ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI

[PAOLO MENGOZZI] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 27. oktobrī ( )

Lieta C‑495/10

Centre hospitalier universitaire de Besançon

pret

Thomas Dutrueux

un

Caisse primaire d’assurance maladie du Jura

(Conseil d’État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Tiesību aktu saskaņošana – Valsts veselības aprūpes iestāžu atbildība pret pacientiem saistībā ar produktiem ar trūkumiem – Pakalpojumu sniedzēja atbildības ierobežošana

1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīvas 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (OV L 210, 29. lpp.) 3. un 13. panta interpretāciju.

2. Šis lūgums tika iesniegts lietā par Bezansonas Universitātes slimnīcas [Centre hospitalier universitaire de Besançon] (turpmāk tekstā – “Bezansonas US”) atbildību par kaitējumu, kas nodarīts pacientam pēc sildmatrača ar trūkumiem izmantošanas.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Direktīva 85/374

3. Direktīvas 85/374 preambulas pirmajā, ceturtajā, trīspadsmitajā un astoņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:

“tā kā ir vajadzīga dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana attiecībā uz ražotāja atbildību par kaitējumu, ko izraisījuši viņa produktu trūkumi, jo pastāvošās atšķirības var izkropļot konkurenci un ietekmēt preču apriti kopējā tirgū, un izraisīt atšķirīgu patērētāja aizsardzības līmeni pret kaitējumu viņa veselībai vai īpašumam, ko izraisījis produkts ar trūkumiem;

[..]

tā kā patērētāja aizsardzības labad vajadzīgs, lai visi ražošanas procesā iesaistītie ražotāji būtu atbildīgi tiktāl, cik tas attiecas uz trūkumiem gatavajā produktā, sastāvdaļā vai kādā izejvielā, ko viņi piegādājuši; tā kā šā paša iemesla dēļ atbildība jāattiecina uz importētājiem, kas importē produktus Kopienā, un personām, kuras apliecina sevi kā ražotāju, pievienojot savu nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi, vai kuras piegādā tādus produktus, kā ražotāju nav iespējams identificēt;

[..]

tā kā saskaņā ar dalībvalstu tiesību sistēmām aizskartā persona var iesniegt prasību par zaudējumiem, pamatojoties uz līgumisko atbildību pamatu vai uz tādu līgumā neparedzētu atbildību, kas nav paredzēta šajā direktīvā; ciktāl šie noteikumi der arī tam, lai sasniegtu efektīvas patērētāju aizsardzības mērķi, tos nedrīkstētu ietekmēt ar šo direktīvu; tā kā tiktāl, cik efektīva patērētāju aizsardzība farmaceitisko preparātu nozarē dalībvalstī ir jau panākta arī ar īpašu atbildības sistēmu, līdzīgi jāpaliek iespējai iesniegt prasību, pamatojoties uz šo sistēmu;

[..]

tā kā saskaņošana, kas izriet no šīs direktīvas, pašreizējā stadijā nevar būt pilnīga, bet ar to tiek uzsākta pilnīgāka saskaņošana; [..].”

4. Direktīvas 85/374 1. pantā ir noteikts, ka “ražotājs ir atbildīgs par kaitējumu, kuru izraisījis viņa produkta trūkums”.

5. Šīs direktīvas 3. pants ir izteikts šādi:

“1. “Ražotājs” nozīmē gatava produkta izgatavotāju, jebkādu izejvielu ražotāju vai sastāvdaļas izgatavotāju un jebkuru personu, kas apliecina sevi kā tā ražotāju, produktam pievienojot savu nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi.

2. Neierobežojot ražotāja atbildību, jebkuru personu, kas, veicot uzņēmējdarbību, Kopienā importē produktu pārdošanai, iznomāšanai, līzingam vai jebkādam izplatīšanas veidam, uzskata par ražotāju šīs direktīvas nozīmē un tā ir atbildīga kā ražotājs.

3. Kad nav iespējams identificēt produkta ražotāju, katru produkta piegādātāju uzskata par tā ražotāju, ja vien tas savlaicīgi neinformē aizskarto personu par ražotāja identitāti vai par to, kas viņam produktu piegādājis. Tādi paši noteikumi attiecas uz gadījumu, kad produktu importē un uz šā produkta nav norādīta tā importētāja identitāte, kurš minēts 2. punktā, pat ja ir norādīts ražotāja nosaukums.”

6. Atbilstoši Direktīvas 85/374 13. pantam:

“Šī direktīva neietekmē nekādas tiesības, kuras aizskartajai personai var būt saskaņā ar tiesību normām par līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību vai saskaņā ar īpašu atbildības sistēmu, kas pastāv laikā, kad paziņota šī direktīva.”

B – Valsts tiesiskais regulējums

7. Code civil [Civilkodeksa] 1386.‑1 līdz 1386.‑18. pants valsts tiesībās transponē Direktīvas 85/374 noteikumus.

8. Conseil d’État [Valsts padome] (Francija) paskaidro, ka uz valsts veselības aprūpes iestāžu atbildību pret to pacientiem savukārt attiecas tāda atbildības sistēma, kas ir balstīta galvenokārt uz administratīvajā judikatūrā iedibinātajiem principiem.

9. Starp tiem ir arī princips, kuru 2003. gada 9. jūlija lēmumā formulējusi Conseil d’État ( ), saskaņā ar kuru valsts ārstniecības iestādei, pat ja tā nav tās vaina, ir jāatlīdzina pacientam nodarīts kaitējums, kas radies sakarā ar kāda aparāta vai preces, kas izmantota veiktajai aprūpei, bojājumu.

II – Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

10. Kāds trīspadsmitgadīgs pacients guva apdegumus ķirurģiskas operācijas laikā, kas 2000. gada 3. oktobrī tika veikta Bezansonas US. Šos apdegumus izraisīja sildmatracis, uz kura [pacients] bija noguldīts un kura temperatūras regulēšanas sistēma bija ar trūkumiem.

11. Ar 2007. gada 27. marta spriedumu Tribunal administratif de Besançon [Bezansonas Administratīvā tiesa] piesprieda Bezansonas US atlīdzināt šādi nodarīto kaitējumu. Tā kā prasību, kas celta par šo spriedumu, Cour administrative d’appel de Nancy [Nansī Administratīvā apelācijas tiesa] noraidīja, Bezansonas US iesniedza Conseil d’État kasācijas sūdzību par šo pēdējo nolēmumu.

12. Kasācijas sūdzības pamatojumam Bezansonas US norāda, ka Cour administrative d’appel lēmums ir pretrunā Direktīvas 85/374 normām. Būtībā šī direktīva liedzot piemērot slimnīcas dienesta atbildību, ja tā nav [slimnīcas] vaina, vienīgi veselības aprūpē izmantoto produktu vai aparātu bojājumu nelabvēlīgo seku dēļ. Vienīgi matrača ražotājs, ja tas ir identificējams, esot jāuzskata par atbildīgu.

13. Princips, saskaņā ar kuru valsts ārstniecības iestādei, pat ja tā nav tās vaina, ir jāatlīdzina pacientam nodarīts kaitējums, kas radies sakarā ar kāda aparāta vai preces, kas izmantota veiktajai aprūpei, bojājumu, ir Conseil d’État 2003. gada 9. jūlija nolēmumā formulēts princips. Šī īpašā atbildības sistēma izriet no īpašajām attiecībām starp slimnīcu sabiedriskajiem pakalpojumiem un personām, ko [šīs slimnīcas] aprūpē. Conseil d’État uzskata, ka varētu arī apgalvot, ka šī atbildības sistēma ir balstīta uz īpašu pamatojumu, kas atšķiras no tā, kurš ieviests ar Direktīvu Nr. 85/374. Saskaņā ar šīs direktīvas 13. pantu valsts veselības aprūpes iestāžu atbildība līdz ar to varētu joprojām būt piemērojama.

14. Pieņemot, ka šis nav tāds gadījums, šī tiesa uzskata, ka pamata lietas iznākums tad būtu atkarīgs no tā, vai atbildības sistēma, kāda tā noteikta Direktīvā 85/374, attiecas uz kaitējumiem, ko produkta ar trūkumiem lietotājs varējis nodarīt trešai personai, sniedzot pakalpojumus šīs pēdējās labā.

15. Šādos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

1) “Vai, ņemot vērā Direktīvas [85/374] 13. panta noteikumus, ar [šo direktīvu] ir atļauts piemērot tādu atbildības sistēmu, kuras pamatā ir valsts veselības aprūpes iestāžu pacientu īpašā situācija, atzīstot tiesības šiem pacientiem saņemt atlīdzību par kaitējumu, kas ir radies šo iestāžu izmantoto produktu un aparātu bojājumu dēļ, pat ja nav konstatēta iestāžu vaina, neietekmējot iespēju iestādei celt regresa prasību pret ražotāju?

2) Vai Direktīva [85/374] ierobežo dalībvalstu iespēju noteikt to personu atbildību, kuras, sniedzot pakalpojumus, izmanto aparātus vai produktus ar trūkumiem un savas darbības laikā rada kaitējumu pakalpojumu saņēmējam?”

III – Tiesvedība Tiesā

16. Šo lēmumu lūgt prejudiciālu nolēmumu Conseil d’État pieņēma 2010. gada 4. oktobrī un Tiesā iesniedza 2010. gada 15. oktobrī.

17. Bezansonas US, Francijas, Vācijas un Grieķijas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus.

18. Šie lietas dalībnieki, izņemot Vācijas valdību, tika uzklausīti 2011. gada 20. septembra tiesas sēdē.

IV – Juridiskais vērtējums

19. Kā pamatoti atzina lietas dalībnieki, kas piedalījās tiesas sēdē, Tiesai vispirms jāpievēršas otrajam prejudiciālajam jautājumam, jo ar to paredzēts noskaidrot, vai pamata lietā minētā atbildības sistēma ietilpst Direktīvas 85/374 piemērošanas jomā. Ja uz šo jautājumu būs noliedzoša atbilde, pirmā prejudiciālā jautājuma, kurš ir par Direktīvas 85/374 13. pantu, izskatīšana zaudētu priekšmetu un ar to būtu pietiekami, lai sniegtu skaidrojumu iesniedzējtiesai strīda izšķiršanai pamata lietā.

A – Par otro jautājumu

20. Otrais iesniedzējtiesas jautājums ir par Direktīvas 85/374 piemērošanas jomas noteikšanu. It īpaši Tiesai jānosaka, vai šī direktīva ierobežo iespēju īstenot valsts tiesisko sistēmu par valsts slimnīcu, kuras, sniedzot pakalpojumus, izmanto aparātus vai produktus ar trūkumiem, atbildību.

21. Vispārīgāk, jautājums ir par Direktīvas 85/374 piemērojamību pakalpojumu sniedzēja atbildības sistēmai par kaitējumu, kuru izraisījis produkts ar trūkumiem, kas izmantots, sniedzot pakalpojumus. Minētās direktīvas piemērošanu šī pakalpojumu sniedzēja situācijai, liedzot īstenot valsts tiesisko sistēmu par atbildību, var pieļaut divos gadījumos.

22. Saskaņā ar pirmo pieņēmumu Direktīva 85/374 būtu piemērojama pakalpojumu sniedzēja atbildības sistēmai, jo pakalpojumu sniedzējs tiktu pielīdzināts produkta ar trūkumiem “piegādātājam” Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē. Šī tiesību norma paredz, ka tad, “kad nav iespējams identificēt produkta ražotāju, katru produkta piegādātāju uzskata par tā ražotāju, ja vien tas savlaicīgi neinformē aizskarto personu par ražotāja identitāti vai par to, kas viņam produktu piegādājis”. Likumdevējs nav definējis jēdzienu “piegādātājs”, kurā varētu iekļaut arī pakalpojumu sniedzēju. Saskaņā ar Direktīvas 85/374 3. panta 3. punktu pakalpojumu sniedzējs tiktu uzskatīts par produkta ar trūkumiem, kas izmantots pakalpojumu sniegšanā, “ražotāju”, ja vien tas savlaicīgi neinformē aizskarto personu par “ražotāja” vai viņa paša “piegādātāja” identitāti.

23. Saskaņā ar otro pieņēmumu Direktīva 85/374 būtu piemērojama pakalpojumu sniedzēja atbildības sistēmai tādēļ, ka tā izslēdz to no atbildīgo par produktiem ar trūkumiem izsmeļošā saraksta, kurā tā skaidri iekļauj tikai “ražotāju” un “piegādātāju”. Atšķirībā no pirmā pieņēmuma pakalpojumu sniedzējs nevarētu tikt uzskatīts par produkta ar trūkumiem “ražotāju”, ja to nevar pielīdzināt minētā produkta “piegādātājam”. Tātad viņu nevar saukt pie atbildības par kaitējumu, kuru izraisījis produkts ar trūkumiem, pat ja tas neinformē par “ražotāja” identitāti vai par to, kas viņam piegādājis produktu, kas izmantots pakalpojumu sniegšanā.

24. Secīgi jāatgriežas pie abiem pieņēmumiem, proti, pirmkārt, pakalpojumu sniedzēja iekļaušanas jēdzienā “piegādātājs” Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē (1) un, otrkārt, atbildīgo loka izsmeļošas noteikšanas Direktīvā 85/374 (2).

1) Par pakalpojumu sniedzēja pielīdzināšanu “piegādātājam”, kas minēts Direktīvas 85/374 3. panta 3. punktā

25. Direktīvā 85/374 nav sniegta produkta ar trūkumiem “piegādātāja” definīcija tās 3. panta 3. punkta izpratnē.

26. Saskaņā ar Grieķijas valdības viedokli “piegādātājs” Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē nozīmē personu, kura darbojas izplatīšanas ķēdē ( ). Pamata lietā pēdējais posms izplatīšanas ķēdē tādējādi esot matrača ar trūkumiem piegāde Bezansonas US. Pēdējā reize, kad Bezansonas US šo matraci lietoja pacientiem sniegtajā aprūpē, neiekļaujoties šajā izplatīšanas ķēdē. Savukārt Francijas valdība uzskata, ka šis pats jēdziens “piegādātājs” attiecas uz produkta tirdzniecības ķēdē savas profesionālās darbības ietvaros iesaistītu personu ( ). Tiesas sēdes laikā Komisija pievienojās šo divu lietas dalībnieku viedoklim.

27. Ņemot vērā Tiesas judikatūru saistībā ar Direktīvas 85/374 interpretāciju, noteikti aspekti ļauj precizēt jēdzienu “piegādātājs” Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē. Spriedumā lietā Skov un Bilka ( ) Tiesa norādīja, ka “Direktīvas 1. un 3. pants [..] to profesionāļu vidū, kas piedalījušies ražošanas un pārdošanas procesā, nosaka to personu, kurai jāuzņemas Direktīvā nostiprinātā atbildība” ( ). Vēlākā spriedumā tā kritizēja Dānijas noteikumus, saskaņā ar kuriem “piegādātāji starpnieki, kuri piedalās izplatīšanas ķēdē” ( ), ir atbildīgi ar tādiem pašiem nosacījumiem kā ražotājs. Turklāt, izsakoties par preces ar trūkumiem “laišanu apgrozībā”, Tiesa piebilda, ka “principā nav nozīmes tam, vai ražotājs preci lietotājam vai patērētājam pārdod tieši vai ar viena vai vairāku izplatītāju starpniecību, kā tas ir norādīts Direktīvas [85/374] 3. panta 3. punktā” ( ).

28. Turklāt Tiesa uzskatīja, ka “ražotāj[s] [..] ir definēts kā gatavā produkta izgatavotājs [..]. Tikai ierobežotā skaitā gadījumu citas personas var tikt pielīdzinātas ražotājam, proti, personas, kas produktam pievienojušas savu nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi (Direktīvas 85/374 3. panta 1. punkts), kas importē produktu Kopienā (3. panta 2. punkts), un piegādātājs, kas, ja nav iespējams identificēt ražotāju, savlaicīgi neinformē aizskarto personu par ražotāja identitāti vai par to, kas viņam produktu piegādājis (3. panta 3. punkts)” ( ). Īpaši plaša jēdziena “piegādātājs” pieņemšana būtu pretēja vēlmei ieviest ierobežotu “ražotāju” sarakstu.

29. Tiesa nekad nav tieši definējusi jēdzienu “piegādātājs” Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē. Tomēr no iepriekš minētajiem spriedumiem izriet, ka preces ar trūkumiem piegādātājs jāuztver kā starpnieks preces ar trūkumiem tirdzniecības vai izplatīšanas ķēdē. Šādai definīcijai būtu jābūt ierobežojošam raksturam.

30. Lai noteiktu jēdzienu “piegādātājs” Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē produkta ar trūkumiem tirdzniecības vai izplatīšanas ķēdē, ir lietderīgi aplūkot Direktīvu 2001/95/EK ( ). Kā atgādina Francijas valdība, šīs direktīvas piemērošanas jomas noteikšana noteikti atspoguļo Direktīvas 85/374 piemērošanas jomas noteikšanu ( ).

31. Direktīvas 2001/95 preambulas devītajā apsvērumā precizēts, ka “to iekārtu drošība, kuras izmanto pats pakalpojuma sniedzējs nolūkā sniegt pakalpojumu patērētājiem, [..] jāskata saistībā ar sniegtā pakalpojuma drošību”. Tā kā abas direktīvas ir saistītas, ņemot vērā Direktīvu 85/374, paralēli var uzskatīt, ka pakalpojumu sniedzēja izmantota produkta ar trūkumiem lietošana ir jāskata saistībā ar pakalpojumu, kuram tas tiek izmantots. Līdz ar to pakalpojumu sniedzējs atšķiras no produkta ar trūkumiem “piegādātāja” Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē, jo tas nav piegādājis produktu, bet sniedzis pakalpojumu, kuram izmantots produkts ar trūkumiem ( ).

32. Pamata lietā nav noliedzams, ka matracis ar trūkumiem tika izmantots, Bezansonas US sniedzot aprūpes pakalpojumu. Kā Komisija norādīja tiesas sēdē, runa nav par patērētāju, kurš ieradies izvēlēties matraci, bet par slimnīcas pacientu. Tātad matrača ar trūkumiem drošība jāskata saistībā ar pašu aprūpes pakalpojumu. Līdz ar to Bezansonas US nevar uzskatīt par matrača ar trūkumiem izplatītāju un to nevar pielīdzināt “piegādātājam” Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē pretēji pirmajam pieņēmumam, kurš formulēts iepriekš šo secinājumu 22. punktā.

2) Par atbildīgo loka par produktiem ar trūkumiem izsmeļošu noteikšanu Direktīvā 85/374

33. Tiesiskā sistēma par valsts slimnīcu atbildību, kas piemērojama Bezansonas US, pamatojoties uz Conseil d’État 2003. gada 9. jūlija spriedumu, varētu izrietēt no Direktīvas 85/374, pat ja šo slimnīcu nevar pielīdzināt piegādātājam tās 3. panta 3. punkta izpratnē saskaņā ar otro pieņēmumu, kas izteikts šo secinājumu 23. punktā. Var uzskatīt, ka ar šo direktīvu ieviestā tiesiskā sistēma visu atbildību par produktiem ar trūkumiem nosaka vienīgi personām, kas skaidri norādītas Direktīvā 85/374. Līdz ar to, ja Bezansonas US netiek uzskatīta par iekļaujamu personu lokā, kuras ir atbildīgas saskaņā ar Direktīvas 85/374 3. pantu, tad nevar to saukt pie atbildības par matrača ar trūkumiem izmantošanu. Vienīgi matrača ar trūkumiem “ražotājs” un attiecīgā gadījumā “piegādātājs” ir atbildīgs par kaitējumu, kuru izraisījis produkts ar trūkumiem, kas izmantots pakalpojumu sniegšanas ietvaros.

34. Vairākos spriedumos Tiesa šķietami pauž savu nostāju šajā sakarā, apgalvojot, ka “[Direktīvas 85/374] 1. un 3. pantā norādīto atbildīgo personu loks ir jāuzskata par izsmeļošu” ( ).

35. Tomēr rūpīga judikatūras izpēte attiecībā uz Direktīvas 85/374 interpretāciju atklāj, ka apgalvojums, ka nevar tikt piemērota pakalpojumu sniedzēja atbildība, jo tā nav paredzēta Direktīvā 85/374, nav apstiprināts Tiesas judikatūrā (a). Gluži pretēji, nesenā spriedumā norādīts, ka minētā direktīva nav jāuzskata par piemērojamu ārpus tās skaidri reglamentētajiem gadījumiem (b).

a) Par judikatūras neesamību saistībā ar Direktīvas 85/374 attiecināšanu uz pakalpojumu sniedzēju atbildības sistēmu

36. Nevar neņemt vērā kontekstu, kādā izteikts šo secinājumu 34. punktā Tiesas paustais apgalvojums. No konteksta izriet, ka nolēmumos, kuros ir šis apgalvojums, Tiesa nav skaidri paudusi nostāju par Direktīvas 85/374 piemērošanas jomas iespējamu attiecināšanu uz pakalpojumu sniegšanas atbildības sistēmu.

37. Tiesa atsaucas uz atbildīgo personu loka izsmeļošu noteikšanu divās atsevišķās situācijās. Pirmkārt, lai novērtētu “piegādātāja” atbildības apjomu Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē, kurā atbildības pakārtotais raksturs salīdzinājumā ar “ražotāja” atbildību ir šādi atkārtoti apstiprināts ( ). “Piegādātāja” noteikšana nesagādā grūtības – šajā gadījumā tas ir veikala, kurā pirkts produkts ar trūkumiem, īpašnieks. Otrkārt, Tiesa atsaucas uz atbildīgo personu loka izsmeļošu sarakstu, kaut gan jautājums ir par iespējamu viena atbildētāja aizvietošanu ar otru, ja prasība ir celta pret sabiedrību, kura kļūdas dēļ tikusi uzskatīta par preces ar trūkumiem “ražotāju” ( ). Nav šaubu, ka šīs lietas attiecās uz “ražotāja” vai “piegādātāja” atbildības sistēmu Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē.

38. Neskaitot šīs lietas, Tiesa nekad nav tieši lēmusi par Direktīvas 85/374 piemērošanas jomas attiecināšanu uz pakalpojumu sniedzēja atbildības par produktiem ar trūkumiem sistēmu. It īpaši savā spriedumā lietā Veedfald par Direktīvas 85/374 piemērošanu, ja produkts ar trūkumiem ir izmantots pakalpojumu sniegšanā, Tiesa tikai lēma par preces ar trūkumiem “ražotāja” atbildību Direktīvas 85/374 3. panta 1. punkta izpratnē ( ).

39. Turklāt šajā ziņā jānorāda, ka vienas lietas apstākļi it īpaši ļāva Tiesai izteikt viedokli šādā jautājumā. Šajā spriedumā Tiesa saskārās ar Gonsalesas Sančesas [Gonzalez Sanchez] situāciju, viņai apgalvojot, ka tā ir inficēta ar C hepatīta vīrusu asins pārliešanas laikā medicīnas iestādē ( ). Šajā gadījumā Tiesa varēja precizēt, vai attiecīgā medicīnas iestāde tiek uzskatīta par produkta ar trūkumiem “piegādātāju” Direktīvas 85/374 3. panta 3. punkta izpratnē. Nepielīdzinot šo medicīnas iestādi “piegādātājam”, tā varēja noteikt, ka Direktīvas 85/374 piemērošanas joma attiecas arī uz šīs medicīnas iestādes atbildības sistēmu. Tiesa nesniedza šādus precizējumus, jo tai tika uzdots tikai šāds jautājums: “Vai Direktīvas 85/374 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka tiesības, kas patērētājiem atzītas atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem, pēc direktīvas transponēšanas tiek ierobežotas vai sašaurinātas? ( )”

40. Tiesa uz šo jautājumu atbildēja precīzi, apstiprinot, ka “direktīvas 13. pants jāinterpretē tādējādi, ka ar dalībvalsts tiesību aktu piešķirtās tiesības personām, kurām kaitējis produkts ar trūkumiem, atbilstoši vispārējai atbildības sistēmai, kurai ir tāds pats pamatojums kā tai, kas ieviesta ar minēto direktīvu, var tikt ierobežotas vai sašaurinātas pēc tās transponēšanas minētās valsts iekšējā tiesību sistēmā” ( ). Iespējamās tiesības, ko dalībvalsts likumdevējs piešķīris personām, kas cietušas no produktiem ar trūkumiem, var tikt ierobežotas vai sašaurinātas pēc šīs direktīvas transponēšanas. Ja valsts tiesībās bija paredzēti citi nosacījumi, lai iestātos “ražotāja” vai “piegādātāja” atbildība, kas izriet no tā paša produkta ar trūkumiem pamata, šādi nosacījumi nevarētu turpināties pēc direktīvas transponēšanas. Šajā spriedumā Tiesa tādējādi nav izteikusi viedokli par jautājumu attiecībā uz Direktīvas 85/374 piemērošanas jomu un tās attiecināšanu uz pakalpojumu sniedzējiem.

b) Par Direktīvas 85/374 nepiemērojamību ārpus tās skaidri reglamentētajiem gadījumiem

41. Tiesa nesen, kad tai tika uzdots jautājums par atbildību par produktu ar trūkumiem, apstiprināja, ka Direktīva 85/374 nav piemērojama ārpus tās skaidri reglamentētajiem gadījumiem. Šāds gadījums bija lietā, kurā tika pasludināts spriedums lietā Moteurs Leroy Somer ( ). Šajā lietā slimnīcā aizdegās elektrības ģenerators, jo bija pārkarsis maiņstrāvas ģenerators. Maiņstrāvas ģenerators ar trūkumiem nodarīja kaitējumu lietai, kura paredzēta lietošanai profesionālām vajadzībām un kura tika šādām vajadzībām lietota. Tiesa uzskatīja, ka ar Direktīvu 85/374 panāktā saskaņošana neattiecas uz šāda kaitējuma atlīdzināšanu. Līdz ar to šī direktīva neliedza dalībvalstij paredzēt citu, par direktīvā paredzēto atbildības sistēmu vēlāku sistēmu.

42. Šī Tiesas nostāja atbilst tam, kas skaidri paredzēts Direktīvas 85/374 preambulas astoņpadsmitajā apsvērumā, ka “saskaņošana, kas izriet no šīs direktīvas pašreizējā stadijā, nevar būt pilnīga, bet ar to tiek uzsākta pilnīgāka saskaņošana” ( ). Ar Direktīvu 85/374 atbildības par produktiem ar trūkumiem joma netiek reglamentēta izsmeļoši.

43. Tiesa pieņēma šādu nostāju, lai gan iepriekš bija norādījusi, ka “1. un 9. pants [..] izsmeļoši uzskaita iespējamās kaitējumu kategorijas” ( ). Spriedumā lietā Moteurs Leroy Somer tā precizēja, ka, “ja arī [..] Direktīvas 85/374 mērķis jomā, ko tā reglamentē, ir panākt pilnīgu dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu saskaņošanu [( )], ar to – kā tas izriet no tās astoņpadsmitā apsvēruma – pilnīgi papildus minētās jomas nevar saskaņot atbildības jautājumus par produktiem ar trūkumiem” ( ). Tiesa uzskatīja, ka “gan no Direktīvas 85/374 formulējuma, gan struktūras [..] izriet, ka kaitējuma, kas nodarīts lietai, kura paredzēta lietošanai profesionālām vajadzībām un kura tiek šādām vajadzībām lietota, atlīdzināšana nav iekļauta ar šo direktīvu noregulētajos gadījumos” ( ). Līdz ar to Direktīvas 85/374 piemērošanas joma neattiecas uz kaitējumu, kuru izraisījis produkts ar trūkumiem, lietai, kura paredzēta lietošanai profesionālām vajadzībām un kura tiek šādām vajadzībām lietota.

44. Šādai Tiesas nostājai lietā Moteurs Leroy Somer ir īpaši liela nozīme, lai sniegtu atbildi iesniedzējtiesai, ņemot vērā, ka savā spriedumā lietā Veedfald Tiesa apgalvoja, ka nav noteikumu par pakalpojumu sniedzēja atbildību par produktu ar trūkumiem izraisītu kaitējumu ( ). Šādā veidā Tiesa atzina, ka likumdevējs ar Direktīvu 85/374 nav paredzējis ieviest atbildības sistēmu, kas būtu piemērojama arī pakalpojumu sniegšanai. Skatot šos abus spriedumus kopsakarā, noteikti jāsecina, ka Direktīvas 85/374 piemērošanas joma attiecas tikai uz produkta ar trūkumiem “ražotāju” vai attiecīgā gadījumā “piegādātāju” minētās direktīvas 3. panta izpratnē, pat ja šis produkts radījis kaitējumu pakalpojumu sniegšanas ietvaros. Līdz ar to pretēji šo secinājumu 23. punktā izvirzītajam otrajam pieņēmumam Direktīvas 85/374 saskaņošana neattiecas uz pakalpojumu sniedzēja atbildības sistēmu.

45. Turklāt spriedumā lietā Moteurs Leroy Somer Tiesa uzskatīja, ka uz minēto kaitējumu “neattiecas jēdziens “kaitējums” Direktīvas 85/374 izpratnē” ( ), nevis uzskatīja, ka direktīva attiecās uz šo kaitējumu, un nepamatoja tiesības uz atlīdzību, jo šajā direktīvā bija paredzēta vienīgi atlīdzība par kaitējuma nodarīšanu lietām, kas paredzētas personīgai lietošanai un ko aizskartā persona lietojusi šim mērķim. Tiesas pieeja atstāja atklātu iespēju nodrošināt labāku atlīdzību personām, kas cietušas no produktu ar trūkumiem nodarīta kaitējuma.

46. Arī pamata lieta tāpat attiecas uz tās personas atbildību, kura nav minēta Direktīvā 85/374. Šī valsts atbildības sistēma neskar direktīvas harmonizēto produkta ar trūkumiem “ražotāja” un attiecīgā gadījumā “piegādātāja” atbildības sistēmu. Kā norāda Vācijas valdība, šī valsts pakalpojumu sniedzēja atbildības sistēma ir svarīgāka tad, kad ir runa par Direktīvā 85/374 minētā “ražotāja” un “piegādātāja” atbildības sistēmu. Šis to personu loka paplašinājums, kuras ir atbildīgas valsts veselības aprūpes iestādes pacienta priekšā, tādējādi nostiprina pacienta tiesības. Tātad šeit var konstatēt, ka šis paplašinājums atbilst Direktīvas 85/374 virzienam un garam, tai cenšoties nodrošināt efektīvu patērētāju aizsardzību ( ).

47. Šeit ir interesanti minēt, ka pretēji rakstveida apsvērumos norādītajam Komisija sēdes laikā uzskatīja, ka Direktīva 85/374 neierobežo dalībvalstu iespēju definēt to personu atbildību, kuras lieto aparātus vai produktus ar trūkumiem, sniedzot pakalpojumus. Pamata lietā – kā Komisija pareizi norādīja – tikai valsts pakalpojumu sniedzēja atbildības sistēmas piemērošana ļautu piešķirt pacientam tiesības uz kompensāciju par apdegumiem, kas gūti bojātā sildmatrača dēļ. Tā kā kaitējums faktiski nodarīts ķirurģiskas operācijas laikā, kas tika veikta 2000. gada 3. oktobrī, tad vērsties ar prasību pret matrača ar trūkumiem “ražotāju” direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē nebūtu iespējams noilguma dēļ ( ).

48. Ņemot vērā spriedumu lietā Moteurs Leroy Somer, Tiesai tātad būtu jāuzskata, ka pakalpojumu sniedzēja atlīdzība par kaitējumu, kas nodarīts, sniedzot pakalpojumu ar produktu ar trūkumiem, neietilpst punktos, kurus reglamentē Direktīva 85/374. Līdz ar to minētā direktīva neliedz dalībvalstij šajā ziņā paredzēt citu, par direktīvā paredzēto atbildības sistēmu vēlāku sistēmu, kas ļautu saukt pie atbildības Bezansonas US kā aprūpes pakalpojumu sniedzēju, kurš šajā nolūkā izmantojis matraci ar trūkumiem.

3) Starpsecinājumi

49. Visu šo iemeslu dēļ ierosinu Tiesai uz iesniedzējtiesas uzdoto otro jautājumu atbildēt, ka Direktīva 85/374 ļauj dalībvalstīm noteikt to personu atbildību, kuras, sniedzot pakalpojumus, izmanto aparātus vai produktus ar trūkumiem un savas darbības laikā rada kaitējumu pakalpojumu saņēmējam, neskarot arī ražotāja atbildības sistēmu saskaņā ar Direktīvu 85/374.

50. Ja nu Tiesa nepiekristu šādam secinājumam un uzskatītu, ka Direktīvas 85/374 piemērošanas jomā ietilpst arī pakalpojumu sniedzēja atbildības sistēma saistībā ar pakalpojumu sniegšanā izmantotiem produktiem ar trūkumiem, tad es pakārtoti aplūkošu arī pirmo jautājumu par Direktīvas 85/374 13. panta interpretāciju, lai sniegtu Tiesai vispusīgāku ieskatu.

B – Pakārtoti, par pirmo jautājumu

51. Iesniedzējtiesas pirmais uzdotais jautājums ir saistīts ar Direktīvas 85/374 13. panta, saskaņā ar kuru “šī direktīva neietekmē nekādas tiesības, kuras aizskartajai personai var būt saskaņā ar tiesību normām par līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību vai saskaņā ar īpašu atbildības sistēmu, kas pastāv laikā, kad paziņota šī direktīva”, interpretāciju. Šajā gadījumā ir jānosaka, vai Direktīva 85/374 ļauj iedarbināt atbildības sistēmu, kuras pamatā ir valsts veselības aprūpes iestāžu pacientu īpašais stāvoklis sakarā ar minēto valsts iestāžu izmantoto produktu un aparātu bojājumu.

52. Tiesa ir interpretējusi Direktīvas 85/374 13. pantu tā, ka “direktīvas ieviestā sistēma, kas saskaņā ar 4. pantu ļauj cietušajam pieprasīt kompensāciju, kad viņš pierāda kaitējumu produkta defekta dēļ, kā arī cēloņsakarību starp šo defektu un kaitējumu, neizslēdz iespēju piemērot citas līgumiskās un ārpuslīgumiskās atbildības sistēmas uz citiem pamatiem, piemēram, garantiju saistībā ar slēptajiem trūkumiem vai vainu” ( ).

53. Līdz ar to Direktīva 85/374 ļauj piemērot īpašu tādas atbildības sistēmu, kas pastāv kopš brīža, kad tika izziņota minētā direktīva, kā arī līgumiskās un ārpuslīgumiskās atbildības sistēmu uz cita pamata.

54. Saistībā ar īpašo atbildības sistēmu, kas pastāvēja dienā, kad tika izziņota Direktīva 85/374, šī izziņošanas diena attiecībā uz dalībvalstīm bija 1985. gada 30. jūlijs. Tātad šai ziņā ir jānorāda, ka atbilstīgi iesniedzējtiesas norādei šai lietā izskatāmās atbildības sistēmas pamatā ir Conseil d’État 2003. gada 9. jūlija nolēmumā apstiprināts judikatūras princips. Kā savos rakstveida apsvērumos norāda Francijas valdība, Conseil d’État judikatūra pirms šī nolēmuma ir prasījusi vainas esamību, lai pie atbildības varētu saukt valsts veselības aprūpes iestādi ( ). Tikai kopš 2003. gada 9. jūlija valsts slimnīcas dienestu bija iespējams saukt pie atbildības pat tad, ja nebija konstatēta tā vaina, kad tika nodarīts kaitējums pacientiem, aprūpē izmantojot medicīniskos produktus un aparātus ar trūkumiem. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka šī atbildības sistēma jau ir pastāvējusi Direktīvas 85/374 izziņošanas dienā.

55. Savukārt saistībā ar līgumiskās un ārpuslīgumiskās atbildības sistēmu uz citiem pamatiem ir jānosaka, vai valsts veselības aprūpes iestādes atbildības sistēma balstās uz pamatu, kas atšķirtos no Direktīvas 85/374 iedibinātās sistēmas.

56. Saskaņā ar Tiesas pieeju atšķirībā no garantijas sistēmas sakarā ar slēptajiem trūkumiem vai vainu Direktīva 85/374 iedibina tādu atbildības sistēmu, kuras pamatā ir tikai produkta trūkums. Direktīvā 85/374 ir precizēts, kas ir domāts ar šo trūkumu, proti, produkts, kura “drošums nav tāds, kādu personai ir tiesības gaidīt” ( ). Tiesas pieeja ir tāda, ka pamata jēdziens ir saistīts tikai ar trūkumu produktā.

57. Uzskatot, ka atbildības sistēma balstās uz citu pamatu, Tiesa nav vispārīgāk atsaukusies uz atbildības sistēmas nosacījumiem un sekām un nav interesējusies par šādas atbildības kontekstu. Līdz ar to Direktīva 85/374 jāinterpretē tā, ka tā neļauj piemērot tādu sistēmu, kurai būtu viens un tas pats priekšmets – atbildība – un viens un tas pats pamats – trūkums produktā, kura drošums nav tāds, kādu personai ir tiesības gaidīt.

58. Pēc iesniedzējtiesas domām, var apgalvot, ka šeit izskatāmā atbildības sistēma balstās uz atšķirīgu pamatu, jo šādas atbildības pamatā ir īpašās attiecības starp valsts veselības aprūpes iestādi un personām, kuras tā aprūpē. Vācijas valdība uzskata, ka atšķirības pamatā rodas tad, kad tiek definēta atbildīgo personu kategorija, atkāpjoties no Direktīvas 85/374. No šāda viedokļa jēdziena “pamats” izpratne, šķiet, atšķiras no Tiesas jēdziena “pamats” izpratnes Direktīvas 85/374 interpretācijas judikatūrā. Šai ziņā ir būtiski tas, ka Francijas valdība uzskata, ka nav izšķirošas nozīmes tam, vai attiecīgā atbildības sistēma balstās uz vienu un to pašu atbildības pamatu bez vainas.

59. Attiecīgā sistēma pamata lietā ir atbildības sistēma, kuras pamatā ir defekti medicīniskajos produktos un materiālos. Tātad balstīt atbildības sistēmu uz produkta defektu nozīmē balstīt šādu sistēmu uz trūkumu minētajā produktā, kura drošums nav tāds, kādu personai ir tiesības gaidīt. Šādu atbildības sistēmu tātad nevar uzskatīt par tādu, kas balstītos uz pamata, kas atšķirtos no Direktīvas 85/374 iedibinātās sistēmas pamata.

60. Līdz ar to, ja Tiesa uzskatītu, ka Direktīvas 85/374 piemērošanas jomā ietilpst arī valsts veselības aprūpes iestāžu atbildības sistēma saistībā ar to lietoto produktu un aparātu trūkumiem, Tiesai vajadzētu arī atzīt, ka Direktīva 85/374, ņemot vērā tās 13. panta interpretāciju, neļauj izmantot tādu atbildības sistēmu, kuras pamatā būtu tikai minēto produktu un aparātu trūkumi.

V – Secinājumi

61. Ņemot vērā galvenos izklāstītos apsvērumus, uzskatu, ka Tiesai jāatbild Conseil d’État šādi:

Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīva 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem ļauj dalībvalstīm noteikt to personu atbildību, kuras, sniedzot pakalpojumus, izmanto aparātus vai produktus ar trūkumiem un savas darbības laikā rada kaitējumu pakalpojumu saņēmējam, neņemot vērā iespēju ieviest sistēmu attiecībā uz ražotāju, kas paredzēta, balstoties uz Direktīvu 85/374.