ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktīvas 92/12 par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesību regulējums, ar kuru tiek ieviests nodoklis par naftas produktu mazumtirdzniecību, – šādu nodokli nevar uzskatīt par tādu, kuram ir īpašs nolūks šī noteikuma izpratnē, jo šis nodoklis, kurš ir paredzēts, lai finansētu attiecīgo teritoriālo kopienu kompetenču īstenošanu veselības aizsardzības un vides jomā, pats par sevi nav paredzēts veselības un vides aizsardzības nodrošināšanai.

Īpašs nolūks Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē nav tāds, kas attiecināms tikai uz budžetu. Turklāt, jau ir lemts, ka pašvaldību autonomijas nostiprināšana, piešķirot tām tiesības saņemt ienākumus no nodokļiem, ietver tikai budžeta papildināšanas nolūku, kas pats par sevi nevar ietvert īpašu nolūku Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē.

Tādējādi, tā kā visiem nodokļiem ir budžeta papildināšanas mērķis, tas apstāklis vien, ka šim nodoklim ir budžeta papildināšanas mērķis, pats par sevi nevar būt pietiekams, lai izslēgtu iespēju, ka šo nodokli varētu uzskatīt par tādu, kam ir arī īpašs nolūks minētā noteikuma izpratnē, pretējā gadījumā tiktu atņemta jēga Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktam. Saistībā ar minēto, iepriekš noteikts ieņēmumu, kas saņemti no šī nodokļa, mērķis, lai reģionālās pašvaldības varētu finansēt to kompetenču īstenošanu, ko tām nodevusi valsts veselības aizsardzības un vides jomā, varētu būt fakts, kas jāņem vērā, lai identificētu īpaša nolūka pastāvēšanu. Tomēr šāds mērķis, kas ataino vienkāršu dalībvalsts budžeta organizācijas veidu, pats par sevi nevar būt šajā ziņā pietiekams nosacījums, jo katra dalībvalsts var nolemt piemērot precei nodokli, lai finansētu konkrētus izdevumus, neatkarīgi no mērķa.

Lai varētu uzskatīt, ka pastāv īpašs nolūks Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē, ir būtiski, lai tāds nodoklis pats par sevi būtu paredzēts veselības un vides aizsardzības nodrošināšanai. Tā tas it īpaši būtu tad, ja ieņēmumi no šī nodokļa noteikti būtu jāizlieto, lai samazinātu sociālās un vides izmaksas, kas saistītas ar īpašo naftas produktu, kuriem piemēro minēto nodokli, izmantošanas veidu tā, lai pastāvētu tieša saikne starp šo ieņēmumu izmantošanu un aplūkotā nodokļa nolūku.

(sal. ar 23., 25., 27.– 30. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka tādos apstākļos, kuros Savienības pilsonis vērā ņemamu laika periodu tiešajam pēcnācējam, kas ir 21 gadu vecs vai vecāks, pārskaita naudas summas, kas otrajam minētajam ir vajadzīgas savu materiālo vajadzību apmierināšanai izcelsmes valstī, lai to uzskatītu par apgādībā esošu un uz to attiektos šajā tiesību normā minētais “ģimenes locekļa” jēdziens, uzņemošā valsts prasa pierādīt to, ka viņš ir veltīgi centies atrast darbu vai saņemt iztikas pabalstu no izcelsmes valsts iestādēm un/vai citādi mēģinājis nodrošināt savu eksistenci.

Šāda papildu pierādījuma, ko praksē nav viegli iesniegt, pieprasīšana šim pašam tiešajam pēcnācējam pārmērīgi apgrūtina iespēju izmantot savas uzturēšanās tiesības uzņemošajā dalībvalstī. Šī iemesla dēļ šādas prasības rezultātā var zust Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta un 7. panta lietderīgā iedarbība.

(sal. ar 22., 24., 26., 28. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
—

“ievērojamas nelīdzsvarotības” esamībai nav noteikti nepieciešams, lai izmaksām, kuras ir uzliktas patērētājam ar līguma noteikumu, attiecībā uz viņu būtu būtiska ekonomiska ietekme, ņemot vērā attiecīgā darījuma summu, bet tā var izrietēt vien no pietiekami būtiska juridiskās situācijas, kurā patērētājs kā līgumpuse tiek nostādīts atbilstīgi piemērojamajam valsts tiesiskajam regulējumam, aizskāruma, vai tas būtu tiesību, kuras viņš gūst atbilstīgi šīm normām no šī līguma, satura ierobežojuma formā vai kā šķērslis to īstenošanai, vai arī kā valsts tiesību normās neparedzēta papildu pienākuma uzlikšana viņam;
No Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 1. panta 1. punkta izriet, ka minētā direktīva attiecas uz autortiesību un blakustiesību tiesisko aizsardzību, aptverot saistībā ar autoriem ekskluzīvas tiesības uz to darbiem. Runājot par tādiem darbiem, kā datorprogrammas, tās ar autortiesībām tiek aizsargātas ar nosacījumu, ka tās ir oriģinālas, t.i., tās ir to autoru intelektuālā jaunrade. Attiecībā uz darba daļām Direktīvā 2001/29 nekas neliecina par to, ka šīs daļas būtu pakļautas atšķirīgam režīmam nekā darbs kopumā. No tā izriet, ka tās ir aizsargātas ar autortiesībām, jo tās kā tādas veido kopējā darba oriģinalitāti.

Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar faktu, ka Direktīva 2009/24 par datorprogrammu tiesisko aizsardzību ir lex specialis attiecībā pret Direktīvu 2001/29. Atbilstoši tās 1. panta 1. punktam Direktīvas 2009/24 sniegtā aizsardzība attiecas tikai uz datorprogrammām. Videospēles ir sarežģīta aparatūra, kurā ir aptverta ne tikai datorprogramma, bet arī grafiskie un skaņas elementi, kuriem, lai gan tie ir kodēti informātikas valodā, ir pašiem sava jaunrades vērtība, kurus nevar aplūkot šauri kā minēto kodējumu. Ciktāl videospēles daļas, izskatāmajā lietā – tās grafiskie un skaņas elementi, ir raksturīgas darba oriģinalitātei, tās kopā ar visu darbu ir aizsargātas ar autortiesībām Direktīvas 2001/29 režīma ietvaros.

(sal. ar 21.–23. punktu)
Regulas Nr. 469/2009 par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm 3. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai varētu uzskatīt, ka aktīvo vielu “aizsargā spēkā esošs pamatpatents” minētās tiesību normas izpratnē, nav nepieciešams, lai aktīvā viela būtu minēta šā patenta pretenzijās ar strukturālās formulas palīdzību. Ja šī aktīvā viela ir aptverta ar Eiropas patentu biroja piešķirtā patenta pretenzijās norādīto funkcionālo formulu, šis 3. panta a) punkts principā neliedz papildu aizsardzības sertifikāta izsniegšanu attiecībā uz šo aktīvo vielu, tomēr ar nosacījumu, ka, pamatojoties uz šādām pretenzijām, kas interpretētas tostarp saskaņā ar izgudrojuma aprakstu, kā tas paredzēts Konvencijas par Eiropas patentu piešķiršanu 69. pantā un Protokolā par minētā panta interpretāciju, var tikt secināts, ka šīs pretenzijas – netieši, bet noteikti – attiecas konkrēti uz attiecīgo aktīvo vielu, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Runājot par no Konvencijas par Eiropas patentu piešķiršanu izrietošām prasībām, Tiesai, ņemot vērā, ka atšķirībā no dalībvalstīm Savienība šai konvencijai nav pievienojusies, nav nekādas kompetences interpretēt tās normas. Līdz ar to Tiesa nevar sniegt iesniedzējtiesai kādas citas norādes attiecībā uz veidu, kādā tai būtu jāizvērtē Eiropas patentu biroja izsniegtā patenta pretenziju tvērums.

(sal. ar 40. un 44. punktu un rezolutīvo daļu)
LESD 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesību normu, kas prasa, lai augstākās izglītības iestādēm, kurās ir paredzējuši reģistrēties studenti, kas lūdz viņiem piešķirt reģionālo stipendiju, kuru finansē Eiropas Sociālais fonds, būtu desmit gadu pieredze, ja šīs iestādes nav ne valsts tiesībās atzītas universitātes, ne iestādes, kas nodrošina akreditētas maģistra studiju programmas.

Šāds tiesiskais regulējums, kurā desmit gadu pieredze ir prasīta tikai tām iestādēm, kuru maģistra programmas nav ieguvušas akreditāciju, ļauj, neesot pārlieku pārmērīgam, pārliecināties, ka tām ir pietiekami ilga pieredze, kas, nepastāvot nekādai valsts iestāžu pārbaudei un akreditācijai, ļauj prezumēt to nodrošinātās izglītības kvalitāti tāpat kā to universitāšu kvalitāti, kas ir atzītas valsts tiesībās, un to iestāžu kvalitāti, kuru maģistra programmas ir ieguvušas akreditāciju.

(sal. ar 28. un 30. punktu un rezolutīvo daļu)
Savienības tiesām atbilstoši tām Līgumā piešķirtajām pilnvarām principā ir jānodrošina pilnīga visu Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaude, ņemot vērā pamattiesības, kas ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa. Šo pamattiesību vidū tostarp ir tiesību uz aizstāvību ievērošana un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Pirmās no minētajām tiesībām, kas ir noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punktā, ietver tiesības tikt uzklausītam un tiesības piekļūt lietas materiāliem, ievērojot likumīgās konfidencialitātes intereses. Otrās no minētajām pamattiesībām, kas ir apstiprinātas Hartas 47. pantā, nozīmē, ka ieinteresētajai personai ir jāvar uzzināt attiecībā uz to pieņemtā lēmuma pamatojumu vai nu no paša lēmuma, vai pēc šīs personas pieprasījuma sniegtā paziņojuma, neskarot kompetentās tiesas tiesības lūgt attiecīgajai iestādei iesniegt tai šo informāciju, lai persona pēc iespējas labākos apstākļos varētu aizstāvēt savas tiesības un, zinot visus apstākļus, nolemt, vai ir lietderīgi vērsties kompetentajā tiesā, kā arī lai šī tiesa pilnībā varētu īstenot attiecīgā lēmuma tiesiskuma pārbaudi.

Tomēr Hartas 52. panta 1. punktā ir pieļauti tajā paredzēto tiesību ierobežojumi, ja, nosakot attiecīgo ierobežojumu, tiek ievērota attiecīgo pamattiesību būtība un ja, ievērojot samērīguma principu, tas ir nepieciešams un patiešām atbilst Savienības atzītiem vispārīgo interešu mērķiem. Turklāt tas, vai ir tikušas pārkāptas tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ir jāpārbauda atkarībā no katra gadījuma īpašajiem apstākļiem, tostarp no attiecīgā akta būtības un apstākļiem, kādos tas ir pieņemts, kā arī no attiecīgo jomu regulējošo juridisko noteikumu kopuma. It īpaši nelabvēlīgs akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajai personai zināmos apstākļos, kas ļauj tai izprast attiecībā uz to veiktā pasākuma apmēru.

Attiecībā uz lēmuma, ar kuru noteikti ierobežojoši pasākumi, tiesiskuma pārbaudi, ņemot vērā to preventīvo raksturu, – ja Savienības tiesa uzskata, ka vismaz viens no minētajiem apsvērumiem ir pietiekami precīzs un konkrēts, ka tas ir pamatots un pats tādējādi ir pietiekams pamats šā lēmuma pamatojumam, ar to, ka pārējie minētie apsvērumi tādi nav, nevar tikt pamatota minētā lēmuma atcelšana. Turklāt Hartas 47. pantā garantētā pārbaudes tiesā efektivitāte tāpat nozīmē, ka Savienības tiesai ir jānodrošina, lai lēmums, kam attiecībā uz konkrēto personu vai vienību ir individuāla piemērojamība, būtu balstīts uz pietiekami drošiem faktiem. Tas nozīmē, ka ir jāpārbauda pamatojuma izklāstā norādītie fakti, kas ir minētā lēmuma pamatā, tādēļ pārbaudē tiesā nav jāizvērtē tikai abstrakta norādīto iemeslu ticamība, bet arī tas, vai šie apsvērumi vai vismaz viens no tiem, kurš tiek uzskatīts par pašu par sevi pietiekamu šā paša lēmuma pamatojumam, ir pamatoti.

(sal. ar 65.–73. punktu)
Ja gan mātesuzņēmuma atbildības, gan meitasuzņēmuma atbildības pamatā ir tas, ka šīs sabiedrības veidoja EKL 81. pantu pārkāpušu ekonomisku vienību, šī iemesla dēļ uzskatāms, ka mātesuzņēmums pats ir izdarījis Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu. No tā izriet, ka attiecībā uz naudas soda samaksu solidaritātes attiecības, kas pastāv starp abām šādu ekonomisku vienību veidojošajām sabiedrībām, nevar tikt reducētas uz nodrošinājumu, ko mātesuzņēmums sniedz, lai garantētu tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu.

Gadījumā, ja tādas divas atsevišķas juridiskas personas kā mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums dienā, kad tiek pieņemts lēmums, ar kuru tām tiek uzlikts naudas sods par konkurences tiesību normu pārkāpumu, vairs neveido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, katrai no tām ir tiesības uz to, ka tai individuāli tiek piemērota augšējā robeža 10 % apmērā no apgrozījuma. Šādos apstākļos mātesuzņēmums nevar pieprasīt, lai uz to tiek attiecināta tās bijušajam meitasuzņēmumam piemērojamā augšējā robeža.

Tādējādi mātesuzņēmumam var uzlikt naudas sodu, kura apmērs pārsniedz tā meitasuzņēmumam uzlikta naudas soda apmēru.

(sal. ar 55.–58. punktu)
Pat tādā tīri iekšējā situācijā, kad visi elementi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti, atbilde uz prejudiciālo jautājumu var būt lietderīga iesniedzējtiesai, it īpaši gadījumā, ja valsts tiesību normās tai ir noteikts pienākums piešķirt valsts pilsonim tādas pašas tiesības, kādas citas dalībvalsts pilsonim izrietētu no Savienības tiesībām tādā pašā situācijā.

LESD 49. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas neļauj farmaceitam, kurš ir ieguvis attiecīgu kvalifikāciju un ir reģistrēts atbilstošajā profesionālajā apvienībā, bet kurš nav teritoriālajā plānā iekļautas aptiekas īpašnieks, tam piederošajā paraaptiekā mazumtirdzniecībā izplatīt arī zāles, kuru iegādei ir vajadzīga ārsta recepte un kuru izmaksas nesedz valsts veselības dienests, bet pilnībā sedz to pircējs.

Šāds valsts tiesiskais regulējums, kurā minēto zāļu izplatīšana ir rezervēta tikai aptiekām, kuru izveidošana ir atkarīga no plānošanas režīma, ir piemērots, lai nodrošinātu drošu un kvalitatīvu iedzīvotāju apgādi ar zālēm, kā arī līdz ar to – sabiedrības veselības aizsardzību. Šāds tiesiskais regulējums, ciktāl tas būtiski samazina ar iespējamu aptieku nepietiekamību saistīto risku, nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu mērķi nodrošināt drošu un kvalitatīvu iedzīvotāju apgādi ar zālēm.

(sal. ar 55., 63., 66. punktu un rezolutīvo daļu)
No normām, kas regulē tiesvedību Savienības tiesās, it īpaši no Tiesas statūtu 21. panta un Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta izriet, ka strīda [apmēru] principā nosaka un ierobežo lietas dalībnieki un ka Savienības tiesa nevar lemt ultra petita. Kaut arī dažus pamatus var un pat vajag izvirzīt pēc savas ierosmes, piemēram, tos, kas saistīti ar pamatojuma nesniegšanu vai nepietiekamu pamatojumu lēmumā, kas ir būtiska formas prasība, pamatu par minētā lēmumu tiesiskumu pēc būtības, kas balstīts uz Līgumu vai jebkuru ar to piemērošanu saistītu tiesību normu pārkāpumiem LESD 263. panta izpratnē, Savienības tiesa var izvērtēt tikai tad, ja to ir izvirzījis prasītājs

Līdz ar to pēc savas ierosmes nevar izvirzīt pamatu, kas balstīts uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu sakarā ar attiecīgā pasākuma neattiecināmību uz valsti.

36 No minētā izriet, ka, izvirzot pēc savas ierosmes pamatu, saskaņā ar kuru dalībvalstu piešķirtie atbrīvojumi no akcīzes nodokļa minerāleļļām, ko izmanto par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā, ir attiecināmi nevis uz dalībvalstīm, bet uz Savienību un tāpēc nav uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā.

(sal. ar 27.–29. un 36. punktu)
Direktīvas 96/71/EK par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā 3. panta 1. punkta otrā ievilkuma c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tādu darba samaksas elementu ietveršana minimālajā darba algā, kuri neizjauc attiecību starp darba ņēmēja darbu, no vienas puses, un atlīdzību, ko darba ņēmējs saņem par šo darbu, no otras puses. Valsts tiesai ir jāpārbauda darba samaksas elementi katrā gadījumā atsevišķi.

Pašā Direktīvā 96/71 nav sniegts neviens minimālās darba samaksas materiālās definīcijas elements, piemērojot šo direktīvu, attiecīgās dalībvalsts tiesībās tādējādi ir jādefinē, kādi ir tās pamatelementi, tomēr ar nosacījumu, lai šī definīcija neradītu šķēršļus brīvai pakalpojumu sniegšanai starp dalībvalstīm. Tomēr vienreizējie maksājumi, par kuriem nolemts koplīguma apspriešanas laikā, tiek uzskatīti par tādiem, kas ir atlīdzība par attiecīgo darba ņēmēju parastu darbu, ņemot vērā šāda koplīguma apspriešanas laikā valstī pastāvošo praksi, un beidzoties iepriekšējā koplīguma termiņam, ar šiem vienreizējiem maksājumiem ir paredzēts piemērot jauno darba samaksas skalu. Savukārt, attiecībā uz iemaksu kapitāla uzkrājumu veidošanā darba devēja šāda iemaksa darba ņēmēju daudzgadu uzkrājumu plānā tā atšķiras no pašas darba samaksas un, piemērojot Direktīvu 96/71, tā nevar tikt uzskatīta par atbilstošu parastajai attiecībai starp veikto darba un finansiālo atlīdzību, ko par to maksā darba devējs. Tomēr ar šāda ieguldījumu, veidojot kapitāla uzkrājumus, kurus darba ņēmējs saņem ilgākā vai īsākā termiņā, ir paredzēts īstenot sociālās politikas mērķi, kas it īpaši tiek atbalstīts ar valsts varas finansiālo ieguldījumu.

(sal. ar 32., 37., 40.–42., 44. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
Atbilstīgi pēdējam pieņēmumam Savienības tiesības noteiktu tās pašas prasības nododošajai iestādei, ja vienošanās neliktu tiesību saņēmējam veikt nodoto darbību, kādēļ šī vienošanās tādējādi ietvertu atļauju veikt saimniecisku darbību. Šāda atļauja neatšķiras no pakalpojumu koncesijas attiecībā uz pienākumu ievērot Līguma pamatnormas un no tām izrietošos principus, tādēļ šīs darbības īstenošana var potenciāli interesēt citās dalībvalstīs reģistrētus saimnieciskās darbības subjektus.

LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka vēlme ievērot atsevišķas tiesības, kuras ar iepriekšēju vienošanos valsts organizācijas ir piešķīrušas saimnieciskās darbības subjektam attiecībā uz tām piederošo kabeļtīklu izmantošanu, nevar pamatot to, ka šī vienošanās tiek paplašināta pretēji Savienības tiesībām, tieši piešķirot pakalpojumu koncesiju vai ekskluzīvas tiesības veikt darbību, kam ir noteikta pārrobežu interese, tajā skaitā, lai izbeigtu strīdu, kas radies starp konkrētajām pusēm no to gribas pilnībā neatkarīgu iemeslu dēļ attiecībā uz šīs vienošanās piemērojamību. Turklāt tādi ekonomiskas dabas argumenti kā vēlme izvairīties no saimnieciskās darbības vērtības samazināšanās nav primāri vispārējo interešu apsvērumi, kas attaisnotu pakalpojumu koncesijas tiešu piešķiršanu saistībā ar šo darbību vai ekskluzīvu tiesību piešķiršanu veikt šo darbību, kam ir noteikta pārrobežu interese, atkāpjoties no šajos pantos noteiktā vienlīdzīgas attieksmes principa un nediskriminācijas principa.

Kā arī apstāklis, ka apstrīdētā līguma noslēgšana atbilda patērētāju interesēm, kuri, līgumam neesot, nebūtu varējuši izmantot interaktīvu televīziju nav īsti nošķirams no motīva par šīs darbības vērtības samazināšanos, bet ir cieši saistīts ar to. Tādēļ apsvērumi, kuri, aplūkojot tos atsevišķi, nevar būt vispārēju interešu apsvērumi, tādi nekļūst, vienkārši tos apvienojot.

Turklāt, lai gan tiesiskās noteiktības princips, kas ir Savienības tiesību vispārējais princips, pamato vienošanās juridisko seku ievērošanu, tajā skaitā, ciktāl to liek šis princips, tādas vienošanās gadījumā, kas noslēgta, pirms Tiesa ir nospriedusi par primāro tiesību saistībām attiecībā uz šāda veida vienošanos, kas a aposteriori izrādās pretēja atsevišķām šīm saistībām, uz šo principu nevar atsaukties, lai paplašinātu vienošanos, kas ir pretēja vienlīdzības principam un nediskriminācijas principam, kā arī no tiem izrietošajam pārskatāmības principam.

(sal. ar 40., 42.–44. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvas noteikumi ne vienmēr ir formāli jāievieš konkrētā un īpašā tiesību normā, jo vispārējie tiesiskie apstākļi, ievērojot direktīvas saturu, var būt pietiekami tās īstenošanai. It īpaši vispārēju konstitucionālo vai administratīvo tiesību principu pastāvēšana var padarīt lieku transponēšanu ar īpašiem leģislatīviem vai reglamentējošiem pasākumiem, tomēr ar nosacījumu, ka šie principi tiešām garantē, ka valsts administrācija pilnībā piemēro direktīvu un ka tad, ja aplūkojamā direktīvas norma ir vērsta uz tiesību radīšanu indivīdiem, no šiem principiem izrietošā juridiskā situācija ir pietiekami precīza un skaidra, un ka labuma guvēji zina par visām savām tiesībām un vajadzības gadījumā var atsaukties uz tām valsts tiesās.

Pienākuma neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas attiecīgajā dalībvalstī, kāda tā ir argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās, un pēc tam notikušās izmaiņas Tiesa nevar ņemt vērā. Lai gan tas, ka dalībvalsts transpozīcijas pasākumus pirmo reizi izvirzīja iebildumu raksta stadijā, nav savienojams ar dalībvalstīm LES 4. panta 3. punktā noteikto pienākumu lojāli sadarboties, tomēr šīs prasības priekšmets ir nevis valsts pienākuma sniegt informāciju neizpilde, bet gan pienākuma transponēt Savienības tiesības neizpilde. Tikai ar to, ka attiecīgā dalībvalsts nav informējusi Komisiju pirmstiesas procedūras laikā par to, ka transpozīcija jau ir notikusi, nevar būt pietiekami, lai tiktu atzīta apgalvoto valsts pienākumu neizpilde. Tiktāl, ciktāl valsts tiesību normas bija spēkā, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, Tiesai tās ir jāņem vērā, novērtējot šīs pienākumu neizpildes patiesumu.

(sal. ar 40., 45., 49. un 50. punktu)
Atbilstīgi LESD 260. panta 1. punktam, ja Tiesa atzīst, ka dalībvalsts nav izpildījusi kādu Līgumos paredzētu pienākumu, šai dalībvalstij ir jāveic pasākumi, kas vajadzīgi Tiesas sprieduma izpildei.

2007. gada 23. oktobra sprieduma lietā C‑112/05 Somija/Vācija rezolutīvajai daļai ir īpaša nozīmē saistībā ar Tiesas konstatētās pienākumu neizpildes priekšmetu, ņemot vērā, ka Tiesa minētajā spriedumā konstatēja pienākumu neizpildi, kas izriet no divu valsts tiesību normu kopīgas piemērošanas un nevis no katras no tām atsevišķi. Šādu secinājumu apstiprina sprieduma motīvu daļa, kuru ņemot vērā ir jāsaprot arī tā rezolutīvā daļa. Līdz ar to ar vienas no šo normu atcelšanu vai grozīšanu var būt pietiekami, lai pilnībā izpildītu šo spriedumu.

(sal. ar 33., 35., 37., 39. un 40. punktu)
Turklāt no vēlākas vircas izmantošanas, ko veic trešās personas ražotāja plānotā veidā, šim pēdējam jāgūst labums, kas pārsniedz labumu, kurš izpaužas vienkārši kā iespēja no tās atbrīvoties; turklāt šāds apstāklis, kad tas ir pārbaudīts, pastiprina faktiskas vēlākas izmantošanas iespēju.

Šādā gadījumā jāņem vērā, ka persona, kuras rīcībā bijis produkts tieši pirms tā kļūšanas par atkritumiem, ir jāuzskata par tādu, kas radījusi šos atkritumus Direktīvas 75/442 par atkritumiem, kas grozīta ar Lēmumu 96/350, 1. panta b) punkta izpratnē, un līdz ar to jāatzīst par to turētāju šīs direktīvas 1. panta c) punkta izpratnē.

Secinājums, ka vēlākā vircas izmantošana šajā gadījumā ir pietiekami noteikta, lai tās uzglabāšanas laikā līdz faktiskai tās nodošanai konkrētām trešajām personām šo vircu varētu uzskatīt par blakusproduktu, nekādi neatspēko faktu, ka šajā gadījumā virca var kļūt par atkritumiem pēc šīs nodošanas, it īpaši, ja izrādītos, ka trešās personas to galu galā nekontrolēti ir izmetušas vidē tādos apstākļos, kas to ļauj uzskatīt par atkritumiem.

Savienības tiesības atļauj virca ražotājam noteikt pienākumu pierādīt, ka ir izpildīti kritēriji, kas ļauj saražoto un uzglabāto vircu, kamēr tiek gaidīta tās nodošana lauksaimniekiem tās izmantošanai par mēslojumu uz viņu zemēm, uzskatīt par blakusproduktu, ja vien ar to netiek kaitēts šo tiesību, it īpaši Direktīvas 75/442 par atkritumiem, kas grozīta ar Lēmumu 96/350, efektivitātei, un ka tiek nodrošināta no tās izrietošo pienākumu izpilde, it īpaši pienākums neattiecināt šīs direktīvas normas uz vielām, kuras pēc šo kritēriju piemērošanas saskaņā ar Tiesas judikatūru ir jāuzskata par blakusproduktiem, kam šīs direktīva nav piemērojama.

Direktīvā 75/442 nav īpašu normu par to, kā noteikt personu, kurai ir pienākums pierādīt to kritēriju izpildi, kuri nozīmē arī to, ka viela ir jākvalificē par blakusproduktu, nevis par atkritumiem šīs direktīvas izpratnē. Šajos apstākļos valsts tiesai šajā jautājumā ir jāpiemēro savas tiesību sistēmas normas, ja vien, to darot, netiek kaitēts Savienības tiesību, it īpaši Direktīvas 75/442, efektivitātei, un tai jānodrošina, ka tiek izpildīti no šīm tiesībām izrietošie pienākumi. No tā it īpaši izriet, ka atbilstošie valsts tiesību akti par pierādīšanas pienākumu nedrīkst pārāk apgrūtināt pierādīšanu, ka vielas ir jāuzskata par blakusproduktiem, piemērojot minētos kritērijus.

(sal. ar 61., 62., 65. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)