušās sabiedrību grupas iekšienē un saistības pastāvēja vienlaicīgi. Strīds bija par ceļa un uzturēšanās izdevumu apmaksu darbiniekam, kuru veikt pēc darba līguma noslēgšanas bija apņēmies pirmais darba devējs ( 35 ), kura rīkojumiem pakļaujoties šis darbinieks vairs nestrādāja ( 36 ).

58. Spriedumā Pugliese Tiesa secināja, ka “strīds [pastāvēja] par individuālu [atsevišķu] darba līgumu” ( 37 ). Precizējot, ka ir jāizvērtē, cik lielā mērā pastāv saikne starp abiem attiecīgajiem darba līgumiem ( 38 ), tā nosprieda, ka darbinieks, kurš ir saistīts ar diviem dažādiem darba devējiem, var celt prasību pret pirmo darba devēju tiesā tajā vietā, kurā viņš veic darbu pie otrā darba devēja, ja pirmais darba devējs pats “otrā līguma noslēgšanas brīdī ir ieinteresēts pakalpojuma izpildē, ko darbinieks sniegs otrajam darba devējam vietā, kuru noteicis šis pēdējais” ( 39 ).

59. Šo kritēriju Tiesa ir izstrādājusi, lai sasniegtu darba ņēmēja pienācīgas aizsardzības mērķi, izvēloties ciešu saikni starp strīdu un tiesu, kas to izskata ( 40 ). Tiesa arī nolēma, ka šāds kritērijs ir apmierinošs, ņemot vērā tiesiskās noteiktības, paredzamības un pareizas tiesvedības prasības ( 41 ).

60. Manā ieskatā šis kritērijs par ieinteresētību darbinieka sniegtā pakalpojuma izpildīšanā no tās puses, kura ir uzņēmusies saistības pret šo darbinieku, ir plaši piemērojams ( 42 ), neaprobežojoties tikai ar gadījumiem, kad ir noslēgti vairāki darba līgumi. Es uzskatu, ka tā piemērošanu var paplašināt attiecībā uz gadījumiem, kad, kā tas ir izskatāmajā lietā, garantijas vienošanās ir darba līguma neatņemama sastāvdaļa ( 43 ). Šāda interpretācija man šķiet apmierinoša, ņemot vērā spriedumā Pugliese izklāstītos principus, kuri ir tikuši vēlreiz apstiprināti Regulā Nr. 1215/2012 ( 44 ).

61. Tomēr, ņemot vērā, ka katrs grupas uzņēmums ir vispārīgi un netieši ieinteresēts, lai jebkurš tās pašas grupas darbinieks pakalpojumus izpildītu pienācīgi, es ierosinu noteikt ierobežojumu šim “ieinteresētības kritērijam attiecībā uz darbinieka sniedzamā pakalpojuma izpildi”, kas kalpo jēdziena “darba devējs” definēšanai. Manā ieskatā šai trešās personas ieinteresētībai ir jābūt tiešai.

62. Aplūkojamā gadījumā es vēršu uzmanību uz to, ka ROI Land Investments, kā tas teikts iesniedzējtiesas nolēmumā, bija “tieši ieinteresēta prasītājas saistību izpildē pret sabiedrību R Swiss”.

63. Tādējādi, tāpat kā spriedumā Pugliese, Tiesa varētu noteikt atsevišķus vispārējus kritērijus šādas ieinteresētības novērtēšanai.

64. Šajā spriedumā Tiesa precizēja, ka “ieinteresētības [attiecībā uz darba ņēmēja veicamo darbu] esamība” nav nosakāma, pamatojoties tikai uz formāliem un izslēdzošiem kritērijiem, bet gan ir jāvērtē kopumā, ņemot vērā visus lietas apstākļus” ( 45 ). Tiesa uzskaitīja dažādus neizsmeļošus novērtējuma elementus ( 46 ), kas manā ieskatā ir transponējami attiecībā uz trešās personas ieinteresētību attiecībās ar darba devēju, ar kuru ir noslēgts līgums. Šie galvenie elementi ir šādi: – tas, ka starp abām līgumslēdzējām sabiedrībām un darba ņēmēju pastāv organiska vai ekonomiska saikne ( 47 ); – tas, ka jauna darba līguma noslēgšana ir bijusi paredzēta brīdī, kad tika atcelts vai izbeigts iepriekšējais līgums ar trešo personu ( 48 ); – tas, ka iepriekšējais līgums ir ticis atcelts, ņemot vērā jaunā līguma noslēgšanu ( 49 ); – tas, ka starp darba devēju un trešo personu pastāv vienošanās, kas nosaka ar darba ņēmēju noslēgto līgumu līdzāspastāvēšanas sistēmu; – tas, ka trešā persona netieši saglabā tiesības sniegt norādījumus nodarbinātajam ( 50 ); – tas, ka trešā persona var lemt par darbinieka darbošanās ilgumu pie līgumiskā darba devēja.

65. Manā ieskatā būtiski ir vēl arī citi faktori, uz kuriem mani ir uzvedinājis iesniedzējtiesas konstatētais: – tas, ka trešā persona ir līgumiski atbildīga par līgumiskā darba devēja saistību izpildi, jo īpaši pēc darba ņēmēja pieprasījuma, bez jebkādiem ierobežojumiem ( 51 ); – tas, ka darba ņēmēja uzdevumu raksturs, ko viņš veicis iepriekšējā līguma laikā trešās personas vadībā, pēc jaunā līguma noslēgšanas paliek nemainīgs ( 52 ); – tas, ka minētajam darba ņēmējam, neraugoties uz iepriekšējā līguma atcelšanu, joprojām saglabājas pienākums veikt savu darbu minētās trešās personas labā ( 53 ).

66. Attiecībā uz visiem šiem kritērijiem es vēlos piebilst, ka manā ieskatā nav iemesla tos attiecināt tikai uz juridiskām personām. Arī fiziskās personas var būt līgumdarbinieki vai ieinteresētie darba devēji atsevišķu uzņēmumu grupas vai tīkla ietvaros.

67. Līdz ar to iesniedzējtiesai, ņemot vērā šos vai citus atbilstošākus kritērijus, būs jāizvērtē, vai pamatlietas apstākļi ļauj konstatēt, ka pastāv trešās personas tieša ieinteresētība tajā, ka darba ņēmējs darbu veic pienācīgi saskaņā ar darba līgumu, kas noslēgts ar citu tās pašas grupas personu, no kā varēs secināt, ka šo trešo personu iespējams atzīt par darba devēju Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 1. punkta izpratnē.

68. Tāpēc uz pirmo iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu es ierosinu Tiesai atbildēt, ka par “darba devēju” Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 1. punkta un 2. punkta izpratnē var uzskatīt fizisku vai juridisku personu, kuras domicils ir vai nav dalībvalsts teritorijā, ar kuru darba ņēmējs ir noslēdzis nevis savu darba līgumu, bet gan vienošanos, kas ir šā līguma neatņemama sastāvdaļa, saskaņā ar kuru šī persona ir atbildīga par darba devēja saistību izpildi attiecībā pret šo darba ņēmēju, ja šī persona ir tieši ieinteresēta minētā līguma pienācīgā izpildē.

B. Par dažu jurisdikcijas noteikumu izņēmuma raksturu, ja atbildētāja domicils nav dalībvalstī

69. Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka strīds neietilpst Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 5. iedaļas piemērošanas jomā, šīs regulas 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atruna, kas attiecas uz minētās regulas 21. panta 2. punktu, liedz piemērot valsts tiesību normas par jurisdikciju.

70. Šajā ziņā jāatzīmē, ka šī tiesa nav uzdevusi tādu pašu jautājumu par šīs pašas regulas II nodaļas 4. iedaļā izklāstīto jurisdikcijas noteikumu piemērošanu, kas ir trešā un ceturtā prejudiciālā jautājuma priekšmets, lai gan problemātika ir identiska.

71. Ja uz pirmo prejudiciālo jautājumu Tiesa atbildētu noliedzoši, pamatojoties uz to, ka trešo personu darba līgumā, kā tas ir pamatlietā, nevar uzskatīt par darba devēju, strīds tādējādi neietilptu Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 5. iedaļas piemērošanas jomā. Līdz ar to turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ būtu jāpiemēro valsts noteikumi par jurisdikciju.

72. Pirmkārt, saskaņā ar šīs regulas 6. panta 1. punkta formulējumu, skatītā 14. apsvēruma gaismā, šie noteikumi par jurisdikciju principā ir piemērojami atbildētājiem, kuru domicils nav dalībvalstī.

73. Otrkārt, nav iedomājams, ka Savienības noteikumiem par jurisdikciju ārpus to piemērošanas jomas varētu būt valstu noteikumus bloķējoša iedarbība. Turklāt jebkāda cita analīze novestu pie tā, ka valsts noteikumi par jurisdikciju nebūtu piemērojami visos gadījumos.

74. Tādējādi uz iesniedzējtiesas otro jautājumu varētu atbildēt, ka gadījumā, ja Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 2. punkts nav piemērojams, šīs regulas 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir piemērojamas valsts tiesību normas par jurisdikciju.

75. Tomēr es iesaku Tiesai pievērst uzmanību interpretācijai a contrario, kādu varētu izdarīt no šādas plaši formulētas atbildes. Šādu modrību manā ieskatā pamato iesniedzējtiesas norāde uz Vācijas juridiskajā literatūrā atrodamajiem komentāriem, no kuriem izriet jautājumi par Regulas Nr. 1215/2012 6. panta 1. punkta noteikumu saistību ar tām iedaļām, kas veltītas strīdiem par patērētāju līgumiem un darba līgumiem ( 54 ).

76. Proti, šīs regulas 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka gadījumā, ja atbildētāja domicils nav kādas dalībvalsts teritorijā, tad jurisdikciju nosaka valsts tiesību akti, “ievērojot” ( 55 ) minētās regulas 18. panta 1. punktu un 21. panta 2. punktu. Tomēr šie panti figurē katrā no attiecīgajām iedaļām, kas attiecīgi sākas ar šīs pašas regulas 17. panta 1. punktu un 20. panta 1. punktu, saskaņā ar kuriem “jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neskarot Regulas Nr. 1215/2012 6. pantu [..]” ( 56 ).

77. Gan 1968. gada Briseles konvencijā, gan Regulā Nr. 44/2001 ir tikuši lietoti vienādi formulējumi: “ievērojot” šo divu instrumentu 4. pantā un “neskarot” attiecīgi šīs konvencijas 13. pantā un šīs regulas 15. un 18. pantā. Noteikumiem par ekskluzīvo jurisdikciju un pēc tam noteikumiem minētajā regulā par vienošanos par jurisdikciju bija jāizslēdz valsts tiesību aktu piemērošana ( 57 ).

78. Tāpēc rodas jautājums, vai Regulas Nr. 1215/2012 papildināšanai ar noteikumiem par jurisdikciju, kas aizsargā vājāko pusi, būtu jābūt ar tādu pašu piemērojamību. Ir iespējamas vairākas pieejas.

79. No šīs regulas 5. panta formulējuma, saskaņā ar kuru atbildētājus, kuru domicils ir dalībvalstīs, citas dalībvalsts tiesā var iesūdzēt tikai saskaņā ar minētās regulas II nodaļas 2.–7. iedaļā paredzētajiem noteikumiem, kas atšķiras no šīs pašas regulas 6. panta 1. punkta formulējuma, kas ir piemērojams atbildētājiem, kuru domicils ir trešās valstīs, varētu secināt, ka valsts noteikumus par jurisdikciju var turpināt piemērot papildus Regulā Nr. 1215/2012 paredzētajiem noteikumiem ( 58 ).

80. Varētu arī argumentēt, ka šīs regulas 21. panta 2. punktā ir noteikts, ka darba devēju, “var iesūdzēt dalībvalsts tiesā saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu” ( 59 ). Tādējādi darba ņēmējam būtu vienkārša iespēja izvēlēties starp jurisdikciju, kas balstīta uz minēto regulu, un jurisdikciju, kas izriet no valsts tiesību aktiem ( 60 ).

81. Tomēr, ņemot vērā Regulas Nr. 1215/2012 14. apsvēruma otro teikumu, kurā ir runa par jurisdikcijas noteikumiem, kuriem ir jāpiešķir prioritāte, ņemot vērā šajā regulā izvirzītos mērķus ( 61 ), varētu arī apgalvot, ka šīs regulas II nodaļas 4. un 5. iedaļā ietvertie noteikumi, tos nenošķirot, izslēdz valsts tiesību aktu piemērošanu, pat ja tie varētu būt labvēlīgāki prasītājam ( 62 ).

82. Es sliecos piekrist šai analīzei, kuras pamatā ir Regulas Nr. 1215/2012 saskaņotība, tās atbilstība iepriekšējiem noteikumiem un to mērķiem, tādējādi novēršot šaubas, kas izriet no valodu versiju atšķirībām.

83. Pirmkārt, vēlos atgādināt, ka Regulas Nr. 1215/2012 6. pantā saistībā ar vispārīgajiem noteikumiem, kas attiecas uz gadījumu, kad atbildētāja domicils nav kādā dalībvalstī, valsts tiesību aktu izslēgšana, kas iepriekš bija paredzēta kā izņēmuma jurisdikcijas noteikumi ( 63 ), ir tikusi specifiski paplašināta par labu patērētājiem un darba ņēmējiem, vienlaikus saglabājot principu, ka tiek piemēroti valsts noteikumi par jurisdikciju ( 64 ). Manā ieskatā runa tātad ir par izņēmumiem no šā principa.

84. Otrkārt, jānorāda, ka Regulas Nr. 1215/2012 iedaļās, kas attiecas uz patērētājiem un darba ņēmējiem, kuri tiek raksturoti kā “vājākā puse” ( 65 ), ir tikusi saglabāta atruna ( 66 ) par dažu vispārīgo noteikumu, tostarp šīs regulas 6. panta, piemērošanu. No šiem tekstiem kopumā es secinu, ka regulas 6. pants reglamentē vispārējo gadījumu, kad jebkura atbildētāja domicils ir kādā trešā valstī, un ka šajā normā ietvertā norāde uz šīs pašas regulas 21. panta 2. punktu paredz noteikumus, kas ir piemērojami konkrētajā gadījumā, kad darba ņēmējs vēršas tiesā pret darba devēju. Tādējādi likumdevējs ir izvēlējies, ka gadījumos, kad atbildētājs ir darba ņēmējs, ir piemērojami valsts noteikumi.

85. Līdz ar to nav iespējams atkāpties no Tiesas noteiktā principa, saskaņā ar kuru gadījumos, kad ir piemērojami Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 5. iedaļas noteikumi par jurisdikciju, tiem ir prioritāte pār valsts noteikumiem par jurisdikciju, pat ja šie noteikumi ir labvēlīgāki darba ņēmējam, jo tie ir ne vien specifiski, bet arī turklāt izsmeļoši ( 67 ).

86. Šādos apstākļos es uzskatu, ka civiltiesiskās sadarbības jomā piemērojamo regulu mērķis unificēt jurisdikcijas kolīziju normas, kā arī prasība, lai normas par jurisdikciju būtu paredzamas un lai kompetentās tiesas tiktu ierobežotas ar nosacījumiem, kas aizsargā attiecīgās vājākās puses, ir izpildīti, jo saskaņā ar pieņēmumu šīs normas par jurisdikciju tām ir piemērojamas ( 68 ).

87. Visu šo apsvērumu dēļ es ierosinu Tiesai uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 1215/2012 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesību normu par jurisdikciju piemērošana ir izslēgta, ja ir izpildīti šīs regulas 21. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi.

C. Par jurisdikciju attiecībā uz patērētāju līgumiem

88. Ar trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai darba ņēmējs, kas atrodas tādā situācijā kā izskatāmajā lietā, var izmantot patērētāju tiesību aizsardzības noteikumus, lai pamatotu savu jurisdikciju.

89. Trešais jautājums attiecas uz Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkta noteikumiem. Ceturtais jautājums attiecas uz Romas I regulas 6. panta 1. punkta noteikumiem. Šo jautājumu kopējais priekšmets ir līgumi, ko fiziska persona noslēdz “mērķiem, kurus var uzskatīt par nesaistītiem ar viņas arodu vai profesiju”.

90. Iesniedzējtiesas ieskatā ( 69 ) jautājums šeit ir par to, vai “arods vai profesija” šo normu izpratnē ietver ne tikai darbību kā pašnodarbinātajam, bet arī algotu darbu.

91. Tā kā Romas I regulas materiālajai piemērošanas jomai un noteikumiem ir jābūt saskaņotiem ar regulām par tiesu jurisdikciju ( 70 ), es trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu izvērtēšu kopā, vispirms apskatot to pirmo un pēc tam – otro daļu. Attiecībā uz Regulu Nr. 1215/2012 trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa ir uzdevusi, ja uz pirmo prejudiciālo jautājumu tiks sniegta negatīva atbilde. Tā kā uz šo jautājumu es Tiesai ierosinu atbildēt apstiprinoši, tālāk norādītā analīze tiek sniegta pakārtoti.

1. Par jēdzienu “arods vai profesija” Regulas Nr. 1215/2012 un Romas I regulas izpratnē

92. Ar trešā un ceturtā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā Tiesai vaicā, vai Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts un Romas I regulas 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “arods vai profesija” ietver arī algotu darbu darba attiecību ietvaros.

93. Es atgādinu, ka tas ir viens no nosacījumiem, lai piemērotu patērētāju aizsardzības jurisdikcijas noteikumus ( 71 ). Jēdziena “arods vai profesija” interpretācija izrādās esam sarežģīta, jo Regulas Nr. 1215/2012 17. panta dažādās valodu versijas ( 72 ) nav saskaņotas ne šajā regulā, ne ar Romas I regulas 6. pantu.

94. Proti, Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkta pirmajā teikumā franču valodas un citu valodu versijās patērētājs ir definēts kā persona, kas ir noslēgusi līgumu “ar mērķi, kas var būt uzskatāms par nesaistītu ar viņas arodu vai profesiju”, kamēr tā paša punkta c) apakšpunktā otra līgumslēdzēja puse ir tā, “kas veic komercdarbību vai profesionālo darbību” ( 73 ). Savukārt vācu valodas ( 74 ) un citu valodu versijās ( 75 ) attiecībā uz patērētāja un viņa līdzlīgumslēdzēja darbību tiek lietoti vienādi termini. Citu valodu versijās ir atrodami dažādi apzīmējumi, bet nav vienotu terminu, kas definētu patērētāja un atbildētāja darbību ( 76 ).

95. Turklāt Romas I regulas 6. panta 1. punktā lietotie termini patērētāja un uzņēmēja definēšanai ne vienmēr atbilst Regulas Nr. 1215/2012 17. pantā lietotajiem terminiem. Tā, piemēram, franču valodas versijā “professionel” ir definēts, atsaucoties uz “activité professionnelle”, nevis uz “activité commerciale et professionnelle”, kā tas ir šīs regulas 17. panta 1. punkta c) apakšpunktā.

96. Šādos apstākļos man šķiet, ka strīdīgo noteikumu interpretācijā uzsvars ir liekams uz jēdziena “patērētājs” definīciju ( 77 ). Tiesa nesen saistībā ar Regulu Nr. 1215/2012 ir atgādinājusi, ka “tikai uz tādiem līgumiem, kas noslēgti ārpus un neatkarīgi no jebkādas profesionālās darbības vai tās mērķa un vienīgi ar nolūku apmierināt privātā patērētāja paša vajadzības ( 78 ), attiecas minētajā regulā paredzētais īpašais režīms patērētāja kā vājākās puses aizsardzībai” ( 79 ).

97. Tādējādi Tiesa, pamatojoties uz 1968. gada Briseles konvencijā sākotnēji ietverto patērētāju tiesību aizsardzības noteikumu vēsturisko attīstību ( 80 ), savā iedibinātajā judikatūrā acīmredzami nav nošķīrusi profesionālo darbību atkarībā no tā, vai tā ir neatkarīga.

98. FD uzskata, ka Vācijas tiesai ir jurisdikcija, pamatojoties uz to, ka garantijas vienošanās, ar kuru pamatota viņa prasība, tika noslēgta ar mērķi, ko var uzskatīt par nesaistītu ar viņa arodu vai profesiju. Secinot, ka algots darbs ir ietverts jēdzienā “patērētājs”, viņš norāda, ka darbinieki izmanto savu atalgojumu, lai “segtu savas vajadzības”.

99. Tomēr, vadoties pēc šādas loģikas, būtu nepieciešams iekļaut arī citus pašnodarbinātos profesionāļus, piemēram, amatniekus, rūpniekus, lauksaimniekus vai neatkarīgos tirgotājus, kuri savu peļņu izmanto ikdienas iztikai tikpat lielā mērā kā darba ņēmēji savu algu. Turklāt, ja patērētājs izmanto vai pat patērē preces vai pakalpojumus un šim nolūkam izlieto savu algu, to nevar uzskatīt par patēriņa priekšmetu Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 4. iedaļas izpratnē.

100. Turklāt var izvirzīt sistēmisku argumentu. Proti, Savienības likumdevējs ir paredzējis atšķirīgas tiesu jurisdikcijas patērētājiem un darba ņēmējiem. Šādā situācijā paplašināta jurisdikcijas noteikumu piemērošanas jomas interpretācija par labu patērētājiem ( 81 ) var novest pie tā, ka tiek apieta likumdevēja izvēle noteikt īpašus noteikumus darba ņēmējiem, kas tiem tāpat kā patērētājiem neļauj celt prasību sava domicila vietas tiesā, lai dotu priekšroku tiesas, kurā prasība celta, tuvumam viņu darbavietai.

101. Visbeidzot, es tāpat kā Komisija vēlos piebilst, ka šādu interpretāciju nevar pamatot ar to, ka nav noteikuma, kas būtu piemērojams situācijai, kura nav tikusi paredzēta Regulā Nr. 1215/2012 ( 82 ).

102. Līdz ar to uz iesniedzējtiesas uzdotā trešā un ceturtā jautājuma pirmo daļu es ierosinu Tiesai atbildēt, ka jēdziens “arods vai profesija” Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkta un Romas I regulas 6. panta 1. punkta izpratnē aptver algotu darbu darba attiecību ietvaros.

2. Par vienošanās, kas darba ņēmējam garantē darba devēja saistību izpildi, kvalifikāciju

103. Ar trešā un ceturtā prejudiciālā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa būtībā Tiesai vaicā, vai Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts un Romas I regulas 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “arods vai profesija” ietver garantijas vienošanos, saskaņā ar kuru trešā persona ir tieši atbildīga pret darba ņēmēju par to saistību izpildi, kas izriet no atsevišķā darba līguma, kas noslēgts ar viņa darba devēju.

104. Šis jautājums rodas tikai tad, ja jēdziens “arods vai profesija” neaptver darbinieka darbību, kas varētu pamatot iesniedzējtiesas starptautisko jurisdikciju.

105. Tā kā iepriekš es esmu noraidījis šādu risinājumu, es tātad ierosinu Tiesai pakārtoti atbildēt iesniedzējtiesai, ka ar darba ņēmēju noslēgta vienošanās, pat ja tā ir vienpusēja ( 83 ), kuras mērķis ir piespiest izpildīt viņa darba devēja saistības un nevis apmierināt privātās vajadzības, ir tieši saistīta ar darba līgumu. Līdz ar to tā nav noslēgta “ārpus un neatkarīgi no jebkādas profesionālās darbības vai tās mērķa” ( 84 ).

106. Aplūkojamā gadījumā, tā kā garantijas vienošanās noslēgšanas apstākļi un tās saturs liek secināt, ka tā ir darba līguma neatņemama sastāvdaļa ( 85 ), no tā būtu jāsecina, ka tā ir atkarīga no FD aroda vai profesijas. Šajā ziņā varētu tikt transponēts Tiesas lēmums par darba līgumu izslēgšanu no Direktīvas 93/13/EEK ( 86 ) piemērošanas jomas ( 87 ).

107. Līdz ar to uz iesniedzējtiesas uzdotā trešā un ceturtā jautājuma otro daļu es ierosinu Tiesai pakārtoti atbildēt, ka garantijas vienošanās, kas ir darba līguma neatņemama sastāvdaļa, saskaņā ar kuru kāda persona ir atbildīga par darba devēja saistību izpildi pret darba ņēmēju, ietilpst jēdzienā “arods vai profesija” Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkta un Romas I regulas 6. panta 1. punkta izpratnē.

V. Secinājumi

108. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem es ierosinu Tiesai atbildēt šādi: Galvenokārt: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 21. panta 1. punkts un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fizisku vai juridisku personu, kuras domicils ir vai nav dalībvalsts teritorijā, un ar kuru darba ņēmējs ir noslēdzis nevis savu darba līgumu, bet gan vienošanos, kas ir šā līguma neatņemama sastāvdaļa, saskaņā ar kuru šī persona ir atbildīga par darba devēja saistību izpildi attiecībā pret šo darba ņēmēju, var uzskatīt par “darba devēju”, ja šī persona ir tieši ieinteresēta minētā līguma pienācīgā izpildē. Šādas tiešas ieinteresētības esamība ir visaptveroši jāizvērtē iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus lietas apstākļus. 2) Regulas Nr. 1215/2012 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesību normu par jurisdikciju piemērošana ir izslēgta, ja ir izpildīti šīs regulas 21. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi. Pakārtoti, ja Tiesa uzskatītu, ka strīds neietilpst Regulas Nr. 1215/2012 21. panta 2. punkta piemērošanas jomā: 3) Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 593/2008 (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I), 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “arods un profesija” aptver algotu darbu darba attiecību ietvaros. 4) Regulas Nr. 1215/2012 17. panta 1. punkts un Regulas Nr. 593/2008 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka garantijas vienošanās, kas ir darba līguma neatņemama sastāvdaļa, saskaņā ar kuru persona ir atbildīga par darba devēja saistību izpildi pret darba ņēmēju, ietilpst jēdzienā “arods un profesija”.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2012, L 351, 1. lpp.

( 3 ) OV 2008, L 177, 6. lpp. Turpmāk tekstā – “Romas I regula”.

( 4 ) Saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumā norādīto atbilstoši Landesarbeitsgericht (Federālās zemes Darba lietu tiesa, Vācija) konstatētajam, ko ROI Land Investments nav apstrīdējusi, “pakalpojumu attiecības” ir tikušas “pārceltas” uz R Swiss tikai “nodokļu optimizācijas” nolūkos, nemainot FD darba pienākumus, proti, investoru meklēšanu saviem nekustamā īpašuma projektiem Eiropas tirgū, tostarp Vācijā.

( 5 ) Saskaņā ar iesniedzējtiesas konstatēto tā ir ROI Land Investments.

( 6 ) Nav precizēts, vai FD atbilst nosacījumiem, lai varētu izmantot garantiju sistēmu, kas Vācijā izveidota saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2008/94/EK (2008. gada 22. oktobris) par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV 2008, L 283, 36. lpp.).

( 7 ) Padomes Regula (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).

( 8 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2016. gada 16. novembris, Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, 26. punkts un tajā minētā judikatūra), un patērētāja noslēgto līgumu jomā skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, 38. punkts). Šis princips ir atgādināts Regulas Nr. 1215/2012 34. apsvērumā saistībā ar regulām, kas aizstāj 1968. gada 27. septembra Briseles Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas grozīta ar 1978. gada 9. oktobra konvenciju (OV 1978, L 304, 1. lpp.), 1982. gada 25. oktobra konvenciju (OV 1982, L 388, 1. lpp.) un 1989. gada 26. maija konvenciju (OV 1989, L 285, 1. lpp.), turpmāk tekstā – “1968. gada Briseles konvencija”.

( 9 ) Sīkāku pārskatu par tiesu praksi un šo noteikumu likumdošanas vēsturi skat. Gaudemet‑Tallon, H., un Ancel, M.‑É., Compétence et exécution des jugements en Europe – Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. izdevums, L.G.D.J., Parīze, 2018, 457. un nākamās lpp., kā arī Grušić, U., The European Private International Law of Employment, Cambridge University Press, Kembridža, 2015, 58.–62. lpp.

( 10 ) Skat. 1968. gada Briseles konvencijas 5. panta 1. punkta, Regulas Nr. 44/2001 19. panta un Regulas Nr. 1215/2012 21. panta savstarpējo atbilstību. Pārskats par šīm tiesību normām ir pieejams šādā tīmekļa vietnē: http://www.lynxlex.com/sites/default/files/files/Tableau%20panoramique%20de%20Bruxelles%20%C3%A0%20Lugano.pdf.

( 11 ) Tādējādi saskaņā ar minētās regulas 21. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumiem darba ņēmējs var celt prasību pret savu darba devēju dalībvalstī tās vietas tiesā, kurā viņš parasti veic darbu, vai, ievērojot konkrētus nosacījumus, tās vietas tiesā, kur viņš tika pieņemts darbā.

( 12 ) Šī konvencija Eiropas Kopienas vārdā tika apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2009/430/EK (2008. gada 27. novembris) (OV 2009, L 147, 1. lpp.), saukta par “Lugāno II konvenciju”.

( 13 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 30. septembris, Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 14 ) Skat. spriedumus, 2017. gada 14. septembrisNogueira u.c. (C‑168/16 un C‑169/16, EU:C:2017:688, 55. punkts), un 2019. gada 8. maijs, Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, 36. punkts).

( 15 ) Skat. spriedumu, 2021. gada 22. aprīlis, Austrian Airlines (C‑826/19, EU:C:2021:318, 22. punkts).

( 16 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 10. decembris, Personal Exchange International (C‑774/19, turpmāk tekstā – “spriedums Personal Exchange International”, EU:C:2020:1015, 27. punkts).

( 17 ) It īpaši attiecībā uz patērētāju līgumiem skat. spriedumu, 1993. gada 19. janvāris, Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, 16. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī spriedumu Personal Exchange International (24. punkts). Attiecībā uz darba līgumiem skat. spriedumu, 2008. gada 22. maijs, Glaxosmithkline un Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 18 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, SOVAG (C‑521/14, EU:C:2016:41, 37. punkts).

( 19 ) Atgādinājumam par dažādiem kritērijiem, kas izriet no Tiesas judikatūras sociālā nodrošinājuma, darba attiecību un starptautisko privāttiesību jomā, skat. arī ģenerāladvokāta P. Pikamēes [P. Pikamäe] secinājumus lietā AFMB u.c. (C‑610/18, EU:C:2019:1010, 41.–55. punkts).

( 20 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 25. februāris, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 21 ) Ja nepastāv pakļautības attiecības, tad attiecības starp pusēm var raksturot kā pakalpojumu līgumu, uz kuru attiecas Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrais ievilkums. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 10. septembris, Holterman Ferho Exploitatie u.c. (C‑47/14, turpmāk tekstā – “spriedums Holterman Ferho Exploitatie u.c., EU:C:2015:574, 51. un 58. punkts). Tomēr šis noteikums ir piemērojams tikai atbildētājam, kura domicils ir kādas dalībvalsts teritorijā.

( 22 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2019. gada 11. aprīlis, Bosworth un Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, 25. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2021. gada 25. februāris, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 23 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Bosworth un Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, 26. un 27. punkts un tajos minētā judikatūra). Pēc analoģijas skat. arī spriedumu, 2011. gada 15. decembris, Voogsgeerd (C‑384/10, turpmāk tekstā – “spriedums Voogsgeerd”, EU:C:2011:842, 62. punkts).

( 24 ) Skat. spriedumu Holterman Ferho Exploitatie u.c. (41. punkts). Turklāt atgādinājumam par jēdzienu “darba ņēmējs” LESD 45. panta izpratnē skat. ģenerāladvokātes V. Trstenjakas [V. Trstenjak] secinājumus lietā Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:564, 88. punkts) un spriedumu Holterman Ferho Exploitatie u.c. (41. punkts).

( 25 ) Salīdzinājumam skat. spriedumu Voogsgeerd (65. punkts), kurā Tiesa attiecībā uz Romas Konvenciju par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kura atvērta parakstīšanai Romā 1980. gada 19. jūnijā (OV 1980, L 266, 1. lpp.), secināja, ka “citas sabiedrības, kura formāli nav darba devēja, uzņēmums, ar kuru šim darba devējam ir saikne, var tikt kvalificēts par “uzņēmumu”, ja objektīvi apstākļi ļauj konstatēt tādu faktisku situāciju, kas atšķiras no līguma noteikumos paredzētās situācijas, turklāt arī tad, ja vadības pilnvaras formāli nav tikušas nodotas šai citai sabiedrībai”.

( 26 ) Skat. spriedumu Holterman Ferho Exploitatie u.c. (39. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 27 ) Par noturīgas saiknes, kas darbinieku iekļauj noteiktā sabiedrības darījumu organizācijā, izpēti skat. spriedumu Holterman Ferho Exploitatie u.c. (45. punkts). Ilustrācijai skat. arī ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumus lietā Bosworth un Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, 104. un 105. punkts).

( 28 ) Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumus lietā Pugliese (C‑437/00, EU:C:2002:511, 38. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumus lietā Bosworth un Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, 109. punkts).

( 29 ) Skat. šo secinājumu 16. un 24. punktu, kā arī 4. zemsvītras piezīmi.

( 30 ) Skat. šo secinājumu 14. un 15. punktu.

( 31 ) Šajā ziņā ir nodrošināta atbilstība Romas I regulai, kuras 8. pantā ir noteikti darba līgumiem piemērojamie tiesību akti. Par likumdevēja noteikto kritēriju piemērošanas nosacījumiem pēc analoģijas skat. spriedumu Voogsgeerd (44.–51. punkts).

( 32 ) Skat. šo secinājumu 43. punktu.

( 33 ) Skat. šo secinājumu 50. un 52. punktu.

( 34 ) C‑437/00, turpmāk tekstā – “spriedums Pugliese”, EU:C:2003:219.

( 35 ) Skat. spriedumu Pugliese (6. un 10. punkts).

( 36 ) Darbinieks bija secīgi noslēdzis divus darba līgumus ar diviem darba devējiem. Pirmais darba devējs bija pilnībā informēts par otra līguma noslēgšanu un bija piekritis pirmā līguma darbības apturēšanai (šā sprieduma 13. punkts), jo šis darbinieks tika pārcelts darbā citā sabiedrībā, kurā šim darba devējam piederēja aptuveni 21 % daļu (minētā sprieduma 5. punkts).

( 37 ) Spriedums Pugliese (15. punkts). Secinājumu lietā Pugliese (C‑437/00, EU:C:2002:511) 44. punktā ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss ir analizējis šādu problēmu: “Vai strīds attiecas uz “jautājumu par atsevišķu darba līgumu”?”. 45. un nākamajos punktos viņš apgalvoja, ka attiecības starp darba ņēmēju un atbildētāju nedrīkst nošķirt no darba līguma 1968. gada Briseles konvencijas 5. panta 1. punkta izpratnē, lai arī ir apturēts pienākums strādāt pēdējā minētā labā un strīda priekšmets bija tādas vienošanās izpilde, kura atšķiras no sākotnējā darba līguma. Viņš uzskatīja tostarp, ka attiecīgās vienošanās bija “kopums, kam nekad nebija bijis darba līguma raksturs un kas to nekad nav zaudējušas”, uzsverot, ka šī līguma sekas, kas tika saglabātas, tādas kā apdrošināšanas iemaksu samaksa un darba stāža atzīšana, ir pienākumi, kas raksturīgi darba devējam pret tā darba ņēmēju.

( 38 ) Skat. spriedumu Pugliese (21. punkts).

( 39 ) Šā sprieduma 23. punkts. Mans izcēlums.

( 40 ) Skat. spriedumu Pugliese (17. un 18. punkts). Šajā pašā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 21. jūnijs, Petronas Lubricants Italy (C‑1/17, EU:C:2018:478, 23. un 24. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

( 41 ) Skat. spriedumu Pugliese (16. punkts).

( 42 ) Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes secinājumus lietā Bosworth un Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, 109. punkts).

( 43 ) Skat. šo secinājumu 52. punktu.

( 44 ) Skat. šīs regulas 15., 16., 18. un 21. apsvērumu. Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 4. oktobris, Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, 34. un 36. punkts).

( 45 ) Spriedums Pugliese (24. punkts).

( 46 ) Spriedums Pugliese (24. punkts).

( 47 ) Šajā gadījumā skat. šo secinājumu 14. un 15. punktu.

( 48 ) Aplūkojamā gadījumā skat. šo secinājumu 14. punktu.

( 49 ) Šajā ziņā skat. šo secinājumu 14. punktu.

( 50 ) Kas atbilstoši iesniedzējtiesas konstatētajam šajā gadījumā ir trūcis. Skat. šo secinājumu 47. punktu saistībā ar šo secinājumu 49. punktu.

( 51 ) Šajā gadījumā skat. šo secinājumu 16. un 24. punktu.

( 52 ) Šajā gadījumā skat. šo secinājumu 24. punktu.

( 53 ) Skat. šo secinājumu 4. zemsvītras piezīmē atgādinātos apsvērumus.

( 54 ) Šajā pašā ziņā skat. Gaudemet‑Tallon, H., un Ancel, M.‑É., Compétence et exécution des jugements en Europe – Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. izdevums, L.G.D.J., Parīze, 2018, 464. lpp., kā arī 167. zemsvītras piezīme.

( 55 ) Tas ir tas pats termins, kas lietots Regulas Nr. 1215/2012 4. pantā [tā franču valodas versijā].

( 56 ) Mans izcēlums. Skat. arī šādu pašu formulējuma atšķirību vācu, angļu un poļu valodas versijā.

( 57 ) Tomēr jāvērš uzmanība uz to, ka Regulā Nr. 44/2001, tāpat kā Regulā Nr. 1215/2012, vienādi formulējumi figurē spāņu (“sin perjuicio”), dāņu (“jf. dog”), itāļu (“salva/fatto salvo”), holandiešu (“onverminderd”), portugāļu (“sem prejuízo”) un zviedru (“om inte annat”) valodas versijā.

( 58 ) Šajā ziņā skat. Garcimartin Álferez, F. J., un Sánchez, S., “El nuevo reglamento Bruselas I: qué ha cambiado en el ámbito de la competencia judicial”, Revista Española de Derecho Europeo, Marcial Pons Ediciones Jurídicas y Sociales, Madride, 2013, Nr. 48, 3.–6. lpp., kā arī Pohl, M., “Die Neufassung der EuGVVO – im Spannungsfeld zwischen Vertrauen und Kontrolle”, Praxis des internationalen Privat‑ und Verfahrensrechts (IPRax), Verlag Ernst und Werner Gieseking GmbH, Ķelne, 2. sēj., 2013, 109.–111. lpp.

( 59 ) Mans izcēlums.

( 60 ) Skat. Nord, N., “Refonte du règlement “Bruxelles I” et protection du travailleur”, La Semaine Juridique Social, LexisNexis, Parīze, 2014, Nr. 52, 3. lpp., 19. punkts.

( 61 )

( 62 ) Šajā ziņā skat. Nord, N., “Refonte du règlement “Bruxelles I” et protection du travailleur”, La Semaine Juridique Social, LexisNexis, Parīze, 2014, Nr. 52, 3. un 4. lpp., 20. punkts. Attiecībā uz darba līguma noteikumiem skat. Cuniberti, G., “La réforme du Règlement Bruxelles I”, Droit et procédure – EJT, Dalloz, Parīze, 2013, Nr. 2, 37. punkts.

( 63 ) Šajā ziņā skat. P. Jenard ziņojumu par 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1979, C 59, 1. lpp.), jo īpaši 21. lpp.

( 64 ) Par šīs tiesību normas vēsturi it īpaši skat. Gaudemet‑Tallon, H., un Ancel, M.‑ É., Compétence et exécution des jugements en Europe – Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. izd., L.G.D.J., Parīze, 2018, 137. lpp.

( 65 ) Šīs regulas 18. apsvērums.

( 66 ) Šis termins ir pārņemts no iepriekš minētā P. Jenard ziņojuma (33. lpp.).

( 67 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 22. maijs, Glaxosmithkline un Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, 18. punkts), un 2021. gada 25. februāris, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, 33. un 34. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

( 68 ) Šajā pašā ziņā skat. Nord, N., “Refonte du règlement “Bruxelles I” et protection du travailleur”, La Semaine Juridique Social, LexisNexis, Parīze, 2014, Nr. 52, 3. un 4. lpp., 20. punkts, kā arī Cuniberti, G., “La réforme du Règlement Bruxelles I”, Droit et procédure – EJT, Dalloz, Parīze, 2013, Nr. 2, 37. punkts. Skat. arī Temming, F., un Glatz, P., “Vorlagen an den EuGH, Arbeitsrecht, Haftung aus Arbeitsvertrag/Rechtsnachfolger”, Zeitschrift für europäisches Sozial‑ und Arbeitsrecht (ZESAR), Erich Schmidt Verlag, Berlīne, 2021, Nr. 5/6, 230. lpp., it īpaši 232. lpp.

( 69 ) Skat. šo secinājumu 26. punktu un 74. zemsvītras piezīmi.

( 70 ) Skat. šo secinājumu 35. punktu.

( 71 ) Skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Primera Air Scandinavia (C‑215/18, EU:C:2020:235, 56. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī spriedumu Personal Exchange International (27. punkts).

( 72 ) Agrākajā Regulā Nr. 44/2001 15. pants bija formulēts identiski. Šajā nozīmē skat. lietā, kurā ir taisīts spriedums Personal Exchange International, iesniedzējtiesas šaubas, pamatojoties uz Slovēņu valodas versiju (šī sprieduma 21. punkts).

( 73 ) Mans izcēlums. Tāda pati dihotomija pastāv arī spāņu un itāļu valodu versijās.

( 74 ) Apzīmējums “berufliche oder gewerbliche Tätigkeit” parādās abos šajos punktos. Saskaņā ar iesniedzējtiesas precizēto grūtības interpretēt šo apzīmējumu rodas tāpēc, ka terminam “beruflich”, kam ir ļoti plaša nozīme, ir pievienots termins “gewerblich”. No minētā varētu secināt, ka šeit ir runa tikai par pašnodarbinātību vai brīvajām profesijām.

( 75 ) Skat., piemēram, poļu valodas versiju (“zawodową lub gospodarczą”) vai portugāļu valodas versiju (“atividade comercial ou profissional”). Dāņu valodas versijā ir lietots tikai viens termins (“erhvervsmæssige virksomhed”), taču arī tas lietots divas reizes vienotā veidā.

( 76 ) Skat., piemēram, angļu valodā (“trade or profession”/“commercial or professional activities”), holandiešu valodā (“bedrijfs of beroepsmatig”/“commerciële of beroepsactiviteiten”) vai zviedru valodā (“affärsverksamhet eller yrkesverksamhet”/“kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet”).

( 77 ) Manis aplūkotajās valodu versijās es ievēroju, ka termins “patērētājs” apzīmē personu, kura tikai izmanto preci vai pakalpojumu. Tādējādi patērētājs atrodas pretējā situācijā nekā darba ņēmējs, kurš ražo preces vai sniedz pakalpojumus sava darba devēja uzdevumā. Šajā nozīmē skat. spriedumu Personal Exchange International (38. punkts).

( 78 ) Mans izcēlums.

( 79 ) Spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, 42. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī kā atgādinājumu, kas daļēji ir formulēts vispārīgi, par šiem pašiem kritērijiem saistībā ar Regulas Nr. 44/2001 15.–17. pantu, spriedumu Personal Exchange International (29.–31. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 80 ) Skat. P. Šlosera [P. Schlosser] ziņojumu par Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos Briseles konvencijai, kā arī Protokolu par Tiesas veikto tās interpretāciju (OV 1979, C 59, 71. lpp., it īpaši 118. lpp., 153. punkts), un spriedumu, 2013. gada 14. marts, Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 81 ) Salīdzinājumam skat. spriedumu Personal Exchange International par personas, kura regulāri saņem ievērojamus laimestus, tiešsaistē noslēgtu līgumu par pokera spēli.

( 82 ) Šajā ziņā iesniedzējtiesa ir uzsvērusi, ka pašreizējā tiesiskā regulējuma attīstības stadijā Regulas Nr. 1215/2012 14. un 18. apsvērumā izklāstītais vājākās puses aizsardzības mērķis netiktu izpildīts, ja tiktu atzīts, ka uzņēmumu grupas darbinieks var atsaukties uz savām darba attiecībām, lai izslēgtu viņu no uz patērētājiem attiecināmo noteikumu par jurisdikciju piemērošanas, vai, gluži pretēji, uz šādu darba attiecību neesamību, lai pamatotu arī šajā regulā paredzēto noteikumu nepiemērojamību darba ņēmēju interesēs.

( 83 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 14. maijs, Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, 51. punkts).

( 84 ) Skat. šo secinājumu 96. punktu.

( 85 ) Skat. šo secinājumu 52. punktu.

( 86 ) Padomes Direktīva (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).

( 87 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 21. marts, Pouvin un Dijoux (C‑590/17, EU:C:2019:232, 32. punkts).