27

Šādos apstākļos Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera (Heresas de la Fronteras pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: 1) Vai [Direktīvas 93/13 3. panta 1. un 2. punktam, 6. panta 1. punktam un 7. panta 1. punktam] un tās mērķiem ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas, pirmkārt, paredz tādu mehānismu, kāds ir noteikts [Civilprocesa likuma] 250. panta 1. punkta 7. apakšpunktā un saskaņā ar kuru valsts tiesai ir jāpieņem lēmums, piešķirot valdījumā ar hipotēku apgrūtinātu mājokli personai, kas to ir ieguvusi ārpustiesas piedziņas procedūrā, un, otrkārt, pamatojoties uz spēkā esošo regulējumu, kas noteikts Hipotēku likuma [..] 129. pantā un [Hipotekāro noteikumu] 234.–236.‑o pantā, kurā neparedz ne iespēju tiesai īstenot negodīgo noteikumu pārbaudi pēc savas ierosmes, ne iespēju parādniekam, pamatojoties uz šo iemeslu, efektīvi iebilst pret piedziņas vēršanu uz hipotēku, neatkarīgi no tā, vai tas būtu noticis piedziņas vēršanā uz hipotēku ārpus tiesas vai atsevišķā tiesvedībā? 2) Vai iepriekš minētajiem Direktīvas [93/13] noteikumiem un tās mērķiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums[, kāds izriet no grozījumiem Hipotēku likumā, kuri veikti ar Likumu 1/2013], kas ļauj notāram apturēt ārpustiesas piedziņas vēršanas uz hipotēku procedūru, kura uzsākta pirms Likuma Nr. 1/2013 stāšanās spēkā, tikai tad, ja patērētājs var apliecināt, ka ir celta prasība par kāda hipotekārā aizdevuma līguma noteikuma, kas pamato ārpustiesas pārdošanu vai nosaka maksājamās summas apmēru, negodīgo raksturu, turklāt ar nosacījumu, ka patērētājs šo atsevišķo prasību ir cēlis mēneša laikā pēc Likuma Nr. 1/2013 publicēšanas, nesaņemot personīgu paziņojumu par šo termiņu, un pirms notārs ir pieņēmis lēmumu par nosolītāju? 3) Vai iepriekš minētie Direktīvas [93/13] noteikumi, tajā izvirzītais mērķis un valsts tiesām noteiktais pienākums pēc savas ierosmes, pat ja patērētājs to nelūdz, pārbaudīt noteikumu negodīgumu patērētāju līgumos, ir interpretējami tādējādi, ka tie, ņemot vērā Direktīvas [93/13] noteikumu skaidro raksturu un no [Tiesas] pastāvīgās judikatūras izrietošo valsts tiesām noteikto pienākumu pēc savas ierosmes pārbaudīt negodīgu noteikumu esamību strīdos, kas attiecas uz patērētāju līgumiem, ļauj valsts tiesai tādā procesā kā [Civilprocesa likuma] 250. panta 1. punkta 7. apakšpunktā noteiktais vai [Hipotēku likuma] 129. pantā paredzētajā “ārpustiesas pārdošanas” procesā nepiemērot valsts tiesību normas, ja tajās nav atļauta šī pārbaude tiesā pēc savas ierosmes? 4) Vai iepriekš minētajiem Direktīvas [93/13] noteikumiem un tās mērķiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā [Hipotēku likuma], redakcijā, kas izriet no Likuma 1/2013, 129. pants, kas kā vienīgo efektīvo Direktīvā [93/13] nostiprināto patērētāju tiesību aizsardzības līdzekli saistībā ar ārpustiesas piedziņas vēršanas uz hipotēkas objektu procedūrām paredz tikai notāra pilnvaras brīdināt par negodīgu noteikumu esamību, kā arī iespēju, ka patērētājs parādnieks, pret kura nekustamo īpašumu tiek īstenota piedziņas vēršanu uz hipotēku, ceļ prasību atsevišķā tiesvedībā, pirms notārs ir lēmis par nekustamā īpašuma atsavināšanu? 5) Vai iepriekš minētajiem Direktīvas [93/13] noteikumiem un tās mērķiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā [Hipotēku likuma], redakcijā, kas izriet no Likuma 1/2013, 129. pants un [Hipotekāro noteikumu] 234.–236. pants, ar ko ievieš tādu piedziņas vēršanas uz hipotēkas objektu ārpustiesas procedūru attiecībā uz pakalpojuma sniedzēja un patērētāja starpā noslēgtiem hipotekārā kredīta līgumiem, kurā nepastāv nekāda iespēja īstenot negodīgo noteikumu pārbaudi tiesā pēc tiesas pašas ierosmes?”