ĢENERĀLADVOKĀTA MIHALA BOBEKA [MICHAL BOBEK]

SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 17. maijā ( 1 )

Lieta C‑217/16

Eiropas Komisija

pret

Dimos Zagoriou

(Monomeles Efeteio Athinon (Atēnu apelācijas tiesa (viena tiesneša sastāvā), Grieķija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Komisijas lēmuma, kas uzliek finansiālas saistības, izpilde saskaņā ar EKL 256. pantu – Kompetentās tiesas noteikšana – Tiesībspēja izpildes procesā – Līdzvērtības un efektivitātes principi

I. Ievads

1. 2006. gadā Komisija pieņēma lēmumu ( 2 ), kas bija adresēts Aristi Zagoriou pašvaldības uzņēmumam Grieķijā, lai panāktu uzņēmumam 1993. gadā piešķirtā atbalsta atmaksu. Pēc atbalsta piešķiršanas, bet pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas uzņēmums tika likvidēts. Turklāt Aristi Zagoriou pašvaldība tika iekļauta lielākā pašvaldībā, Kentriko Zagori.

2. Komisija mēģināja panākt sava lēmuma izpildi, vēršoties pret Kentriko Zagori pašvaldību, kura cēla iebildumus pret šo izpildi valsts civillietu tiesās. Savukārt šo tiesvedību laikā Kentriko Zagori pašvaldība tika iekļauta citā vēl lielākā pašvaldībā, Dimos Zagoriou, kura ir atbildētāja pamatlietā. Iebildumi tika apstiprināti ar pirmās instances tiesas spriedumu 2013. gadā. Valsts tiesa nolēma, ka izpildi nevar prasīt no Dimos Zagoriou pašvaldības.

3. Komisija pārsūdzēja šo nolēmumu iesniedzējtiesā, civillietu apelācijas tiesā, apgalvojot, ka lietas izskatīšana ir piekritīga valsts administratīvajām, nevis civillietu tiesām. Tā arī uzskatīja, ka izpildi varēja prasīt no Dimos Zagoriou pašvaldības kā [pašvaldības] uzņēmuma tiesību pārņēmējas.

4. Šajos visai sarežģītajos procesuālajos apstākļos iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai izskatāmais strīds pēc būtības ir privāto vai publisko tiesību strīds, kā ir jānosaka kompetentā tiesa un no kuriem subjektiem var prasīt izpildi.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

1. Līgums par ES darbību

5. LESD 299. pants ir formulēts šādi: “Padomes, Komisijas vai Eiropas Centrālās bankas akti, kas uzliek finansiālas saistības personām, kuras nav valstis, ir izpildāmi. Izpildi reglamentē tās valsts civilprocesa normas, kurā izpilde notiek. Valsts iestāde, ko šim nolūkam norīko attiecīgās dalībvalsts valdība un dara to zināmu Komisijai un Eiropas Savienības Tiesai, lēmumam pievieno izpildes rīkojumu, iepriekš pārbaudot tikai lēmuma autentiskumu. Kad pēc attiecīgās puses lūguma ir izpildītas šīs formalitātes, minētā puse var sākt izpildi saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, griežoties tieši kompetentā iestādē. Izpildi var apturēt tikai ar Tiesas lēmumu. Sūdzības par nepareizu izpildi tomēr ir attiecīgās valsts tiesu jurisdikcijā.”

2. Regulas Nr. 2052/88 ( 3 ), Nr. 4253/88 ( 4 ) un Nr. 4256/88 ( 5 )

6. Regula (EEK) Nr. 2052/88 ir pamata tiesību akts, kas reglamentē Savienības struktūrfondus, to savstarpējās attiecības, kā arī to attiecības ar citiem finanšu instrumentiem (turpmāk tekstā – “Regula par struktūrfondiem”).

7. Regula (EEK) Nr. 4253/88 ir galvenā Regulas par struktūrfondiem īstenošanas regula (turpmāk tekstā – “Struktūrfondu īstenošanas regula”).

8. Regula (EEK) Nr. 4256/88 papildina Struktūrfondu īstenošanas regulu attiecībā uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fondu (turpmāk tekstā – “Struktūrfondu īstenošanas regula (ELVGF)”). Attiecīgi Struktūrfondu īstenošanas regulas (ELVGF) 1. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ELVGF Virzības nodaļu var izmantot pasākumu finansēšanai, lai izpildītu uzdevumus saskaņā ar Regulu par struktūrfondiem. 1. panta 2. punkts kopumā ir attiecināms uz šādiem gadījumiem, kas ir paredzēti Struktūrfondu īstenošanas regulā.

9. Struktūrfondu īstenošanas regulas VI sadaļā “Finanšu noteikumi” ir iekļauts tostarp 24. pants, kurā ir paredzēts: “Atbalsta samazināšana, pārtraukšana un atcelšana 1. Ja šķiet, ka darbības vai pasākuma īstenošana attaisno tikai kādu daļu no piešķirtā atbalsta, Komisija uzsāk atbilstošu gadījuma pārbaudi partnerattiecību ietvaros, it īpaši pieprasot dalībvalstij vai citām tās izraudzītām iestādēm veikt darbības, lai noteiktajā termiņā iesniegtu savus apsvērumus. 2. Pēc šīs pārbaudes veikšanas Komisija var samazināt vai pārtraukt atbalstu attiecīgajai darbībai vai pasākumam, ja pārbaudē tiek apstiprināts, ka pastāv pārkāpums vai būtiskas izmaiņas, kuras skar darbības vai pasākuma īstenošanas raksturu vai nosacījumus un kuru veikšanai Komisijai nav lūgts apstiprinājums. 3. Jebkuru nepamatoti saņemtu un atlīdzināmu summu atmaksā Komisijai. Neatmaksātajām summām var pieskaitīt kavējuma procentus atbilstīgi finanšu regulas noteikumiem un saskaņā ar noteikumiem, ko paredz Komisija saskaņā ar VIII sadaļā minētajām procedūrām.” [Neoficiāls tulkojums]

III. Faktiskie apstākļi, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi

10. 1993. gadā Dimotiki Epicheirisi Touristikis Anaptyxis Aristis Zagoriou Ioanninon, uzņēmums, kura vienīgais akcionārs ir Aristi Zagoriou pašvaldība un kurš ir atbildīgs par Aristi reģiona attīstību (turpmāk tekstā – “uzņēmums”), lūdza atbalstu no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (turpmāk tekstā – “ELVGF”), un šis atbalsts tam tika piešķirts. Projekts tika izbeigts priekšlaicīgi, līdz ar to Komisija mēģināja atgūt daļu no piešķirtā atbalsta.

11. Šajā nolūkā 2006. gadā Komisija pieņēma šim uzņēmumam adresētu lēmumu par piešķirtā atbalsta atmaksu (turpmāk tekstā – “Komisijas lēmums”) ( 6 ). Šī lēmuma izpilde tika prasīta saskaņā ar EKL 256. pantu (tagad – LESD 299. pants), kurā ir paredzēta tādu aktu izpildāmība, kas uzliek finansiālas saistības personām, kuras nav valstis. Lēmumam tika pievienots izpildes rīkojums.

12. Tomēr pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas Aristi Zagoriou pašvaldība tika iekļauta Kentriko Zagori pašvaldībā ( 7 ). Turklāt uzņēmums tika likvidēts ( 8 ).

13. Atbilstoši iesniedzējtiesas lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu 2008. gada 31. augustā tika izdots izpildraksts par parāda, kā arī ar to saistīto procentu maksājumu piedziņu no Kentriko Zagori pašvaldības, kas ir Aristi Zagoriou pašvaldības tiesību pārņēmēja un uzņēmuma vienīgā akcionāre (turpmāk tekstā – “izpildraksts”). 2008. gada 15. oktobrī Komisija saņēma rīkojumu par aresta uzlikšanu Kentriko Zagori aktīviem, kas atrodas bankā.

14. Nauda tika pārskaitīta Komisijai.

15. 2008. gada 23. oktobrīKentriko Zagori pašvaldība cēla iebildumus pret izpildrakstu Monomeles Protodikeio Athinon (Atēnu pirmās instances tiesa (viena tiesneša sastāvā), Grieķija) (civillietu tiesā).

16. Tiesvedības laikā šajā tiesā Kentriko Zagori pašvaldība tika iekļauta Dimos Zagoriou pašvaldībā ( 9 ).

17. Ar 2013. gada 14. maija spriedumu civillietu tiesa pirmajā instancē apmierināja iebildumus, pamatojoties uz to, ka uzņēmuma parādu atmaksu nevar prasīt no Dimos Zagoriou pašvaldības.

18. Komisija pārsūdzēja šo spriedumu iesniedzējtiesā Monomeles Efeteio Athinon (Atēnu apelācijas tiesa (viena tiesneša sastāvā), Grieķija).

19. Savā apelācijas sūdzībā Komisija būtībā apgalvo, ka tiesai, kura izskatīja strīdu pirmajā instancē (civillietu tiesai), nebija piekritības to izskatīt, jo strīds ir administratīva rakstura un tas ir jāizskata administratīvajām tiesām. Komisija arī apgalvoja, ka izpildi var prasīt no Dimos Zagoriou pašvaldības.

20. Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, Monomeles Efeteio Athinon (Atēnu apelācijas tiesa (viena tiesneša sastāvā)) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Ja īpašums, kas atrodas trešo personu rokās un kam uzlikts Eiropas Komisijas noteikts arests, ir privāts aizdevums un ja sākotnējā prasība, kuras apmierināšanai tiek veikta piespiedu izpilde, izriet no tiesiskajām attiecībām, ko regulē no iepriekš minētajiem Eiropas Komisijas aktiem radušās publiskās tiesības, – kāds ir Eiropas Komisijas aktu, tai īstenojot savas Regulās Nr. 2052/88, Nr. 4253/88 un Nr. 4256/88 minētās kompetences, raksturs un – precīzāk – vai šādi Komisijas akti ir akti, ko regulē publiskās tiesības un kas katrā ziņā rada administratīvi tiesiskus strīdus pēc būtības, vai tie tomēr ir akti, ko regulē privātās tiesības un kas rada privāttiesiskus strīdus? 2) Ievērojot LESD 299. pantu, saskaņā ar kuru tādu Eiropas Komisijas aktu piespiedu izpildi, kuri uzliek finansiālas saistības personām, kas nav dalībvalstis, reglamentē tās valsts civilprocesa normas, kuras teritorijā tiek veikta piespiedu izpilde, un, ievērojot tā paša panta noteikumu, atbilstīgi kuram sūdzības par nepareizu izpildi ir attiecīgās valsts tiesu jurisdikcijā, – kā tiek noteikta valsts tiesu kompetence par strīdiem, kas izriet no šādas izpildes, kur atbilstīgi valsts tiesiskajam regulējumam tādi strīdi ir administratīvi tiesiski strīdi pēc būtības, proti, kur konkrētās attiecības ir tādas, ko regulē publiskās tiesības? 3) Vai tādu Eiropas Komisijas aktu piespiedu izpildes gadījumā, kuri pieņemti, īstenojot Regulas Nr. 2052/88, Nr. 4253/88 un Nr. 4256/88, un kuri uzliek finansiālas saistības personām, kas nav dalībvalstis, parādnieka pasīvo leģitimāciju [nosaka] uz valsts tiesību pamata vai uz Kopienu tiesību pamata? 4) Ja subjekts, kam ir jāpilda no Eiropas Komisijas akta, kas pieņemts, īstenojot Regulas Nr. 2052/88, Nr. 4253/88 un Nr. 4256/88, izrietošas finansiālas saistības, ir vēlāk likvidēts pašvaldības uzņēmums, – vai saskaņā ar iepriekš minētajām regulām pašvaldība, kurai pieder minētais uzņēmums, ir atbildīga par konkrēto finansiālo saistību pret Eiropas Komisiju izpildi?”

21. Rakstveida apsvērumus iesniedza Dimos Zagoriou pašvaldība, Grieķijas valdība un Komisija. Šie lietas dalībnieki sniedza arī mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē 2017. gada 8. martā.

IV. Vērtējums

A. Par pieņemamību

22. Lai gan varētu būt šaubas par valsts tiesas prejudiciālo jautājumu pieņemamību, tos noteikti nevar uzskatīt par nesaistītiem ar pamatlietu. Tādējādi uz tiem attiecas atbilstības pieņēmums ( 10 ). Turklāt, lai gan atsevišķus jautājumu fragmentus varētu saprast kā tādus, ar kuriem Tiesai tiek lūgts interpretēt valsts tiesības, kas acīmredzami nav tās uzdevums ( 11 ), tie izraisa arī vispārīgākus jautājumus par mijiedarbību starp Savienības un valsts tiesībām. Visbeidzot, skaidrības vai precīzas informācijas par atbilstošo valsts tiesisko regulējumu neesamība valsts tiesas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav liegusi galvenajiem lietas dalībniekiem, kā arī Grieķijas valdībai iesniegt apsvērumus.

23. Manuprāt, šo iemeslu dēļ prejudiciālie jautājumi ir pieņemami. Tomēr, kā tas tiks izklāstīts šo secinājumu turpinājumā, es uzskatu, ka iesniedzējtiesas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu pieticīgi sniegtā informācija ievērojami ierobežo to, cik detalizēti Tiesa varēs atbildēt.

B. Par būtību

1. Par pirmo un otro jautājumu

24. Pamatlieta ir saistīta ar iebildumiem, kas celti pret Savienības prasījuma piespiedu izpildi, kura noteikta ar Komisijas lēmumu par finansiālu saistību uzlikšanu. Tiesvedībā valsts tiesā starp dalībniekiem galvenais strīds ir par to, vai šāda veida tiesvedībām ir jābūt administratīvo vai civillietu tiesu kompetencē.

25. Dimos Zagoriou pašvaldība un Grieķijas valdība apgalvo, ka tā ir piekritīga civillietu tiesām. Komisija atsaucas uz līdzvērtības principu, apgalvojot, ka prasības par parādu piedziņu ir jāizskata vienām un tām pašām tiesām neatkarīgi no tā, vai parāds ir attiecībā pret Grieķijas valsti vai Komisiju. Es saprotu, ka Komisijas izpratnē abos gadījumos kompetencei ir jābūt administratīvajām tiesām. Šādi apstākļi ir iesniedzējtiesas pirmo divu jautājumu pamatā.

26. Ar iesniedzējtiesas otro jautājumu būtībā tiek jautāts, kā lai nosaka, kura valsts tiesa ir kompetenta izskatīt tādas lietas, kāda ir tajā izskatāmā lieta. Konkrēti, iesniedzējtiesai ir bažas par tiesisko attiecību, kas ir strīda izcelsmes pamatā, veida (publisko vai privāto tiesību) ietekmi uz šo izvēli. Es saprotu, ka šī iemesla dēļ iesniedzējtiesa uzdod savu pirmo jautājumu par to, vai tajā izskatāmā strīda izcelsmes pamatā ir publisko vai privāto tiesību attiecības.

27. Tādējādi man šķiet, ka gan pirmā, gan otrā valsts tiesas jautājuma mērķis ir saprast, kuru tiesu kompetencē ir izskatīt prasības par parāda Savienībai piedziņu. Tāpēc es šos jautājumus vērtēšu kopā.

28. Ir jāatkārto, ka šīs Tiesas uzdevums noteikti nav interpretēt valsts tiesību aktus par tiesu kompetenci un, balstoties uz to, izlemt, kuras tiesu sistēmas ietvaros valsts tiesnesim būtu jāizskata lieta. Tomēr, abstrahējoties no valsts tiesiskā regulējuma līmeņa, valsts tiesas pirmais un otrais jautājums ir saistīts arī ar vispārīgāku jautājumu: kādi nosacījumi ir paredzēti Savienības tiesībās attiecībā uz tādu parādu valsts piedziņas procesu, kas ir maksājami Savienībai?

29. Attiecībā uz iesniedzējtiesas jautājumiem galvenais ir interpretēt LESD 299. pantu, kurā ir paredzēts, ka Komisijas akti, kas uzliek finansiālas saistības personām, kuras nav valstis, ir izpildāmi ( 12 ). Šī tiesību norma ir gan jauna, gan minimālistiska. Jauna ( 13 ), jo tā būtībā nosaka, kuri starptautisko organizāciju lēmumi ir tieši izpildāmi valsts līmenī bez vajadzības dalībvalstij piemērot atzīšanas procedūru ( 14 ). Minimālistiska, jo visus aspektus, kas ir saistīti ar piespiedu izpildi, tā atstāj valsts tiesību aktu ziņā.

30. Šajā minimālisma garā LESD 299. pantā nav nekādu norāžu, ka valsts tiesību aktos būtu jāparedz konkrētas tiesas attiecīgo strīdu izskatīšanai (administratīvās, civillietu vai citas tiesas).

31. Protams, LESD 299. panta otrajā daļā ir paredzēts, ka lēmumu, kas uzliek finansiālas saistības, izpildi reglamentē valsts “civilprocesa normas”.

32. Tomēr, kā Komisija ir norādījusi savos procesuālajos rakstos, šī tiesību norma attiecas tikai uz izpildes rīkojuma pievienošanas procesu. Manuprāt, to tiešām apstiprina LESD 299. panta uzbūve. 299. pantā atsauce uz civilprocesa normām ir tikai tā otrās daļas pirmajā teikumā. Pārējā šī panta otrā daļa attiecas uz izpildes rīkojuma pievienošanas procesa posmu. Pārējās tiesību normas daļas (299. panta trešā un ceturtā daļa) attiecas uz vēlākiem piespiedu izpildes procesa posmiem. Tajos nav paredzēti nekādi šāda veida ierobežojumi. Tādējādi, brīdī, kad izpildes rīkojums ir pievienots, izpilde tiek veikta “saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem” (LESD 299. panta trešā daļa), un pārbaude tiesā ir “attiecīgās valsts tiesu jurisdikcijā” (LESD 299. panta ceturtā daļa).

33. Tādēļ šķiet, ka atsauci uz “civilprocesa normām” bija paredzēts attiecināt tikai uz izpildes rīkojuma pievienošanas procesu. Attiecībā uz pārējo, tostarp visiem pārējiem posmiem, LESD 299. panta formulējums ir pilnīgi neitrāls, ciktāl tas attiecas uz valsts iestādēm, kurām būtu jāizpilda ES iestāžu akti, kas uzliek finansiālas saistības personām, kuras nav valstis.

34. Turklāt es nesaskatu nevienu Regulas par struktūrfondiem, Struktūrfondu īstenošanas regulas vai Struktūrfondu īstenošanas regulas (ELVGF) tiesību normu (arī neviens no lietas dalībniekiem nav atsaucies tādu normu), kurā būtu paredzēta konkrētu tiesu noteikšana.

35. Tā kā Savienības tiesībās nav šādu precizējumu par kompetentajām valsts tiesām, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šīs tiesas tiek noteiktas valsts procesuālās autonomijas ietvaros, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus ( 15 ).

36. Tā ir īsā atbilde uz iesniedzējtiesas jautājumiem par to, kā ir jānosaka kompetentā tiesa. Tomēr, lai iesniedzējtiesai palīdzētu vislabāk, es uzskatu par lietderīgu šajā brīdī sīkāk izvērtēt, kā līdzvērtības un efektivitātes principi varētu būt noderīgi šajā lietā. To darot, es apsvēršu iesniedzējtiesas konkrētās bažas par izvēli starp administratīvajām un civillietu tiesām un ietekmi, kāda ir lietas dalībnieku tiesisko attiecību publisko/privāto tiesību raksturam strīda rašanās brīdī.

37. Piekrītu Komisijai, ka iesniedzējtiesas nolēmumā nav nekādu norāžu par tāda jautājuma esamību, kas ir saistīts ar efektivitātes principu attiecībā uz kompetentās tiesas noteikšanu ( 16 ). It īpaši nav konstatējama neviena norāde par to, ka varētu būt problēmas vērsties valsts tiesās. Jautājums drīzāk ir par tiesu veidu – administratīvās vai civillietu tiesas.

38. Tomēr līdzvērtības principa piemērošana attiecībā uz šo lietu, iespējams, ir mazāk acīmredzama. Šī piemērošana saistībā ar otro jautājumu ir Komisijas galvenais apsvērums. Būtībā Komisija apgalvo, ka tiesvedības mērķis ir nepamatoti piešķirtā atbalsta piedziņa un tās piespiedu izpilde. Komisija uzskata, ka neatkarīgi no tā, vai šī tiesvedība attiecas uz atbalstu, ko piešķīrusi Grieķijas valsts no valsts resursiem vai Komisija no Savienības resursiem, līdzvērtības princips paredz, ka lieta ir jāizskata vienām un tām pašām tiesām. Vai nu abos gadījumos tās ir administratīvās tiesas, vai arī abos gadījumos tās ir civillietu tiesas.

39. Manuprāt, atbilde ir niansētāka. Sīkāk ir jāizvērtē tas, ko līdzvērtības princips nozīmē tādā lietā, kāda ir šī izskatāmā lieta.

40. Kopumā līdzvērtības princips paredz divkāršu salīdzinājumu ( 17 ). Pirmkārt, ir jānosaka salīdzināmas “tiesvedības” vai “prasības” un, otrkārt, ir jānovērtē, vai prasībām, kuras ir pamatotas ar Savienības tiesībām, tiek piemērots mazāk labvēlīgs režīms nekā pret salīdzināmām prasībām, kuras ir pamatotas ar valsts tiesībām.

41. Tiesvedību salīdzināmība tiek noteikta, izvērtējot “gan priekšmetu, gan būtiskos elementus šķietami līdzīgās iekšēja rakstura prasībās” ( 18 ). Atsevišķās lietās Tiesa atsaucas uz “priekšmetu, pamatu un būtiskām sastāvdaļām” ( 19 ). Ja prasības tiek atzītas par līdzīgām, pret tām ir jāattiecas līdzīgi. Lai noteiktu, vai attieksme ir līdzīga un vai ir ievērots līdzvērtības princips, valsts tiesai ir “objektīvi un abstrakti jāpārbauda attiecīgo noteikumu līdzība, ņemot vērā to vietu visā procesā, procesa norise un noteikumu īpatnības” ( 20 ).

42. Judikatūra, iespējams, ir zināmā mērā neskaidra par to, ko nozīmē “līdzvērtīga” vai “līdzīga” attieksme. Atsevišķās lietās Tiesas nostāja ir bijusi “strikta”, acīmredzami paredzot identisku attieksmi (“vienāda” piemērošana prasībām, kuras ir pamatotas ar Savienības tiesībām, un prasībām, kuras ir pamatotas ar valsts tiesībām ( 21 )). Citās lietās (kas tiešām ir lielākā daļa gadījumu) Tiesa izmanto “elastīgāku” formulējumu, runājot par attieksmi, kas “nav mazāk labvēlīgāka”, pret prasībām, kuras ir pamatotas ar Savienības tiesībām ( 22 ). Pēdējā gadījumā ir skaidri paredzēts, ka ir iespējamas atšķirības, pieņemot, ka šīm atšķirībām nav negatīvas ietekmes uz prasībām, kuras ir pamatotas ar Savienības tiesībām, salīdzinājumā ar prasībām, kuras ir pamatotas ar valsts tiesībām.

43. Manuprāt, līdzvērtība vienkārši paredz līdzību un “ne mazāk labvēlīgu attieksmi”. Tā nevar nozīmēt strikti identiskus noteikumus. Šāda, iespējams, sapratīgāka un aptverošāka pieeja ir ne tikai plašāk atspoguļota judikatūrā; tajā arī tiek atzīts “autonomijas” aspekts “valsts procesuālās autonomijas” ietvaros, kā arī tiek ņemts vērā apstāklis, ka nav tik vienkārši objektīvi salīdzināt atsevišķus noteikumus.

44. Kad principa piemērošanas joma ir šādi precizēta, es sniegšu turpmāk minētos apsvērumus saistībā ar šo lietu.

a) Par tiesvedību līdzību

45. Šajā lietā pirmais līdzvērtības principa piemērošanas posms būs noteikt, kāda veida tiesvedības ir jāsalīdzina. To darot, ir jāņem vērā prasības “priekšmets, pamats un būtiskās sastāvdaļas” ( 23 ).

46. Sākotnējā prasība, kas ir šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamats, bija prasība, kurā tika iebilsts pret Komisijas uzlikto finansiālo saistību piespiedu izpildes procesu, kas tika īstenots, izmantojot izpildrakstu un rīkojumu par mantas arestu.

47. Tādēļ prasības mērķis nav panākt, ka tiek noteikta parāda esamība, vai to apstrīdēt, vai arī jautāt, kā tas radies, bet gan tā attiecas uz šāda parāda piedziņu. Man ir zināms, ka saistībā ar šādām prasībām, kas attiecas uz piespiedu izpildi, atsevišķas dalībvalstis dažos gadījumos varētu paredzēt iespēju apstrīdēt paša parāda esamību. Tomēr no lietas materiāliem skaidri neizriet, vai Grieķijā tā tas ir paredzēts vispārīgi vai konkrēti šajā gadījumā. Katrā ziņā piebildīšu, ka šajā gadījumā: a) Dimos Zagoriou pašvaldība faktiski neapstrīd parāda esamību un, b) pat ja tā tiktu apstrīdēta, pašas iesniedzējtiesas kompetencē nebūtu apšaubīt parāda esamību, jo tas ir noteikts ar ES tiesību aktu (Komisijas lēmumu), kura spēkā esamību var pārbaudīt tikai šī Tiesa ( 24 ).

48. Šajā gadījumā es uzskatu: nosakot prasības, kura attiecas uz piespiedu izpildi, “priekšmetu, pamatu un būtiskās sastāvdaļas”, uzreiz nav acīmredzami, ka būtu nozīmīgs parāda pamatā esošo attiecību raksturs, un, ja tā, tad kādā veidā tas būtu nozīmīgs.

49. No cita redzes punkta, Komisijas lēmumu var uzskatīt par jebkuru citu dokumentu, kurš ir izpildāms saskaņā ar valsts tiesībām un kura izcelsme (publiskās vai privātās tiesības) ir maznozīmīga. Viss ir atkarīgs no valsts procesuālajiem noteikumiem attiecībā uz izpildes procesu: proti, varētu pastāvēt tādas valsts tiesību sistēmas, kurās visu “publisko tiesību dokumentu” izpilde būs piekritīga vienīgi administratīvajām tiesām. Tomēr varētu būt arī tiesību sistēmas, kurās izpildes process administratīvajās tiesās tiks īstenots attiecībā uz pašu administratīvo tiesu pieņemtajiem nolēmumiem. Tādēļ lēmumiem, kuri ir pieņemti ārpus šīs sistēmas, būtu nepieciešams pievienot izpildes rīkojumu. Pēc definīcijas šāda situācija nevarētu tikt salīdzināta ar galīgu valsts administratīvo lēmumu, attiecībā uz kuru šāds režīms nekad nebūtu jāpiemēro. Savukārt citās sistēmās visus ar tādu galīgo lēmumu piespiedu izpildi saistītos jautājumus, ar kuriem tiek uzliktas finansiālas saistības, – vai tos būtu pieņēmusi administratīvā, civillietu vai pat krimināllietu tiesa ( 25 ) – varētu izskatīt civillietu tiesās vai pie citiem tiesību sistēmas ierēdņiem, kuri (tieši) nepieder tiesu sistēmai.

50. Visi šie iespējamie varianti ir minēti tikai ar vienu nolūku: lai uzsvērtu, ka izskatāmo attiecību raksturam nav jābūt galvenajam vai izšķirošajam faktoram, vērtējot prasību līdzību un piemērojot līdzvērtības principu. Ņemot vērā valsts tiesību sistēmas kritērijus, brīdī, kad izpildes rīkojums ir pievienots lēmumam un saskaņā ar valsts tiesībām ir kļuvis izpildāms, finansiālo saistību izcelsme var būt maznozīmīga.

51. Beigās līdzvērtība ir jāvērtē valsts tiesai, jo “tai vienīgajai ir tiešas zināšanas par procesuālajiem noteikumiem” ( 26 ), ļaujot tai skaidri izlemt šādu jautājumu.

52. Tomēr, ņemot vērā visus šos brīdinājumus, ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā par šajā lietā izskatāmo attiecību starp lietas dalībniekiem raksturu, liekot noprast, ka tā uzskata, ka šīs attiecības ir nozīmīgas, nosakot to, vai minētajā tiesā izskatāmajā lietā pastāv līdzvērtība. Šajā ziņā iesniedzējtiesa jautā, vai šīs attiecības un parāds ir jākvalificē kā “publisko” vai “privāto” tiesību attiecības.

53. Savienības tiesībās nav paredzēts formāls nošķīrums starp “publiskajām” vai “privātajām” tiesībām ( 27 ). Tomēr, ciktāl tas var būt noderīgi iesniedzējtiesai, vērtējot tiesvedību līdzību, piebildīšu, ka konkrētais akts – Komisijas lēmums – “uzliek” finansiālas saistības (atbilstoši LESD 299. pantā lietotajam jēdzienam). Tātad, lai kur arī būtu precīzā robežlīnija starp “publiskām” un “privātām” tiesībām katrā individuālā valsts tiesību sistēmā ( 28 ), kā arī, lai kāda publisko tiesību definīcija varētu tikt vairāk apsvērta (tā, kas balstīta uz teoriju par varu, interesēm vai parastā, proti, balstīta uz teoriju par struktūru), finansiālo saistību “uzlikšana” ar vienpusēju tādas iestādes lēmumu, kura mēģina atgūt no budžeta līdzekļiem piešķirto atbalstu, noteikti tiks kvalificēta kā piederoša “publiskām” tiesībām saskaņā ar jebkuru no šīm pieejām.

54. Es uzsveru, ka nevēlos likt domāt, ka starp publiskajām un privātajām tiesībām Savienības tiesībās pastāvētu kāds formāls juridisks nošķīrums vai arī to, cik lielā mērā šāda atšķirība atbilst valsts tiesībām. Bet es vēlos tikai norādīt uz acīmredzamu un faktiski neapstrīdamu faktu, ka, vienpusēji uzliekot finansiālas saistības atmaksāt piešķirto finanšu atbalstu, Komisija ir acīmredzami izmantojusi “īpašas” pilnvaras, kas atšķiras no noteikumiem, kuri parasti ir piemērojami attiecībām starp privātpersonām ( 29 ). Tas, kāda nozīme ir šim apstāklim, vērtējot līdzvērtību, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, ievērojot šajā sadaļā iepriekš minētos brīdinājumus.

b) Par noteikumu līdzību

55. Kad iesniedzējtiesa, balstoties uz priekšmetu, pamatu un būtiskajām sastāvdaļām, ir noteikusi ar kāda veida tiesvedību ir jāsalīdzina pamatlietas tiesvedība, tai ir jānosaka, vai piemērojamie procesuālie noteikumi ir līdzīgi. Šajā ziņā iesniedzējtiesai konkrēti ir bažas par kompetentās tiesas – administratīvās vai civillietu tiesas – izvēli.

56. Ja es uz brīdi pieņemu, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka tiesvedības, kuras ir “līdzīgas” pamatlietas tiesvedībai, parasti izskatītu civillietu tiesas, šķiet, šādā gadījumā nebūtu režīma atšķirības attiecībā uz jurisdikciju. Pamatlietu jau izskata civillietu tiesa, tāpat kā tas būtu “līdzīgu” tiesvedību gadījumā.

57. Bet, ja es pieņemu, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka tiesvedības, kuras ir “līdzīgas” pamatlietas tiesvedībai, parasti izskatītu administratīvās tiesas, šķiet, šajā gadījumā patiešām būtu atšķirīgi režīmi: ja Komisija ir lietas dalībniece, “līdzīgas” tiesvedības izskata civillietu tiesas, savukārt administratīvās tiesas citos (atsevišķos) gadījumos.

58. Vai atšķirīgu procesuālo noteikumu piemērošana līdzīgās tiesvedībās automātiski nozīmē līdzvērtības principa pārkāpumu?

59. Lai atbildētu uz šo jautājumu, valsts tiesai ir jāapsver, vai piemērotie noteikumi “ir līdzīgi, ņemot vērā to, kāda nozīme šiem noteikumiem ir tiesvedībā kopumā, kā arī šīs tiesvedības norisi un jebkādas šo noteikumu īpatnības” ( 30 ). Līdzvērtības princips netiks pārkāpts, ja vien atšķirīgu noteikumu piemērošana neparedz mazāk labvēlīgu attieksmi pret prasībām, kuras ir pamatotas ar Savienības tiesībām.

60. Tomēr, lai varētu veikt šo novērtējumu, jābūt skaidrībai un konkrētībai par tieši pārbaudāmo noteikumu. Pēc definīcijas noteikumu līdzību var novērtēt attiecībā uz speciālo noteikumu un tā darbību (piemēram, tiesības celt prasību, noilgums, termiņi, nodevas, pārstāvība utt.). Savukārt veikt novērtējumu par līdzību mazāk labvēlīgas attieksmes neesamības ziņā attiecībā uz visu jurisdikcijas sistēmu varētu būt Tiesneša Herkulesa cienīgs uzdevums, bet grūti izpildāms jebkuram citam.

61. Tādēļ, tā kā nav konkrētu un precīzu pierādījumu, tiesību norma, ar kuru par kompetentām tiek noteiktas administratīvās tiesas pretstatā civillietu tiesām, nav pati par sevi acīmredzami labvēlīgāka vai nelabvēlīgāka attiecībā uz kādu no lietas dalībniekiem. Piebildīšu, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu vai lietas dalībnieku apsvērumos šajā lietā nav nekādu precīzu norāžu par to, kādēļ jurisdikcijas piešķiršana civillietu nevis administratīvajām tiesām Grieķijā varētu būt mazāk labvēlīga.

62. Tiesas spriedums lietā Baczó un Vizsnyiczai acīmredzami apstiprina šo secinājumu. Minētajā lietā Tiesai tika jautāts, vai līdzvērtības princips tiek pārkāpts, ja reģionālās tiesas tiek noteiktas par kompetentajām tiesām, lai izskatītu atsevišķus strīdus, kuri ir pamatoti ar Savienības tiesībām, ja rajona tiesas būtu kompetentas izskatīt līdzīgus strīdus, kuri ir pamatoti ar valsts tiesībām. Tiesa atzina, ka šis princips netiek pārkāpts, jo “reģionālo tiesu kompetence izskatīt prasības, kas celtas to iemeslu dēļ, kuri izriet no Savienības tiesībām, nav obligāti par “nelabvēlīgu” kvalificējama procesuālā kārtība” ( 31 ).

63. Tādējādi, manuprāt, civillietu un administratīvo tiesu noteikšana, lai izskatītu līdzīgas tiesvedības, kas attiecīgi izriet no Savienības tiesībām un valsts tiesībām, pati par sevi nav līdzvērtības principa pārkāpums. Šis princips tiktu pārkāpts tikai gadījumā, ja tā acīmredzami, saistībā ar vienu vai vairākiem konkrētiem procesa elementiem paredzētu mazāk labvēlīgu attieksmi pret prasījumiem, kuri ir pamatoti ar Savienības tiesībām. Visbeidzot, jautājums par to, vai civillietu, nevis administratīvo tiesu izvēli varētu uzskatīt par “nelabvēlīgu” šajā ziņā, ir jāizlemj iesniedzējtiesai.

64. Attiecībā uz ideju, ka attiecinātie noteikumi, tostarp par civillietu tiesu piemērotajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem šķietami varētu būt nelabvēlīgi Komisijai, salīdzinot ar administratīvo tiesu piemērotajiem noteikumiem, es vienkārši piebildīšu, ka Komisija faktiski nav izvirzījusi šādu prasījumu, kā arī citādi Tiesa nav saņēmusi nekādu informāciju par šo jautājumu.

c) Secinājums

65. Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu uz iesniedzējtiesas pirmo un otro jautājumu atbildēt šādi: valsts tiesību ziņā, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, ir noteikt, kura tiesa ir kompetenta izskatīt prasības, kuras ir celtas pret tādu Eiropas Komisijas aktu izpildi, kas atbilstoši LESD 299. pantam uzliek finansiālas saistības personām, kuras nav dalībvalstis. Nosakot, vai ir pārkāpts līdzvērtības princips, valsts tiesai, pirmkārt, ir jāpārliecinās, vai attiecīgās tiesvedības ir līdzīgas attiecībā uz to priekšmetu, pamatu un būtiskām sastāvdaļām, un, otrkārt, ir jāpārbauda, vai procesuālie noteikumi, kas tiek attiecināti uz prasībām, kuras ir pamatotas ar Savienības tiesībām, ir mazāk labvēlīgi nekā tie, kas tiek attiecināti uz prasībām, kuras ir pamatotas vienīgi ar valsts tiesībām.

2. Par trešo un ceturto jautājumu

66. Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai gadījumā, ja Komisija mēģina atgūt nepamatoti piešķirto atbalstu saskaņā ar Regulu par struktūrfondiem un to īstenošanas regulām, to personu loks, pret kurām tiek vērsta izpilde ( 32 ), tiek noteikts saskaņā ar valsts vai Savienības tiesībām.

67. Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai valsts iestādei, kas ir vienīgā uzņēmuma akcionāre, ir jāatmaksā līdzekļi, kurus šāds uzņēmums, kas vēlāk ir likvidēts, ir saņēmis saskaņā ar Regulu par struktūrfondiem un to īstenošanas regulām un kuru atmaksa būtu jāveic pašam uzņēmumam.

68. Ņemot vērā ciešo saikni starp trešo un ceturto jautājumu, es tos izvērtēšu kopā.

69. Komisija apgalvo, ka tas ir LESD 299. panta pirmajā daļā minēts Savienības akts (un līdz ar to tās ir Savienības tiesības), kas nosaka personas, kurām tiek uzliktas finansiālās saistības.

70. Piekrītu. Tas acīmredzami izriet no paša LESD 299. panta pirmās daļas formulējuma. Šajā lietā šis akts – Komisijas lēmums – tika adresēts vienīgi uzņēmumam.

71. Tomēr šajā gadījumā situāciju sarežģītāku padara apstāklis, ka šis uzņēmums kopš tā laika ir likvidēts. Līdz ar to tika izdots izpildraksts pret kādu citu subjektu – Kentriko Zagori pašvaldību – un tieši attiecībā uz Kentriko Zagori bankas aktīviem tika izpildīts rīkojums par mantas arestu.

72. Jāatgādina, ka iebildumus cēla Kentriko Zagori pašvaldība. Tomēr, pirms minētā prasība tika izskatīta pirmās instances tiesā, Kentriko Zagori pašvaldība tika iekļauta Dimos Zagoriou pašvaldībā.

73. Vai pušu aizstāšanas juridiskais pamats ir valsts vai Savienības tiesības, ja šāda izpilde tiek prasīta attiecībā uz subjektu, kas nav tas subjekts, kuram bija adresēts Komisijas lēmums?

74. Es uzskatu, ka tās noteikti ir valsts tiesības. LESD 299. pantā ir tieši paredzēts, ka izpildi vispārīgi reglamentē valsts tiesības. Turklāt Regulā par struktūrfondiem vai to īstenošanas regulās es neredzu nekādu juridisku pamatu prasīt vērst pret personu B tādu saistību izpildi, kuras ir uzliktas personai A atbilstoši šīm regulām un LESD 299. pantam.

75. Atbildot uz konkrētajiem jautājumiem par šo aspektu tiesas sēdē, Komisija patiešām nevarēja norādīt šādu juridisko pamatu Savienības atsavinātajās tiesībās ( 33 ).

76. Skaidrības labad, uzdotais jautājums ir par subjektu, pret kuru vērst piespiedu izpildi (šajā gadījumā subjektu, kuram bija adresēts izpildraksts un kura bankas aktīvi tika arestēti, – Kentriko Zagori pašvaldību). Šajā gadījumā es neizdaru nekādus secinājumus par Komisijas LESD 299. panta pirmajā daļā minēto aktu iespējamajiem adresātiem. Jautājums par to, vai Komisija varēja vai nevarēja adresēt savu lēmumu uzņēmuma akcionāram (vai pašvaldībai, kurā tas pēc tam tika iekļauts), kā arī adresāta izvēles juridiskais pamats ir hipotētisks jautājums, kurš neattiecas uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

77. Tas, vai izpildi var vai nevar vērst pret personu, kas nav tā pati persona, kurai tika adresēts Komisijas lēmums, saskaņā ar valsts procesuālās autonomijas principu ir valsts tiesību jautājums.

78. Tomēr saskaņā ar iepriekš 15. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru uz procesuālo autonomiju savukārt attiecas līdzvērtības un efektivitātes principi.

79. Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka, lai ievērotu līdzvērtības un efektivitātes principus, ir jāļauj tās lēmumu vērst pret Dimos Zagoriou pašvaldību ( 34 ). Būtībā tā apgalvo, ka attiecīgās Grieķijas tiesību normas ļauj pašvaldībām pārņemt visus (likvidēto) pašvaldību uzņēmumu aktīvus un “atlasīt” [“cherry pick”] parādus. Tomēr pastāv izņēmums attiecībā uz tādām atsevišķām parādsaistībām pret Grieķijas valsti un sociālā nodrošinājuma sistēmām, kuras ir obligāti jāpārņem. Tādējādi parādsaistībām attiecībā pret Grieķijas valsti un sociālā nodrošinājuma sistēmām tiek piemērots preferenciālais režīms.

80. Komisija uzskata, ciktāl šī valsts tiesiskā regulējuma dēļ Dimos Zagoriou pašvaldībai nav bijis jāpārņem uzņēmuma parāds pret Eiropas Savienību, LESD 299. panta piemērošana ir padarīta neiespējama vai pārmērīgi apgrūtināta, tādējādi apdraudot efektivitātes principu. Ciktāl ir paredzēts, ka Dimos Zagoriou pašvaldība pārņem parādu pret Grieķijas valsti un sociālā nodrošinājuma sistēmām, bet nepārņem parādus pret Eiropas Savienību, ir apdraudēts līdzvērtības princips.

81. Vērtējums par to, vai šajā gadījumā ir ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi, beigās ir jāveic iesniedzējtiesai. Šajā gadījumā Tiesai sniegt jebkādas norādes traucē apstāklis, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nekādas informācijas par tiem noteikumiem par [parādsaistību] pārņemšanu, uz kuriem savos apsvērumos atsaucas Komisija un Dimos Zagoriou pašvaldība. Tomēr, lai palīdzētu iesniedzējtiesai veikt šo vērtējumu, es sniegšu turpmāk izklāstītos apsvērumus.

a) Par LESD 299. pantu un valsts noteikumiem par [parādsaistību] pārņemšanu

82. Vispirms varētu jautāt, vai uz noteikumiem par atbildības pārņemšanu varētu attiecināt vērtējumu saskaņā ar līdzvērtības un efektivitātes principiem. Nav tieši acīmredzams, kāda veida noteikumiem šie principi ir piemērojami.

83. Divkāršais nosacījums – par līdzvērtību un efektivitāti – ir nostiprināts judikatūrā, lai ierobežotu valsts procesuālo autonomiju. Proti, tie ļoti bieži tiek piemēroti šādā saistībā. Tie novērtē procesuālās kārtības līdzvērtību un efektivitāti, piemērojot līdzīgus procesuālos noteikumus. Tomēr bieži to pielietojums ir plašāks, nosakot tiesu iestāžu un tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanas autonomijas ierobežojumus ( 35 ), kā arī paredzot tos, attiecībā uz noteikumiem, kuri acīmredzami nav procesuālie noteikumi vai noteikumi par tiesību aizsardzības līdzekļiem ( 36 ). Acīmredzami piemēri ietver to piemērošanu cēloņsakarībai ( 37 ), direktīvas neievērošanas līgumiskajām sekām ( 38 ) un kompetento iestāžu izvēlei ( 39 ). Tas rada jautājumu par to, vai šos principus var attiecināt uz noteikumiem par [parādsaistību] pārņemšanu, ko varētu uzskatīt par tīri materiālo tiesību normām, vismaz atsevišķu valstu tiesību sistēmās.

84. Manuprāt, atzīstot judikatūras pakāpenisku attīstību šajā jomā, abus nosacījumus – par līdzvērtību un efektivitāti – mūsdienās var piemērot “horizontāli” jebkurām dalībvalstu likumdevēja izvēlēm attiecībā uz tiesību aizsardzības līdzekļiem un Savienības tiesību piespiedu izpildi valsts līmenī, ja nav Savienības tiesiskā regulējuma. Šī iemesla dēļ es uzskatu, ka principus vismaz iespējami varētu attiecināt uz noteikumiem par [parādsaistību] pārņemšanu.

85. Ņemot vērā iepriekš minēto, man ir lielas bažas par šo principu attiecināšanu uz noteikumiem par [parādsaistību] pārņemšanu šajā lietā. Vienkāršāk sakot, man šie noteikumi šķiet pārāk nesaistīti, lai tos veiksmīgi apstrīdētu saskaņā ar līdzvērtības un efektivitātes principiem. Neskatoties uz to vispārīgi plašo piemērojamību, kā tas ir minēts iepriekšējā punktā, ir jābūt skaidrai saiknei starp sākotnējām tiesībām vai saistībām, ka izriet no Savienības tiesībām, un konkrēto valsts tiesību normu, kas kavē to īstenošanu valsts līmenī konkrētos gadījumos. Šie principi nav un tiem nevajadzētu kļūt par “zelta atslēdziņu”, lai apstrīdētu ikvienu valsts procesuālo un materiālo tiesību normu, kas vienkārši neiederas, lai cik nesaistīta tā būtu ar sākotnējo saistību piemērojamību ( 40 ).

86. LESD 299. pants ir norma, kas attiecas uz aktu, kuri uzliek finansiālas saistības, izpildi. Tādēļ varētu saprātīgi gaidīt, ka valsts tiesību normas, kuras ietilpst tās piemērošanas jomā, ir normas, kuras attiecas uz šādu aktu piespiedu izpildi atbildīgajās valsts iestādēs. Tomēr to pēkšņa attiecināšana uz būtībā nesaistītiem valsts noteikumiem par parādsaistību pārņemšanu uzņēmuma likvidācijas un pašvaldību apvienošanas gadījumā šķiet pārāk plaša.

87. Tādēļ šīs lietas apstākļos ierosinu, ka abi nosacījumi – par līdzvērtību un efektivitāti –, ja tie tiek pārbaudīti saistībā ar LESD 299. panta īstenošanu valsts līmenī, vienkārši neattiecas uz valsts noteikumiem par parādsaistību pārņemšanu uzņēmumu likvidācijas un pašvaldību apvienošanas gadījumos.

88. Tomēr, ja Tiesa uzskatītu, ka līdzvērtības un efektivitātes principus var piemērot šajā lietā attiecībā uz valsts noteikumiem par parādsaistību pārņemšanu, es sniegšu arī ieteikumus par abu principu piemērošanu saistībā ar trešo un ceturto jautājumu. No līdzvērtības viedokļa galvenā problēma ir noteikt tiesvedību un režīma derīgu salīdzināmību attiecībā uz šādu konkrētu izpildes procesa aspektu. No efektivitātes viedokļa ir apšaubāmi, vai šāda nesaistīta tiesību norma var padarīt prasības, kuras ir pamatotas ar Savienības tiesībām, par “neiespējamām vai pārmērīgi apgrūtinātām”.

89. Turpinājumā es sīkāk aplūkošu katru no šiem principiem.

b) Par līdzvērtības principu

90. Attiecībā uz līdzvērtības principu Komisijas arguments būtībā ir, ka noteikumu par [parādsaistību] pārņemšanu piemērošanas nolūkā saistībā ar prasībām par parādu piedziņu pret to ir jāattiecas tieši tādā pašā veidā kā pret Grieķijas valsti ( 41 ).

91. Manuprāt, šī argumenta galvenā nepilnība ir tā, ka līdzvērtības princips netiek izmantots, lai salīdzinātu juridiskas sistēmas vai valstis un iestādes, un pret tām piemēroto attieksmi. Tas nenozīmē vienlīdzīgu attieksmi pret kreditoriem ( 42 ). Tieši otrādi, līdzvērtības principa nolūks ir nodrošināt salīdzināmu tiesvedību režīmu, lai nodrošinātu Savienības tiesību piemērošanu. Tas paredz, ka pret prasībām, kuras ir pamatotas ar Savienības tiesībām, netiek piemērota mazāk labvēlīga attieksme kā pret līdzīgām prasībām, kuras ir pamatotas ar valsts tiesībām ( 43 ).

92. Tomēr, ciktāl Komisijas argumentu var interpretēt kā mēģinājumu salīdzināt tiesvedības, kā tas ir iepriekš izskaidrots 25. un 38.–41. punktā, tas, vai tiesvedības ir līdzīgas, iesniedzējtiesai ir jānosaka, balstoties uz to priekšmetu, pamatu un būtiskajām sastāvdaļām. To darot, iesniedzējtiesa var ņemt vērā apstākli, ka attiecīgā piespiedu izpilde pamatlietā izriet no tā, ka Komisija ir izmantojusi īpašas tiesības, kas atšķiras no prastajiem noteikumiem, kuri tiek piemēroti attiecībās starp privātpersonām. Šajā ziņā es atsaucos uz jau iepriekš 54. punktā minēto argumentāciju.

93. Kad iesniedzējtiesa ir noteikusi līdzīgas tiesvedības, tai ir jāvērtē noteikumu līdzība un jānosaka, vai patiešām pret prasībām, kuras ir pamatotas ar Savienības tiesībām, tiek piemērota nelabvēlīga attieksme, kā to apgalvo Komisija. Šajā ziņā ir acīmredzami svarīgi, lai būtu skaidrs precīzs tās tiesību normas raksturs, uz kuru ir norādīts un kura tiek vērtēta, ņemot vērā līdzvērtības principu.

c) Par efektivitātes principu

94. Valsts tiesību norma var pārkāpt efektivitātes principu, ja tā Savienības tiesību izmantošanu padara neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu. Komisija to neapstrīd, bet Dimos Zagoriou pašvaldība apgalvo, ka faktiski uzņēmums turpina pastāvēt un tam pat pieder aktīvi bankā. Ciktāl tas tā tiešām ir, kā arī ciktāl Komisija būtu varējusi vai joprojām var atgūt piešķirto atbalstu pilnā apmērā no uzņēmuma, es neuzskatu, ka var pastāvēt kāds efektivitātes principa pārkāpums.

95. Uzņēmuma turpmāka pastāvēšana un īpašumtiesības uz aktīviem ir faktiski apstākļi, kas ir jāpārbauda valsts tiesai. Tomēr, ciktāl tas pastāv un tam pieder aktīvi, kā to apgalvo Dimos Zagoriou pašvaldība, es par efektivitātes principu vēl piebildīšu turpmāko.

96. Gadījumā, ja attiecīgie valsts noteikumi par [parādsaistību] pārņemšanu paredz iespēju publisko tiesību iestādei, kam pieder tādas sabiedrības daļas, kura ir nepamatoti saņēmusi Savienības atbalstu, likvidēt šo sabiedrību un principā pārvietot visus tās aktīvus, tostarp pašu šo atbalstu, vienlaikus piešķirot rīcības brīvību, atsakoties no sabiedrības saistībām, šāds scenārijs tiešām varētu radīt jautājumus par efektivitātes principa ievērošanu.

97. Lai arī tas, šķiet, ir Komisijas apgalvojuma saturs, nav zināms, vai katrā ziņā šāds scenārijs atbilst valsts mērogā piemērojamajām tiesību normām pamatlietā. Proti, vismaz balstoties uz Tiesai sniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem, pastāv domstarpības par šo tiesību normu piemērojamību laikā un piemērojamību personām, kā arī par to materiālo piemērojamību. Manuprāt, līdz ar to Tiesas rīcībā vienkārši nav vajadzīgo elementu, lai sniegtu sīkākas norādes šajā ziņā.

98. Šajā gadījumā uzmanība ir jāpievērš vēl diviem lietas izskatīšanas laikā izvirzītiem aspektiem, proti, Savienības tiesību aktu par valsts atbalstu nozīmei un lojālas sadarbības un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principiem. Es tos izvērtēšu turpmāk d) un e) punktā.

d) Par valsts atbalstu un lojālu sadarbību

99. Savos procesuālajos rakstos Komisija piekrīt, ka valsts tiesībās ir noteikta tās personas identitāte, no kuras būtu jāprasa Komisijas lēmuma, kas uzliek finansiālas saistības, izpilde. Tomēr Komisija piebilst, ka noteikumu par [parādsaistību] pārņemšanu analoga piemērošana, ievērojot Savienības tiesību aktus par valsts atbalstu, ko it īpaši iedvesmoja Romiešu tiesību actio paulina ( 44 ), arī pamato to, ka Komisija var atzīt Dimos Zagoriou pašvaldību par solidāri atbildīgu par uzņēmuma parādiem. Šajā ziņā Komisija iedvesmojās arī no Savienības tiesību lojālas sadarbības principa.

100. Lai arī izdomas pilnā argumentācija noteikti ir slavējama, es uzskatu, ka šajā gadījumā ir jāņem vērā tiesiskums un Savienības tiesību tiesiskās noteiktības princips, kuram, iespējams, ir tikpat cēla izcelsme ( 45 ).

101. No LESD 299. panta skaidri izriet, ka izpildes process ir valsts tiesību jautājums. Analoģiju ar Savienības noteikumiem par valsts atbalstu, kas ir pilnībā atsevišķs tiesību normu kopums, minēšana ir pretrunā šīs tiesību normas nepārprotamajam formulējumam. Tas ir arī pretrunā tiesiskajai noteiktībai. Kā ir apstiprinājusi Tiesa, “tiesiskās noteiktības princips prasa, lai tiesiskais regulējums, uzliekot pienākumu nodokļu maksātājiem, būtu skaidrs un precīzs, lai ieinteresētās personas varētu nepārprotami zināt savas tiesības un pienākumus un spētu atbilstoši rīkoties” ( 46 ). Vēl jo vairāk minētais ir attiecināms uz piespiedu izpildi, kas ir saistīta ar pieprasījumiem veikt maksājumus pret trešajām personām. Šādas izpildes juridiskajam pamatam ir jābūt skaidram. Atgādinu, ka Komisija apstiprināja, ka tā nav atsaukusies uz Savienības atvasināto tiesību normām, lai pamatotu [parādsaistību] pārņemšanu.

102. Attiecībā uz lojālas sadarbības principu Komisijas norāde ir vairāk nekā tikai nejauša. Neuzskatu par lietderīgu sākt parādsaistības vēršanu pret trešajām personām, ja nedz Savienības tiesībās, nedz valsts tiesībās attiecībā uz šādu iespēju nav paredzēts nekāds konkrēts juridiskais pamats.

103. Varu vienīgi piebilst, ka lojālas sadarbības pienākums darbojas divos virzienos. Tas arī prasa rūpīgu pārbaudi no Savienības iestāžu puses. Šajā ziņā es atgādinu, ka Komisija pieņēma lēmumu par atbalsta atmaksāšanu tikai 2006. gadā, tas ir, sešus gadus pēc tam, kad tā tika informēta par to, ka projekts, kura īstenošanai atbalsts bija piešķirts, netiks turpināts ( 47 ). Ja Komisija, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses, būtu rīkojusies savlaicīgāk, tai, iespējams, šobrīd šī mērķa sasniegšanai nevajadzētu izmantot savos apsvērumos samērā jaunas analoģijas ar tiesību normām par valsts atbalstu un līdzvērtības un efektivitātes principu pret trešajām personām ( 48 ).

e) Par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā

104. Pēdējais jautājums, ko iesniedzējtiesa nav tieši izvirzījusi, bet kas tika apspriests tiesas sēdē un kam būtu jāvelta nobeiguma piezīme, ir Dimos Zagoriou pašvaldības efektīva tiesību aizsardzība tiesā. Šajā ziņā nedz Dimos Zagoriou pašvaldība, nedz Kentriko Zagori pašvaldība nebija Komisijas lēmuma adresāti un principā nevarēja tieši to apstrīdēt saskaņā ar LESD 263. pantu ( 49 ). Rodas jautājums, vai subjektam, pret kuru tiek prasīta Komisijas lēmuma izpilde, ir jābūt iespējai apstrīdēt šī lēmuma tiesiskumu, ja tas ir bijis adresēts citam subjektam?

105. Šī jautājuma izvirzīšana ir skaidra: gadījumā, ja Savienības tiesību princips par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā paredz, ka ikvienam subjektam attiecībā uz kuru ir jāizpilda lēmums saskaņā ar LESD 299. pantu, ir jābūt tiesīgam šo lēmumu apstrīdēt, savukārt Kentriko Zagori (tagad Dimos Zagoriou pašvaldība) nevarēja to apstrīdēt, tad atbilstoši Savienības tiesībām no tā nevarēja prasīt izpildi.

106. Šajā ziņā šis aspekts ir nozīmīgs saistībā ar iesniedzējtiesas trešo un ceturto jautājumu, kura būtībā jautā, vai to subjektu loku, attiecībā uz kuriem var prasīt izpildi, un vai tajā ietilpst Kentriko Zagori un/vai Dimos Zagoriou pašvaldības, nosaka Savienības vai valsts tiesības. Ja Savienības tiesību princips par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ietekmē šo subjektu loku, tad to, iespējams, vajadzētu šeit izvērtēt.

107. Tomēr iesniedzējtiesa tieši neizvirzīja šo jautājumu, kā arī nav zināms, vai Kentriko Zagori pašvaldība vai Dimos Zagoriou pašvaldība vispār ir apšaubījušas Komisijas lēmuma tiesiskumu. Šī iemesla dēļ, neskatoties uz to, ka tiesas sēdē patiešām tika diskutēts par jautājumu par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, manuprāt, šī pārbaude ir hipotētiska.

108. Tomēr gadījumam, ja Tiesa nolemtu izvērtēt šo konkrēto aspektu, sniegšu šādas īsas piezīmes.

109. Pirmkārt, manuprāt, atbilstoši vispārējam apsvērumam, ir acīmredzami, ka tad, ja Savienības iestāde mēģina konfiscēt personas aktīvus, šai personai principā būtu jābūt tiesībām apstrīdēt konfiskācijas tiesiskumu pēc būtības. Tā kā attiecībā uz Latīņu juridiskajiem jēdzieniem Pandoras lāde jau ir atvērta, minēšu: ubi jus ibi remedium.

110. Otrkārt, tas, kādā veidā šis vispārējais apsvērums ir attiecināms uz situācijām saistībā ar [parādsaistību] pārņemšanu, ir mazāks skaidrs. Es varu labi iedomāties situācijas, kad subjekts manto cita subjekta parādsaistības, bet, iespējams, pavisam likumīgi, nevar tās apstrīdēt ( 50 ). Šādi apsvērumi liek saskarties ar iespējami sarežģītiem valsts tiesību jautājumiem un tiesību pārņemšanas mehānismiem. Manuprāt, arī šajā gadījumā Tiesas rīcībā nav nepieciešamās informācijas, lai sniegtu detalizētus apsvērumus par to, kādā veidā Savienības tiesību princips par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā faktiski būtu piemērojams šādos apstākļos.

111. Treškārt, nedz Kentriko Zagori pašvaldība, nedz Dimos Zagoriou pašvaldība nevarēja apstrīdēt Komisijas lēmumu saskaņā ar LESD 263. pantu vai tieši vērsties valsts tiesās, kuru kompetencē nav atzīt par spēkā neesošiem Savienības aktus ( 51 ). Ir mazāk skaidrs, vai kāda no tām būtu varējusi apstrīdēt Komisijas lēmumu netieši, prasot iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par spēkā esamību valsts izpildes procesā ( 52 ), kā arī gadījumā, ja tas būtu iespējams, nav skaidrs tas, cik atbilstīgi un piemēroti ir Komisijas lēmuma apstrīdēšanai izmantot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tomēr, lai cik arī nozīmīgi nebūtu šie jautājumi, tie nav šīs tiesvedības priekšmets.

f) Par secinājumiem

112. Ievērojot iepriekš minēto, ierosinu uz iesniedzējtiesas trešo un ceturto jautājumu atbildēt šādi: Gadījumā, ja ir jāizpilda tāds akts, kas ir pieņemts atbilstoši Regulām Nr. 2052/88, Nr. 4253/88 un Nr. 4256/88 un LESD 299. pantam un kas uzliek finansiālas saistības vietējai pašvaldībai piederošam uzņēmumam, kurš pēc tam ir likvidēts, LESD 299. pants un iepriekš minētās Savienības regulas neparedz, ka vietējai pašvaldībai būtu jāizpilda uzņēmumam uzliktās finansiālās saistības. Valsts tiesībās ir jānosaka subjekti, pret kuriem var vērst izpildi, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus.

V. Secinājumi

113. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Monomeles Efeteio Athinon (Atēnu apelācijas tiesa (viena tiesneša sastāvā)) jautājumiem atbildēt šādi: Par pirmo un otro jautājumu Valsts tiesību ziņā, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, ir noteikt, kura tiesa ir kompetenta izskatīt prasības, kuras ir celtas pret tādu Eiropas Komisijas aktu izpildi, kas atbilstoši LESD 299. pantam uzliek finansiālas saistības personām, kuras nav dalībvalstis. Nosakot, vai ir pārkāpts līdzvērtības princips, valsts tiesai, pirmkārt, ir jāpārliecinās, vai attiecīgās tiesvedības ir līdzīgas attiecībā uz to priekšmetu, pamatu un būtiskām sastāvdaļām, un, otrkārt, ir jāpārbauda, vai procesuālie noteikumi, kas tiek attiecināti uz prasībām, kuras ir pamatotas ar Savienības tiesībām, ir mazāk labvēlīgi nekā tie, kas tiek attiecināti uz prasībām, kuras ir pamatotas vienīgi ar valsts tiesībām. Par trešo un ceturto jautājumu Gadījumā, ja ir jāizpilda tāds akts, kas ir pieņemts atbilstoši Padomes 1988. gada 24. jūnija Regulai (EEK) Nr. 2052/88 par struktūrfondu uzdevumiem un to efektivitāti, kā arī par to darbības saskaņošanu savā starpā un ar Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finanšu instrumentu darbību, Padomes 1988. gada 19. decembra Regulai (EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai (EEK) Nr. 2052/88 attiecībā uz struktūrfondu, struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju, un Padomes 1988. gada 19. decembra Regulai (EEK) Nr. 4256/88, ar ko paredz noteikumus Regulas (EEK) Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz ELVGF Virzības nodaļu, un LESD 299. pantam un kas uzliek finansiālas saistības vietējai pašvaldībai piederošam uzņēmumam, kurš pēc tam ir likvidēts, LESD 299. pants un iepriekš minētās Savienības regulas neparedz, ka vietējai pašvaldībai būtu jāizpilda uzņēmumam uzliktās finansiālās saistības. Valsts tiesībās ir jānosaka subjekti, pret kuriem var vērst izpildi, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Komisijas Lēmums C(2006) 4798.

( 3 ) Padomes 1988. gada 24. jūnija Regula par struktūrfondu uzdevumiem un to efektivitāti, kā arī par to darbības saskaņošanu savā starpā un ar Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finanšu instrumentu darbību (OV 1988, L 185, 9. lpp.).

( 4 ) Padomes 1988. gada 19. decembra Regula, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai (EEK) Nr. 2052/88 attiecībā uz struktūrfondu, struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju (OV 1988, L 374, 1. lpp.).

( 5 ) Padomes 1988. gada 19. decembra Regula, ar ko paredz noteikumus Regulas (EEK) Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz ELVGF Virzības nodaļu (OV 1988, L 374, 25. lpp.).

( 6 ) Skat. 2. zemsvītras piezīmi.

( 7 ) Saskaņā ar Dimos Zagoriou pašvaldības procesuālajiem rakstiem iekļaušana tika īstenota atbilstoši 1997. gadā pieņemtajam likumam (Likums 2359/1997).

( 8 ) Saskaņā ar Dimos Zagoriou pašvaldības procesuālajiem rakstiem tas notika 2005. gadā. Tomēr šķiet, ka likvidācijas process vēl turpinājās un uzņēmums joprojām pastāvēja laikā, kad iesniedzējtiesa pieņēma lēmumu lūgt prejudiciālu nolēmumu.

( 9 ) Saskaņā ar Dimos Zagoriou procesuālajiem rakstiem iekļaušana tika īstenota atbilstoši 2010. gadā pieņemtajam likumam (Likums 3852/2010).

( 10 ) Spriedums, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c. (C‑62/14, EU:C:2015:400, 25. punkts).

( 11 ) Spriedums, 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c. (no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 70. punkts).

( 12 ) Strikti runājot, Komisijas lēmumā ir atsauce uz EKL 256. pantu, kā arī izpilde sākotnēji tika prasīta saskaņā ar to. Šajā tiesību normā ir izdarīti vajadzīgie grozījumi, bet citādi tā ir identiska LESD 299. pantam (panta jaunajā formulējumā ir atsauce uz Padomes, Komisijas un Eiropas Centrālās bankas“aktiem”, nevis “lēmumiem”). Līdz ar to šajā gadījumā nav vajadzības izvērtēt jautājumu par piemērojamību laikā, tāpēc es atsaukšos uz LESD 299. pantu, kā to dara iesniedzējtiesa savā jautājumā.

( 13 ) Vairāk novatoriskas, nevis jaunas normas nozīmē, jo Līgumā tā ir iekļauta kopš 1957. gada.

( 14 ) Kas nav lēmuma autentiskuma pārbaude.

( 15 ) Šajā nozīmē par tiesu izvēli skat. spriedumus, 2008. gada 24. aprīlis, Arcor (C‑55/06, EU:C:2008:244, 170. punkts), un 2015. gada 12. februāris, Baczó un Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, 43.–47. punkts).

( 16 ) Tomēr šim aspektam lielāka uzmanība ir jāpievērš saistībā ar iesniedzējtiesas trešo un ceturto jautājumu.

( 17 ) Prechal, S. un Cath, K., “The European acquis of Civil Procedure: Constitutional aspects”. No: Uniform Law Review, 19. sēj., Oxford University Press, 2014, 182. lpp.

( 18 ) Spriedums, 1998. gada 1. decembris, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, 43. punkts).

( 19 ) Spriedumi, 2013. gada 27. jūnijs, Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, 39. punkts), un 2015. gada 12. februāris, Baczó un Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, 44. punkts).

( 20 ) Spriedums, 2000. gada 16. maijs, Preston u.c. (C‑78/98, EU:C:2000:247, 63. punkts).

( 21 ) Spriedumi, 2010. gada 26. janvāris, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, 33. punkts), un 2010. gada 8. jūlijs, Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, 26. punkts).

( 22 ) Spriedums, 2015. gada 12. februāris, Baczó un Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, 45. punkts).

( 23 ) Skat. iepriekš 18. un 19. zemsvītras piezīmi.

( 24 ) Es pievērsīšos šim jautājumam šo secinājumu 104.–111. punktā.

( 25 ) Protams, piemērojama tikai tādām finansiāla rakstura saistībām kā naudas sodi, vai piemēram, notiesātās personas pienākumam atlīdzināt zaudējumus noziedzīgā nodarījumā cietušajam, ja to ir noteikusi krimināllietu tiesa.

( 26 ) Spriedums, 1998. gada 1. decembris, Levez (C‑326/96, EU:C:1998:577, 43. punkts).

( 27 ) Par šo jautājumu skat., piemēram, Reich, N. “The Public/Private Divide in European Law”. No: European Private Law after the Common Frame of Reference. Edward Elgar Publishing, Čeltnema [Cheltenham], 2010, 56. – 89. lpp.

( 28 ) Par salīdzinošu diskusiju attiecībā uz Franciju un Apvienoto Karalisti, skat., piemēram, “The Public Law/Private Law Divide: une entente assez cordiale?”, La distinction du droit public et du droit privé: regards français et britanniques, red. Auby, J. B. un Freedland, M., Hart Publishing, 2006.

( 29 ) Pēc analoģijas skat. Tiesas judikatūru par valsts jēdzienu, nosakot direktīvu tiešo iedarbību (spriedums, 1990. gada 12. jūlijs, Foster u.c. (C‑188/89, EU:C:1990:313, 20. punkts)). Skat. arī judikatūru par Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 12. decembra Regulas (ES) Nr. 1215/2012 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.) piemērošanas jomu, kas neattiecas uz ienākumu, muitas vai administratīvajām lietām vai uz valsts atbildību par darbību un bezdarbību, īstenojot valsts varu (acta iure imperii). Skat. arī spriedumu, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 20. punkts), kurā Tiesa nošķīra parastas Komisijas līgumattiecības no līgumattiecībām, kas ietver “publiskās varas, kāda ir piešķirta līgumslēdzējai iestādei, kura rīkojas administratīvas iestādes statusā, priekšrocību īstenošanu”.

( 30 ) Spriedums, 2000. gada 16. maijs, Preston u.c. (C‑78/98, EU:C:2000:247, 63. punkts).

( 31 ) Spriedums, 2015. gada 12. februāris, Baczó un Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, 46. punkts).

( 32 ) Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu valsts tiesa izmanto jēdzienu “parādnieka pasīvā leģitimācija”. Es saprotu, ka ar jēdzienu “atbildīgā persona” [person liable] ir domāta “persona, pret kuru tiek prasīta izpilde”, proti, pašvaldība, nevis uzņēmums.

( 33 ) Tomēr savos procesuālajos rakstos Komisija izmanto analoģiju ar Savienības noteikumiem par [parādsaistību] pārņemšanu valsts atbalsta gadījumā un atsaucas uz lojālas sadarbības principu. Es pievērsīšos šiem aspektiem tālāk šo secinājumu 99.–103. punktā.

( 34 ) Savos procesuālajos rakstos Komisija atsaucas tikai uz Dimos Zagoriou, nevis Kentriko Zagori pašvaldību. Kā jau iepriekš izskaidrots, faktiski Komisijas lēmuma izpilde jau tika veikta pret Kentriko Zagori pašvaldību, bet pēdējā tika iekļauta Dimos Zagoriou pašvaldībā.

( 35 ) Šajā nozīmē skat., piemēram, spriedumu, 2008. gada 24. aprīlis, Arcor (C‑55/06, Eu:C:2008:244, 170. punkts), kurā ir minēta principu piemērošana attiecībā uz “kompetento tiesu, strīda raksturu un tādēļ arī tiesas kontroles noteikumiem”.

( 36 ) Šajā nozīmē, piemēram, skat. Prechal, S. un Cath, K., The European acquis of Civil Procedure: Constitutional aspects, 180. – 181. lpp.

( 37 ) Spriedums, 2011. gada 20. oktobris, Danfoss un Sauer‑Danfoss (C‑94/10, EU:C:2011:674).

( 38 ) Spriedumi, 2002. gada 6. jūnijs, Sapod Audic (C‑159/00, EU:C:2002:343), un 2013. gada 30. maijs, Genil 48 un Comercial Hostelera de Grandes Vinos (C‑604/11, EU:C:2013:344).

( 39 ) Skat. iepriekš 15. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru par kompetento tiesu noteikšanu.

( 40 ) Pēc analoģijas Tiesa nesen ir noteikusi, piemēram, ka, neskatoties uz, iespējami, daudz skaidrāk izteiktu normu Direktīvas 2008/94/EK 8. pantā, kurā ir prasīts, lai “dalībvalstis nodrošina, ka tiek veikti vajadzīgie pasākumi, lai aizsargātu darba ņēmēju intereses [..] dienā, kad darba devējs kļūst maksātnespējīgs” (Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīva par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV 2008, L 283, 36. lpp.)), šo tiesību normu nevar paplašināt tiktāl, lai prasītu veikt izmaiņas valsts tiesiskajā regulējumā par maksātnespēju ar nolūku, ka darba devēja maksājamie maksājumi ir atsevišķi jānodala un jāizslēdz no maksātnespējas procesa. Skat. spriedumu, 2016. gada 24. novembris, Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891).

( 41 ) Komisija pret sevi piemēroto attieksmi salīdzina arī ar attieksmi pret sociālā nodrošinājuma organizācijām.

( 42 ) Ir speciālas tiesību normas, kurās ir paredzēta “vienlīdzīga attieksme” pret Savienības un dalībvalstu publisko tiesību iestādēm kā kreditoriem, bet nevienai no tām, šķiet, nav nozīmes, kā arī ne uz vienu no tām nav norādīts izskatāmajā lietā. Piemēram, Finanšu regulas 82. pants tā tagadējā redakcijā, kurā ir paredzēts, ka “maksātnespējas procedūras gadījumā Savienības prasījumiem piešķir tādu pašu preferenciālu režīmu kā tāda paša veida prasījumiem, kas pienākas valsts struktūrām dalībvalstīs, kurās tiek veikta atgūšanas procedūra” (Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Regula (ES, Euratom) Nr. 966/2012 par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (OV 2012, L 298, 1. lpp.)).

( 43 ) Iespējams, tiešām noteikumu par [parādsaistību] pārņemšanu netiešums un no tā izrietošās grūtības salīdzināt tiesvedības ir tas, kas, manuprāt, šajā gadījumā liek Komisijai vairāk salīdzināt attieksmi pret kreditoriem, nevis pret prasībām. Skat. iepriekš 85.–87. punktu.

( 44 ) Proti, civiltiesiskās aizsardzības mehānisms, kas aizsargā kreditorus no tādas rīcības ar mantu, ko veic parādnieki krāpšanas nolūkā (skat. ģenerāladvokāta D. Ruisa‑Harabo Kolomera [D. Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumus lietā Deko Marty Belgium (C‑339/07, EU:C:2008:575, 23.–29. punkts), kuros ir arī norādīts uz vecāko, daudzpusīgo un praktisko actio per manus iniectio, uz kuru savukārt Komisija nav atsaukusies). Es pieņemu, ka Komisija kopumā, ciktāl tas faktiski ir iespējams, atsaucas uz Romiešu tiesību juridisko instrumentu, nekādi neminot, ka tāda veida scenārijs, kas radīja šo tiesību institūtu (proti, krāpšanu, lai kaitētu kreditoriem) ir konstatējams arī šajā lietā.

( 45 ) The Oxford Handbook of Roman Law and Society, red. Du Plessis, P. J., Ando, C. un Tuori, Kaius, Oksforda: Oxford University Press, 2016, 25. – 26. lpp.

( 46 ) Spriedumi, 1981. gada 9. jūlijs, Gondrand un Garancini (169/80, EU:C:1981:171, 17. punkts), un 2003. gada 23. septembris, BGL (C‑78/01, EU:C:2003:490).

( 47 ) Arī tiesas sēdē Komisija apstiprināja, ka tā nav savlaicīgi iesniegusi savu atbildi uz Kentriko Zagori pašvaldības iebildumiem.

( 48 ) Par lietas dalībnieku rūpības pienākuma, izmantojot savas juridiskās tiesības, nozīmīgumu skat. spriedumu, 2009. gada 24. marts, Danske Slagterier (C‑445/06, EU:C:2009:178, 61.–64. punkts).

( 49 ) Pat ja teorētiski Kentriko Zagori pašvaldība būtu tiesīga apstrīdēt Komisijas lēmumu, lēmuma piespiedu izpilde attiecībā uz to tika prasīta krietnu laiku pēc tam, kad bija beidzies LESD 263. pantā paredzētais divu mēnešu termiņš tā apstrīdēšanai.

( 50 ) Piemēram, vienīgais nekustamā īpašuma pārņēmējs var mantot arī nodokļu un citas parādsaistības, kuras nav nomaksātas par noteiktu laika posmu un kuras vairs nevar apstrīdēt.

( 51 ) Spriedums, 1987. gada 22. oktobris, Foto-Frost (314/85, EU:C:1987:452).

( 52 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 18. februāris, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, 55. punkts), kas arī attiecās uz iespēju izvirzīt prasījumus pēc būtības izpildes procesā. Vispārīgāk par prejudiciālā lūguma procedūras izmantošanu, lai apstrīdētu tādu Savienības pasākumu tiesiskumu, kuri ir valsts aktu pamatā, skat. spriedumus, 1976. gada 15. jūnijs, Frecassetti (113/75, EU:C:1976:89, 8. un 9. punkts); 1989. gada 13. decembris, Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, 8. punkts), un 2007. gada 8. marts, Roquette Frères (C‑441/05, EU:C:2007:150, 39. un 40. punkts).