Lieta T‑151/07

Kone Oyj u.c.

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Liftu un eskalatoru ierīkošanas un apkopes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Manipulācijas ar konkursiem – Tirgu sadale – Cenu noteikšana

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Naudas sodi – Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai – Juridiskā būtība

(Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

2. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Vairākiem uzņēmumiem noteikto summu saskaņotība

(EKL 81. pants; Padomes Regula Nr. 1/2003; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

3. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Pienākums ņemt vērā konkrēto ietekmi uz tirgu – Neesamība – Kritērija par pārkāpuma raksturu noteicošā loma

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

4. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Paziņojuma par sadarbību piemērošana – Komisijas rīcības brīvība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

5. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pilnvaras saistībā ar pārbaudi – Lēmums par pārbaudes veikšanu – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 20. panta 4. punkts)

6. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijas paziņojums attiecībā uz naudas soda neuzlikšanu vai tā apmēra samazināšanu par apsūdzēto uzņēmumu sadarbību – Obligāts raksturs attiecībā uz Komisiju

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

7. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums – Nosacījumi – Situāciju salīdzināmība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

8. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Atteikums darīt zināmu dokumentu – Sekas – Nepieciešamība attiecīgā uzņēmuma pierādīšanas pienākuma līmenī nošķirt apsūdzošus un attaisnojošus dokumentus

9. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Uzņēmuma nostāja administratīvajā procesā

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punkts un 20. panta 3. punkts)

10. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Paziņojuma par sadarbību piemērošana – Samazinājums par neapstrīdēšanu ārpus minētā paziņojuma

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 96/C 207/04 un Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

11. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Naudas soda samazināšana par faktu neapstrīdēšanu – Nosacījumi

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 96/C 207/04 D sadaļas 2. punkts)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Uzņēmuma nostāja administratīvajā procesā – Uzņēmumiem, kas nav skaidri atzinuši Komisijas faktiskos apgalvojumus, piešķirto naudas soda samazinājumu prettiesiskums

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants)

1. Lai gan Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nevar kvalificēt kā tiesību normas, kas administrācijai jebkurā gadījumā ir jāievēro, tajās tomēr ir paredzēta uzvedības norma, kurā norādīta prakse, kas jāievēro un no kuras katrā atsevišķā gadījumā administrācija nevar atkāpties, nenorādīdama iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu. Pieņemot šādas uzvedības normas un ar to publikāciju paziņojot, ka turpmāk tā šīs normas piemēros gadījumos, uz kuriem tās attiecas, Komisija pati ierobežo savas rīcības brīvības īstenošanu un nedrīkst atteikties no šīm normām, jo citādi tā attiecīgā gadījumā varētu tikt sodīta par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips vai tiesiskās paļāvības aizsardzības princips pārkāpumu. Turklāt minētajās pamatnostādnēs vispārīgi un abstrakti ir noteikta metodika, kuru Komisija atzinusi sev par saistošu attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu, un tādējādi šīs pamatnostādnes nodrošina uzņēmumu tiesisko noteiktību.

(sal. ar 34.–36. punktu)

2. Pat ja pieņemtu, ka Komisijai, kad tā vienā un tajā pašā lēmumā konstatē vairākus sevišķi smagus pārkāpumus, ir jāievēro zināma proporcionāla attiecība starp vispārējām naudas sodu sākumsummām un dažādu skarto tirgu lielumu, nekas nenorāda uz to, ka šāda summa, kas noteikta par aizliegto vienošanos vienā dalībvalstī, būtu nesamērīga salīdzinājumā ar vispārējām sākumsummām, kas noteiktas par aizliegtajām vienošanām citās dalībvalstīs, ja Komisija sākumsummas nosaka saprātīgi un saskaņoti, tomēr neizmantodama precīzu matemātisku formulu, kas tai katrā ziņā arī nav jādara.

(sal. ar 54. un 55. punktu)

3. Savienības konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, tostarp, piemēram, konkrētajiem lietas apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo iedarbību, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kuri būtu obligāti jāņem vērā. Šajā ziņā konkrētā tirgus lielums principā nav obligāts elements, bet ir tikai būtisks elements citu elementu vidū pārkāpuma smaguma noteikšanai, un turklāt Komisijai nav pienākuma norobežot konkrēto tirgu vai izvērtēt tā lielumu, ja attiecīgajam pārkāpumam ir pret konkurenci vērsts mērķis.

Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nav paredzēts, ka naudas sodu apmērs tiktu aprēķināts atkarībā no kopējā apgrozījuma vai apgrozījuma, ko uzņēmumi guvuši konkrētajā tirgū. Tomēr minētās pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanā arī neliedz ņemt vērā šādu apgrozījumu, lai tiktu ievēroti vispārējie Savienības tiesību principi un ja to prasa lietas apstākļi.

Šajā kontekstā, ja Komisija nav noteikusi par pārkāpumu, kas attiecas uz kādu dalībvalsti, naudas soda vispārējo sākumsummu, pamatojoties uz konkrētā tirgus lielumu, bet ir pamatojusi savu lēmumu ar šā pārkāpuma raksturu un ģeogrāfisko apjomu, apsvērums, ka vispārējai naudas soda sākumsummai, kas noteikta par aizliegto vienošanos šajā dalībvalstī, esot jāatspoguļo konkrētā tirgus, iespējams, ierobežotais lielums, ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu un ar Komisijas lēmumu nav pārkāpts samērīguma princips.

Tas pats attiecas uz pārkāpuma konkrētās ietekmes uz tirgu neņemšanu vērā. Saskaņā ar minēto pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu Komisijai, novērtējot pārkāpuma smagumu, pārbaude par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu ir jāveic tikai tad, ja izrādās, ka šo ietekmi ir iespējams noteikt. Lai novērtētu šo ietekmi, Komisijai par atskaites punktu jāpieņem konkurence, kāda parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpums nebūtu bijis izdarīts. Tomēr, ja Komisija uzskata, ka bija neiespējami noteikt pārkāpuma precīzu ietekmi uz tirgu, un attiecīgie uzņēmumi nav pierādījuši pretējo, tā var pamatot savu lēmumu ar pārkāpuma smagumu un tā ģeogrāfisko apjomu.

Pret konkurenci vērstas prakses iedarbība nav noteicošais kritērijs, novērtējot pārkāpuma smagumu. Apstākļiem, kas attiecas uz nodomu, var būt lielāka nozīme nekā apstākļiem, kuri attiecas uz minēto iedarbību, it īpaši, ja jautājums ir par ļoti smagiem pārkāpumiem, piemēram, tirgu sadali. Tādējādi, lai pārkāpumus tostarp varētu atzīt par “sevišķi smagiem”, galvenā nozīme ir pārkāpuma raksturam. No minētajās pamatnostādnēs iekļautā sevišķi smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis tostarp ir tirgu sadale, var, pamatojoties uz to atbilstošo raksturu vien, tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi; šādai rīcībai nav jābūt saistītai ar īpašu ietekmi vai ģeogrāfisko apjomu. Šo secinājumu apstiprina fakts, ka, lai gan smagu pārkāpumu aprakstā ir skaidri minēta ietekme uz tirgu un sekas attiecībā uz plašiem kopējā tirgus apgabaliem, bet sevišķi smagu pārkāpumu aprakstā, savukārt, nav minēta neviena prasība nedz attiecībā uz konkrēto ietekmi uz tirgu, nedz seku radīšanu īpašā ģeogrāfiskā apgabalā.

Šajos apstākļos jau pašā Komisijas lēmumā konstatēto Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu rakstura dēļ tie ietilpst vissmagākajos EKL 81. panta pārkāpumos, jo to priekšmets ir slepena kolūzija starp konkurentiem, lai savstarpēji sadalītu tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas projektus, un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju. Papildus būtiskiem konkurences izkropļojumiem, ko rada šādas aizliegtas vienošanās, tās izraisa šo tirgu nodalīšanu tiktāl, ciktāl tās uzliek dalībniekiem pienākumu ievērot dažādu tirgu sadalījumu, kuri bieži vien ir nodalīti atbilstoši valstu robežām, tādējādi radot šķēršļus Līguma galvenajam mērķim – Kopienas tirgus integrācijai. Tādējādi šāda veida pārkāpumi, it īpaši, ja jautājums ir par horizontālām aizliegtajām vienošanām, ir kvalificēti kā īpaši smagi vai acīmredzami pārkāpumi.

(sal. ar 32., 46., 47., 56., 61., 62., 64. un 67.–69. punktu)

4. Paziņojums par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos ir instruments, kura mērķis, ievērojot tiesību normas ar augstāku spēku, ir precizēt kritērijus, kurus Komisija paredz piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem uzlikto naudas sodu apmēra noteikšanā. Tādējādi Komisija pati ir ierobežojusi šo rīcības brīvību, bet šis fakts nav pretrunā tam, ka Komisijai ir saglabājusies būtiska rīcības brīvība.

Tādējādi Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot, vai pierādījumi, ko sniedzis uzņēmums, kurš paudis vēlmi, lai tam tiktu piemērots Paziņojums par sadarbību, rada būtisku pievienoto vērtību minētā paziņojuma 21. punkta izpratnē.

Tāpat Komisijai pēc tam, kad tā konstatējusi, ka pierādījumiem ir būtiska pievienotā vērtība Paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē, ir rīcības brīvība, nosakot precīzu naudas soda samazinājuma līmeni, kāds piešķirams attiecīgajam uzņēmumam. Paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzētas kategorijas saistībā ar naudas soda samazinājumu dažādajām norādīto uzņēmumu kategorijām. Ņemot vērā šo rīcības brīvību, Savienības tiesa var veikt pārbaudi tikai attiecībā uz acīmredzamu šīs rīcības brīvības robežu pārsniegšanu.

Lai saņemtu atbrīvojumu atbilstoši Paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam, uzņēmums ir jābūt pirmajam, kurš iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu.

Turklāt tieši uzņēmuma sadarbības kvalitāte nosaka, vai tam var tikt piemērots atbrīvojums no naudas sodiem atbilstoši šai tiesību normai. Proti, nepietiek ar to, ka šāds uzņēmums ir sniedzis informāciju un elementus, kas ļauj efektīvi izskatīt lietu par pārkāpumu. Lai gan ir taisnība, ka nav nepieciešams, lai iesniegtie pierādījumi būtu pietiekami, lai pierādītu pārkāpumu pilnībā vai visos sīkumos, tiem tomēr jābūt tāda rakstura, pietiekami precīziem un ar pietiekamu pierādījuma spēku, lai ļautu Komisijai konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu.

Šajā ziņā ar paziņojumiem, ko attiecīgā uzņēmuma vadītāji ir rakstījuši pēc atmiņas un kuros, iespējams, ir neprecizitātes, un vienpusējiem paziņojumiem nevar pietikt, lai konstatētu pārkāpumu, ja šie paziņojumi netiek atbalstīti ar precīziem un saskanīgiem dokumentāriem pierādījumiem. Proti, Komisijai savā lēmumā būtu jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts.

Tādēļ Komisija acīmredzami nepārsniedz savu rīcības brīvību, atsakoties atbrīvot no naudas soda uzņēmumu, kas ir sniedzis pierādījumus ar ierobežotu pierādījuma spēku, kuri nav sagatavoti pārkāpuma laikā un daļa no kuriem nav datēti. Apstāklim, ka šis uzņēmums ir ieguvis šādu atbrīvojumu attiecībā uz šī paša veida pārkāpumu, kas izdarīts citās dalībvalstīs, šajā sakarā nav nozīmes, jo katrā no šiem gadījumiem sniegtās informācijas raksturs un precizitāte bija atšķirīga.

Tāpat Komisija acīmredzami nepārsniedz rīcības brīvību, kas tai ir saistībā ar uzņēmuma sadarbības izvērtēšanu uzliktā naudas soda apmēra samazināšanas mērķiem, uzskatot, ka elementi, kuri nav no pārkāpuma laika, ar kuriem tiek noliegts aizliegtas vienošanās pret konkurenci vērsts mērķis un kuri ir pārprotami, nav pietiekami precīzi, lai tiem varētu tikt atzīta būtiska pievienotā vērtība minētā paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē. Tad, ja uzņēmums, kurš saistībā ar savu pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu nenodod Komisijai aktuālus pierādījumus, informē to par atsevišķiem elementiem, kas tai iepriekš nav bijuši zināmi, šos elementus var uzskatīt par tādiem, kuri būtiski palielina Komisijas spēju pierādīt aizliegtu vienošanos, tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums parāda sakarību starp šo informāciju un minētās aizliegtās vienošanās esamību, jo uzņēmuma iesniegtajiem pierādījumiem faktiski ir jāpalielina Komisijas spēja pierādīt pārkāpumu. Tādējādi jebkuram Komisijas piemērotā naudas soda apmēra samazinājumam ir jāatspoguļo uzņēmuma faktiskais ieguldījums attiecībā uz pārkāpuma pierādījumu konstatēšanu, ko veic Komisija.

(sal. ar 80., 81., 83., 84., 91., 94., 97.–99., 100., 102., 103., 108., 111.–113., 117.–119., 122.–124., 162., 165., 169., 174.–176. un 179. punktu)

5. Attiecībā uz lēmumiem, ar kuriem tiek uzdots veikt pārbaudes, Komisijai ir skaidri jānorāda prezumpcijas, ko tā paredzējusi pārbaudīt. Tomēr nav nepieciešams, lai lēmumā par pārbaudi būtu precīzi noteikts konkrētais tirgus, būtu minēta iespējamo pārkāpumu precīza juridiskā kvalifikācija un būtu norādīts laikposms, kurā šie pārkāpumi izdarīti.

(sal. ar 116. punktu)

6. Komisijas paziņojums par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos rada tiesisku paļāvību, uz kuru pamatojas uzņēmumi, kas vēlas Komisiju informēt par aizliegtas vienošanās esamību. Ņemot vērā tiesisko paļāvību, kādu uzņēmumi, kuri vēlas sadarboties ar Komisiju, var gūt, pamatodamies uz šo paziņojumu, Komisijai, izvērtējot uzņēmuma sadarbību, lai noteiktu tam piemērojamā naudas soda apmēru, tādējādi bija jārīkojas saskaņā ar paziņojumu. Šajā ziņā saimnieciskās darbības subjekts principā nevar vienīgi ar Komisijas klusēšanu pamatot tiesisku paļāvību uz to, ka tam tiks piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem.

(sal. ar 127., 130. un 186. punktu)

7. Komisija, izvērtējot aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību, nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu. Šis princips nav pārkāpts, jo divas situācijas nav salīdzināmas, gadījumā, ja Komisija, no vienas puses, piešķir atbrīvojumu no naudas soda uzņēmumam, kura sniegtā informācija ir ļāvusi veikt pirmās pārbaudes, un, otrkārt, atsaka šādu atbrīvojumu citam uzņēmumam, kas sniedzis informāciju pēc tam, kad Komisijai jau bija veikusi šīs pirmās pārbaudes.

(sal. ar 135., 137., 138. un 140. punktu)

8. Tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru rezultātā var tikt noteiktas sankcijas, it īpaši naudas sodi vai kavējuma nauda, ir Savienības tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīva rakstura procesā.

Konkurences lietās piekļuves lietas materiāliem mērķis tostarp ir ļaut paziņojuma par iebildumiem adresātiem iepazīties ar pierādījumiem, kas atrodas Komisijas lietas materiālos, lai tie, pamatojoties uz šiem faktiem, varētu atbilstoši izteikt savu viedokli par secinājumiem, pie kuriem Komisija ir nonākusi savā paziņojumā par iebildumiem. Tādējādi piekļuve lietas materiāliem ietilpst procesuālajās garantijās, kuru mērķis ir aizsargāt tiesības uz aizstāvību, un it īpaši nodrošināt tiesību tikt uzklausītam efektīvu īstenošanu.

Tādējādi Komisijai ir pienākums piešķirt uzņēmumiem, kas iesaistīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procedūrā, piekļuvi visiem gan apsūdzošajiem, gan attaisnojošajiem dokumentiem, ko tā savākusi izmeklēšanas laikā, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, iestādes iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju.

Turklāt tas vien, ka nav paziņots apsūdzošs dokuments, veido tiesību uz aizstāvību pārkāpumu tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums var pierādīt, ka Komisija ir balstījusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu attiecībā uz pārkāpuma esamību, un šis iebildums varēja tikt pierādīts, vienīgi atsaucoties uz minēto dokumentu.

Savukārt attiecībā uz attaisnojoša dokumenta nepaziņošanu – attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka tā neizpaušana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Tādējādi pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minētos attaisnojošos dokumentus varēja izmantot savai aizstāvībai tādā ziņā, ka, ja tas to būtu varējis izmantot administratīvā procesa laikā, uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri neatbilst Komisijas šajā posmā izdarītajiem secinājumiem, un tādēļ kaut kādā veidā būtu varējis ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus vismaz attiecībā uz tam inkriminētās darbības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru.

(sal. ar 143.–147. un 151. punktu)

9. Nosakot par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu uzlikto naudas sodu apmēru, naudas soda samazināšana par sadarbību administratīvā procesa laikā ir pamatota tikai tad, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība ir atvieglojusi Komisijai pārkāpuma konstatēšanu un attiecīgā gadījumā – tā izbeigšanu. Turklāt var tikt uzskatīts, ka uzņēmums, kurš skaidri paziņo, ka neapstrīd faktiskos apgalvojumus, ar kuriem Komisija pamato savus iebildumus, ir atvieglojis Komisijas uzdevumu konstatēt Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumus un sodīt par tiem.

Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punktu un 20. panta 3. punktu uzņēmumiem ir pienākums atbildēt uz informācijas pieprasījumiem un pakļauties pārbaudēm. Ja sadarbība izmeklēšanā izpaužas kā darbības, kas nepārsniedz šajās tiesību normās noteiktos uzņēmumu pienākumus, tad tā nav pamats naudas soda apmēra samazinājumam.

Turklāt nevar uzskatīt, ka uzņēmuma, iespējams, padevīga nostāja attiecībā uz pieteikumiem par konfidencialitātes ievērošanu saistībā ar informāciju, ko tas paziņo Komisijai, atvieglotu Komisijas uzdevumu. Šajā ziņā saprātīgi pieteikumi par konfidencialitāti nerada šķēršļus izmeklēšanai, un katrā ziņā konfidencialitātes ievērošana attiecībā uz datiem, kas, pēc tā uzskatiem, nedrīkstēja tikt izpausti trešajām personām, ir jālūdz attiecīgajam uzņēmumam.

No tā izriet, ka sadarbība, kas nepārsniedz šādas robežas, nevar radīt tiesisku paļāvību attiecībā uz naudas soda apmēra samazinājumu.

(sal. ar 204. un 222. punktu)

10. Tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzību ir ikvienai privātpersonai, kas atrodas situācijā, no kuras izriet, ka Savienības administrācija, dodot precīzus solījumus, tai ir radījusi pamatotas cerības. Turpretī, persona nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, ja nepastāv precīzi solījumi, ko tai sniegusi administrācija. Par šādiem solījumiem uzskata precīzas, beznosacījuma un saskanīgas ziņas, ko snieguši pilnvaroti un uzticami avoti.

Saistībā ar par Savienības tiesību normu pārkāpumu uzliktā naudas soda apmēra noteikšanu paziņojumā par iebildumiem ietvertais apgalvojums, ka Komisija paredz piešķirt naudas soda samazinājumu ārpus Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos, nevar tikt uzskatīts par precīzu solījumu attiecībā uz samazinājuma, kas attiecīgā gadījumā tiktu piešķirts iesaistītajiem uzņēmumiem, mērogu vai likmi. Līdz ar to šāds apgalvojums šajā ziņā nekādā ziņā nevarēja radīt nekādu tiesisko paļāvību.

Agrāka Komisijas lēmumpieņemšanas prakse nevar radīt attiecīgajiem uzņēmumiem tiesisko paļāvību attiecībā uz naudas soda samazināšanas līmeni.

Katrā ziņā saimnieciskās darbības subjekti nevar tiesiski paļauties, ka saglabāsies esošā situācija, ko iestādes var mainīt saistībā ar savu rīcības brīvību. Tātad, lai efektīvi piemērotu Savienības konkurences tiesību normas, Komisijai ir jābūt iespējai jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu līmeni šīs politikas vajadzībām.

(sal. ar 206.–208., 210. un 212. punktu)

11. Lai tiktu piemērots naudas soda apmēra samazinājums par faktu neapstrīdēšanu atbilstoši Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos D sadaļas 2. punktam, uzņēmumam skaidri jāinformē Komisija, ka tas negrasās pēc būtības apstrīdēt faktus pēc tam, kad ir iepazinies ar paziņojumu par iebildumiem. Šajā ziņā vispārīgais paziņojums, ka attiecīgais uzņēmums neapstrīd, ka kolūzija – ciktāl tā ir atbalstīta ar faktiem, kas ietverti Komisijas lietas materiālos – attiecas uz vienotu un turpinātu pārkāpumu, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas atvieglotu Komisijas uzdevumu konstatēt Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumus un sodīt par tiem. Tas pats attiecas uz gadījumu, ja neapstrīdēšana bija tīri formāla un pārprotama un ja tai nav bijis nekādas pozitīvas ietekmes uz faktu pierādīšanu, kad attiecīgais uzņēmums vienīgi apraksta savu dalību pārkāpumā vai nu tīri hipotētiski, vai arī līdz minimumam samazinot pārkāpjošo pasākumu pret konkurenci vērsto iedarbību.

(sal. ar 227., 230. un 231. punktu)

12. Par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu uzliktā naudas soda apmēra noteikšanā Komisija, izvērtējot aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību, nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu. Tomēr vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanai ir jābūt saskaņotai ar tiesiskuma principa ievērošanu, saskaņā ar kuru neviens savā labā nevar atsaukties uz pārkāpumu, kurš ir izdarīts cita labā.

Šajā ziņā var tikt uzskatīts, ka uzņēmums, kurš skaidri paziņo, ka neapstrīd faktiskos apgalvojumus, ar kuriem Komisija pamato savus iebildumus, ir atvieglojis Komisijas uzdevumu konstatēt Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumus un sodīt par tiem. Savos lēmumos, ar ko konstatēts šo tiesību normu pārkāpums, Komisija ir tiesīga uzskatīt, ka šī rīcība atbilst faktisko apgalvojumu atzīšanai un tādējādi ir pierādījums attiecīgo apgalvojumu pamatotībai. Tāpēc šī rīcība var attaisnot naudas soda apmēra samazinājumu.

Citādi ir gadījumā, ja uzņēmums savā atbildē apstrīd šo apgalvojumu būtību. Proti, ar šādu attieksmi administratīvajā procesā uzņēmums neatvieglo Komisijas uzdevumu.

(sal. ar 234. un 235. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)

2011. gada 13. jūlijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Liftu un eskalatoru ierīkošanas un apkopes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Manipulācijas ar konkursiem – Tirgu sadale – Cenu noteikšana

Lieta T‑151/07

Kone Oyj, Helsinki (Somija),

Kone GmbH, Hannovere (Vācija),

Kone BV, Forburga [Voorburg] (Nīderlande),

ko pārstāv T. Vinje, solicitor, D. Paemen, J. Schindler, B. Nijs, A. Tomtsis, advokāti, J. Flynn, QC, un D. Scannell, barrister,

prasītāji,

pret

Eiropas Komisiju, ko pārstāv É. Gippini Fournier un R. Sauer, pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību atcelt Komisijas 2007. gada 21. februāra Lēmumu C(2007) 512, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/E‑1/38.823 – Lifti un eskalatori) vai, pakārtoti, samazināt prasītājiem piemērotos naudas sodus.

VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro] (referente), tiesneši N. Vāls [N. Wahl] un A. Ditrihs [A. Dittrich],

sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 16. oktobra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Šī lieta ir par prasību atcelt Komisijas 2007. gada 21. februāra Lēmumu C(2007) 512, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/E‑1/38.823 – Lifti un eskalatori) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 26. marta Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 75, 19. lpp.), vai, pakārtoti, samazināt prasītājiem piemēroto naudas sodu apmēru.

2 Apstrīdētajā lēmumā Eiropas Kopienu Komisija ir uzskatījusi, ka turpmāk minētās sabiedrības ir pārkāpušas EKL 81. pantu:

– Kone Belgium SA, Kone GmbH (turpmāk tekstā – “Vācijas Kone”), Kone Luxembourg Sàrl, Kone BV Liften en Roltrappen (turpmāk tekstā – “Nīderlandes Kone”) un Kone Oyj (turpmāk tekstā – “KC”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “Kone”);

– Otis SA, Otis GmbH & Co. OHG (turpmāk tekstā – “Vācijas Otis”), General Technic‑Otis Sàrl, General Technic Sàrl, Otis BV (turpmāk tekstā – “Nīderlandes Otis”), Otis Elevator Company (turpmāk tekstā – “OEC”) un United Technologies Corporation (turpmāk tekstā – “UTC”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “Otis”);

– Schindler SA, Schindler Deutschland Holding GmbH (turpmāk tekstā – “Vācijas Schindler”), Schindler Sàrl, Schindler Liften BV (turpmāk tekstā – “Nīderlandes Schindler”) un Schindler Holding Ltd (turpmāk tekstā – “Schindler Holding”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas “Schindler”);

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV, ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (turpmāk tekstā – “TKA”), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (turpmāk tekstā – “TKF”), ThyssenKrupp Elevator AG (turpmāk tekstā – “TKE”), ThyssenKrupp AG (turpmāk tekstā – “TKAG”), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl un ThyssenKrupp Liften BV (turpmāk tekstā – “TKL”) (turpmāk tekstā kopā vai atsevišķi sauktas – “ThyssenKrupp”); un

– Mitsubishi Elevator Europe BV (turpmāk tekstā – “MEE”).

3 KC – viens no prasītājiem šajā lietā – ir globāls apkopes un mehānisko konstrukciju uzņēmums, kas bāzēts Somijā, kurš pārdod, ražo, ierīko un modernizē liftus, eskalatorus, kā arī ēku automātiskās durvis. KC savu darbību eskalatoru un liftu nozarē veic ar valstu meitassabiedrību starpniecību. Tās, konkrēti, ir Vācijā – Vācijas Kone un Nīderlandē – Nīderlandes Kone (apstrīdētā lēmuma 15., 18. un 20. apsvērums).

Administratīvais process

Komisijas izmeklēšana

4 2003. gada vasarā Komisijai tika nosūtīta informācija par to, ka, iespējams, pastāv aizliegta vienošanās starp četriem vadošajiem Eiropas liftu un eskalatoru ražotājiem, kuri veic komercdarbību Savienībā, proti, Kone, Otis, Schindler un ThyssenKrupp (apstrīdētā lēmuma 3. un 91. apsvērums).

Vācija

5 No 2004. gada 28. janvāra, kā arī 2004. gada martā Komisija saskaņā ar 14. panta 3. punktu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17[:] Pirmajā regulā par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), konkrēti, veica pārbaudes Otis un ThyssenKrupp meitassabiedrību Vācijā telpās (apstrīdētā lēmuma 104. un 106. apsvērums).

6 2004. gada 12. un 18. februārī Kone savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.) (turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Vāciju. Arī Otis no 2004. gada marta līdz 2005. gada februārim savu pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar ziņām attiecībā uz Vāciju. Schindler 2004. gada 25. novembrī iesniedza pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam, kurā bija ietverta informācija attiecībā uz Vāciju, kas tika papildināts no 2004. gada decembra līdz 2005. gada februārim. Visbeidzot, 2005. gada decembrī ThyssenKrupp, tāpat saskaņā ar šo paziņojumu, nosūtīja Komisijai pieteikumu attiecībā uz Vāciju (apstrīdētā lēmuma 105., 107., 112. un 114. apsvērums).

7 No 2004. gada septembra līdz novembrim Komisija arī nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar 18. pantu Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Vācijā, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un apvienībām VDMA, VFA un VMA (apstrīdētā lēmuma 110., 111. un 113. apsvērums).

Nīderlande

8 2004. gada martā Otis iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Nīderlandi, kas vēlāk tika papildināts. 2004. gada aprīlī pieteikumu atbilstoši šim paziņojumam iesniedza ThyssenKrupp; arī tas vēlāk tika vairākkārt papildināts. Visbeidzot, 2004. gada 19. jūlijā Kone savu 2004. gada 2. februāra pieteikumu attiecībā uz Beļģiju papildināja ar informāciju attiecībā uz Nīderlandi (apstrīdētā lēmuma 127., 129. un 130. apsvērums).

9 2004. gada 27. jūlijā Otis tika piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktu (apstrīdētā lēmuma 131. apsvērums).

10 No 2004. gada 28. aprīļa Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu, konkrēti, veica pārbaudes Kone, Schindler, ThyssenKrupp un MEE meitassabiedrību Nīderlandē telpās, kā arī apvienības Boschduin telpās (apstrīdētā lēmuma 128. apsvērums).

11 2004. gada septembrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies pārkāpumā Nīderlandē, vairākiem klientiem šajā dalībvalstī un apvienībām VLR un Boschduin (apstrīdētā lēmuma 133. un 134. apsvērums).

Paziņojums par iebildumiem

12 2005. gada 7. oktobrī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas bija adresēts šī sprieduma 2. punktā minētajām sabiedrībām. Visi paziņojuma par iebildumiem adresāti nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem (apstrīdētā lēmuma 135. un 137. apsvērums).

13 Mutiska uzklausīšana nenotika, jo neviens no paziņojuma par iebildumiem adresātiem to nebija lūdzis (apstrīdētā lēmuma 138. apsvērums).

Apstrīdētais lēmums

14 2007. gada 21. februārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā konstatēja, ka sabiedrības, kam tas adresēts, ir piedalījušās četros vienotos, saliktos un turpinātos EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumos četrās dalībvalstīs, savstarpēji sadalot tirgus, noslēdzot nolīgumus vai saskaņoti darbojoties attiecībā uz konkursu piešķiršanu un līgumu piešķiršanu saistībā ar liftu un eskalatoru pārdošanu, ierīkošanu, apkopi un modernizāciju (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).

15 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma adresātiem Komisija uzskatīja, ka līdzās attiecīgo uzņēmumu meitassabiedrībām Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē pie solidāras atbildības par attiecīgo meitassabiedrību izdarītajiem EKL 81. panta pārkāpumiem ir jāsauc minēto meitassabiedrību mātessabiedrības tāpēc, ka šīs mātessabiedrības ir varējušas īstenot izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrību komercdarbības politiku pārkāpuma laikā, un tāpēc, ka var prezumēt, ka tās šo varu ir izmantojušas (apstrīdētā lēmuma 608., 615., 622., 627. un 634.–641. apsvērums). MEE mātessabiedrības nav sauktas pie solidāras atbildības par to meitassabiedrības rīcību tāpēc, ka nebija iespējams pierādīt, ka tās būtu īstenojušas izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību (apstrīdētā lēmuma 643. apsvērums).

16 Lai aprēķinātu naudas sodu apmēru, Komisija apstrīdētajā lēmumā piemēroja metodiku, kura izklāstīta Pamatnostādnēs sodanaudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”). Tā arī pārbaudīja, vai un kādā mērā attiecīgie uzņēmumi atbilst 2002. gada paziņojumā par sadarbību izvirzītajām prasībām.

17 Komisija kvalificēja pārkāpumus kā “sevišķi smagus”, ņemot vērā to raksturu un faktu, ka katrs pārkāpums attiecās uz visu dalībvalsts (Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju, lai gan pārkāpumu reālo ietekmes apjomu nevarēja noteikt (apstrīdētā lēmuma 671. apsvērums).

18 Lai ņemtu vērā attiecīgo uzņēmumu faktisko ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, Komisija attiecībā uz katru valsti iedalīja uzņēmumus vairākās kategorijās pēc apgrozījuma, kas gūts liftu un/vai eskalatoru tirgū, tostarp – attiecīgā gadījumā – sniedzot apkopes un modernizācijas pakalpojumus (apstrīdētā lēmuma 672. un 673. apsvērums).

19 Saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā Kone, Otis un ThyssenKrupp tika iekļauti pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 70 000 000 apmērā. Schindler tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 17 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 676.–679. apsvērums). Naudas soda, kas jāpiemēro Otis, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un ThyssenKrupp piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 119 000 000 un EUR 140 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā Kone, Otis un ThyssenKrupp izdarītais pārkāpums bija ildzis astoņus gadus un četrus mēnešus (no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim), Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 80 %. Tā kā Schindler izdarītais pārkāpums bija ildzis piecus gadus un četrus mēnešus (no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 6. decembrim), Komisija naudas soda sākumsummu šim uzņēmumam palielināja par 50 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 126 000 000 apmērā attiecībā uz Kone, EUR 214 200 000 apmērā attiecībā uz Otis, EUR 25 500 000 apmērā attiecībā uz Schindler un EUR 252 000 000 apmērā attiecībā uz ThyssenKrupp (apstrīdētā lēmuma 693. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka ThyssenKrupp ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697.–707. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 727.–729., 735., 736., 742.–744., 749., 750. un 753.–755. apsvērums). Kone tika piemērots, pirmkārt, maksimālais naudas soda apmēra samazinājums par 50 %, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Otis tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 25 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas otrajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Schindler tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 15 % kategorijā, kas paredzēta šī paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas trešajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. ThyssenKrupp tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 778.–813. apsvērums).

20 Saistībā ar aizliegto vienošanos Nīderlandē Kone tika iekļauts pirmajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 55 000 000 apmērā. Otis tika iekļauts otrajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 41 000 000 apmērā. Schindler tika iekļauts trešajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 24 500 000 apmērā. ThyssenKrupp un MEE tika iekļauti ceturtajā kategorijā ar naudas soda sākumsummu EUR 8 500 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 684. un 685. apsvērums). Naudas soda, kas jāpiemēro Otis, sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 1,7 un ThyssenKrupp piemērojamā naudas soda sākumsummai tika piemērots reizināšanas koeficients 2, lai ņemtu vērā [šo uzņēmumu] lielumu un visus resursus; tādējādi tiem piemērojamo naudas sodu sākumsummas tika noteiktas, attiecīgi, EUR 69 700 000 un EUR 17 000 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 690. un 691. apsvērums). Tā kā Otis un ThyssenKrupp izdarītais pārkāpums bija ildzis piecus gadus un desmit mēnešus (no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam), Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 55 %. Tā kā Kone un Schindler izdarītais pārkāpums bija ildzis četrus gadus un deviņus mēnešus (no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam), Komisija naudas soda sākumsummu šiem uzņēmumiem palielināja par 45 %. Tā kā MEE izdarītais pārkāpums bija ildzis četrus gadus un vienu mēnesi (no 2000. gada 11. janvāra līdz 2004. gada 5. martam), Komisija naudas soda sākumsummu šim uzņēmumam palielināja par 40 %. Tādējādi naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 79 750 000 apmērā attiecībā uz Kone, EUR 108 035 000 apmērā attiecībā uz Otis, EUR 35 525 000 apmērā attiecībā uz Schindler, EUR 26 350 000 apmērā attiecībā uz ThyssenKrupp un EUR 11 900 000 apmērā attiecībā uz MEE (apstrīdētā lēmuma 695. un 696. apsvērums). Komisija atzina, ka ThyssenKrupp ir uzskatāms par pārkāpuma atkārtotu izdarītāju, un šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ palielināja tā naudas soda apmēru par 50 % (apstrīdētā lēmuma 697., 698. un 715.–720. apsvērums). Par labu attiecīgajiem uzņēmumiem netika apstiprināts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis (apstrīdētā lēmuma 724.–726., 731., 732., 737., 739.–741., 745.–748. un 751.–755. apsvērums). Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību Otis tika piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas sodiem. ThyssenKrupp tika piemērots, pirmkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 40 % kategorijā, kas paredzēta minētā paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajā ievilkumā, un, otrkārt, naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu. Schindler un MEE tika piemērots naudas soda apmēra samazinājums par 1 % par faktu neapstrīdēšanu (apstrīdētā lēmuma 836.–855. apsvērums).

21 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir izteikta šādā redakcijā:

“1. pants

[..]

2. Attiecībā uz Vāciju turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu:

– Kone: [KC] un [Vācijas Kone]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Vācijas Otis]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Vācijas Schindler]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2000. gada 6. decembrim; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] un [TKF]: no 1995. gada 1. augusta līdz 2003. gada 5. decembrim.

[..]

4. Attiecībā uz Nīderlandi turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, norādītajos laika posmos regulāri un kolektīvi vienojoties ar valsts mēroga nolīgumiem un saskaņotām darbībām attiecībā uz liftu un eskalatoru pārdošanu, lai savstarpēji sadalītu tirgus, savstarpēji sadalītu valsts un privātos konkursus un citus līgumus atbilstoši daļām, par kādām iepriekš notikusi vienošanās attiecībā uz pārdošanu un ierīkošanu, un lai nekonkurētu attiecībā uz līgumiem par apkopi un modernizāciju:

– Kone: [KC] un [Nīderlandes Kone]: no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Nīderlandes Otis]: no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Nīderlandes Schindler]: no 1999. gada 1. jūnija līdz 2004. gada 5. martam;

– ThyssenKrupp: [TKAG] un [TKL]: no 1998. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 5. martam; un

– [MEE]: no 2000. gada 11. janvāra līdz 2004. gada 5. martam.

2. pants

[..]

2. Par pārkāpumiem Vācijā, kas norādīti 1. panta 2. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:

– Kone: [KC] un [Vācijas Kone], solidāri: EUR 62 370 000;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Vācijas Otis], solidāri: EUR 159 043 500;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Vācijas Schindler], solidāri: EUR 21 458 250; un

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] un [TKF], solidāri: EUR 374 220 000.

[..]

4. Par pārkāpumiem Nīderlandē, kas norādīti 1. panta 4. punktā, tiek piemēroti šādi naudas sodi:

– Kone: [KC] un [Nīderlandes Kone], solidāri: EUR 79 750 000;

– Otis: [UTC], [OEC] un [Nīderlandes Otis], solidāri: EUR 0;

– Schindler: Schindler Holding [..] un [Nīderlandes Schindler], solidāri: EUR 35 169 750;

– ThyssenKrupp: [TKAG] un [TKL], solidāri: EUR 23 477 850; un

– [MEE]: EUR 1 841 400.

[..]”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

22 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 8. maijā, prasītāji – KC, Vācijas Kone un Nīderlandes Kone – cēla šo prasību.

23 Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un, veicot tās reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, rakstveidā uzdeva prasītājiem jautājumu un lūdza lietas dalībniekus iesniegt dokumentus. Prasītāji noteiktajā termiņā neatbildēja uz Vispārējās tiesas jautājumu. Tomēr tie uz šo jautājumu atbildēja 2009. gada 10. septembra vēstulē. Minētajā vēstulē un 2009. gada 28. septembra vēstulē prasītāji ir uzsvēruši atsevišķu datu konfidenciālo raksturu un ir lūguši neminēt šos datus Vispārējās tiesas publikācijās. Uz lūgumu iesniegt dokumentus lietas dalībnieki atbildēja noteiktajā termiņā.

24 Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausītas 2009. gada 16. oktobra tiesas sēdē.

25 Ar 2009. gada 14. oktobra rīkojumu Vispārējā tiesa saskaņā ar Reglamenta 65. panta b) punktu, 66. panta 1. punktu un 67. panta 3. punkta otro daļu uzdeva Komisijai iesniegt dokumentus, par kuriem Komisija bija norādījusi, ka tie ir konfidenciāli. Komisija veica šīs darbības noteiktajā termiņā. Tā kā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka minētie dokumenti nav nepieciešami lietas atrisināšanai, šie dokumenti Komisijai tika atdoti, nepaziņojot tos prasītājiem, un mutvārdu process tika pabeigts.

26 Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta 2. punktu tiktāl, ciktāl tajā ir piemērots naudas sods KC un Vācijas Kone, un nepiemērot naudas sodu vai noteikt naudas sodu mazākā apmērā, nekā noteikts apstrīdētajā lēmumā;

– atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta 4. punktu tiktāl, ciktāl tajā ir piemērots naudas sods KC un Nīderlandes Kone, un noteikt naudas sodu mazākā apmērā, nekā noteikts apstrīdētajā lēmumā;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

27 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

28 Prasītāji apstrīd, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 2. panta 2. punkta – ar ko attiecīgajiem uzņēmumiem piemēroti naudas sodi par Vācijā izdarītajiem pārkāpumiem – tiesiskumu un, otrkārt, – apstrīdētā lēmuma 2. panta 4. punkta – ar ko attiecīgajiem uzņēmumiem piemēroti naudas sodi par Nīderlandē izdarītajiem pārkāpumiem – tiesiskumu.

29 Šajā ziņā prasītāji izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu un samērīguma principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu sākumsummu. Otrais pamats attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Trešais pamats ir balstīts uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu samazinājuma apjomu, kas piešķirts par sadarbību ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību noteikumiem.

Par pamatu, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu un samērīguma principa pārkāpumu, nosakot naudas sodu sākumsummu

30 Prasītāji apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi 1998. gada pamatnostādnes un ir pārkāpusi samērīguma principu, noteikdama sākumsummas naudas sodiem, kas piemēroti par pārkāpumiem Vācijā un Nīderlandē.

31 Vispirms jāatgādina – no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina metodi. Šajā aprēķina metodē, kas ir aprakstīta 1998. gada pamatnostādnēs, ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 112. punkts un tajā minētā judikatūra).

32 Savienības konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, tostarp, piemēram, konkrētajiem lietas apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo piemērojamību, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kuri būtu obligāti jāņem vērā (Tiesas 2009. gada 19. marta spriedums lietā C‑510/06 P Archer Daniels Midland/Komisija, Krājums, I‑1843. lpp., 72. punkts, un 2009. gada 3. septembra spriedums lietā C‑534/07 P Prym un Prym Consumer/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 54. punkts).

33 Kā izklāstīts šī sprieduma 16. punktā, Komisija šajā gadījumā naudas sodu apmēru noteica, piemērojot 1998. gada pamatnostādnēs noteikto metodi.

34 Lai gan 1998. gada pamatnostādnes nevar kvalificēt kā tiesību normas, kas pārvaldes iestādei jebkurā gadījumā ir jāievēro, tajās tomēr ir paredzēta uzvedības norma, kurā norādīta prakse, kas jāievēro un no kuras katrā atsevišķā gadījumā pārvaldes iestāde nevar atkāpties, nenorādīdama iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu (skat. Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 209. punkts un tajā minētā judikatūra, un Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑73/04 Carbone‑Lorraine/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 70. punkts).

35 Pieņemot šādas uzvedības normas un ar to publikāciju paziņojot, ka turpmāk tā šīs normas piemēros gadījumos, uz kuriem tās attiecas, Komisija pati ierobežo savas rīcības brīvības īstenošanu un nedrīkst atteikties no šīm normām, citādi tā attiecīgā gadījumā varētu tikt sodīta par tādu vispārējo tiesību principu, kādi ir vienlīdzīgas attieksmes princips un tiesiskās drošības princips, pārkāpumu (skat. šī sprieduma 34. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 211. punkts un tajā minētā judikatūra; šī sprieduma 34. punktā minēto spriedumu lietā Carbone‑Lorraine/Komisija, 71. punkts).

36 Turklāt 1998. gada pamatnostādnēs vispārīgi un abstrakti ir noteikta metodika, kuru Komisija atzinusi sev par saistošu attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu, un tādējādi šīs pamatnostādnes nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību (šī sprieduma 34. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 211. un 213. punkts).

37 Visbeidzot jāatgādina, ka 1998. gada pamatnostādnēs, pirmām kārtām, ir paredzēts, ka tiek novērtēts pats pārkāpuma smagums, pamatojoties uz kuru var tikt noteikta vispārīga sākumsumma (1.A punkta otrā daļa). Otrām kārtām, smagums tiek analizēts attiecībā pret izdarīto pārkāpumu raksturu un attiecīgā uzņēmuma īpašībām, proti, tā lielumu un stāvokli konkrētajā tirgū, atbilstoši kuram ir iespējams izsvērt sākumsummu, iedalīt uzņēmumus kategorijās un noteikt konkrētu sākumsummu (1.A punkts, no trešās līdz septītajai daļai).

38 Šajā lietā attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā veikto pārkāpuma smaguma vērtējumu Komisija ir vienlaikus aplūkojusi visus četrus apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatētos pārkāpumus, “jo [tiem] [..] ir kopējas īpašības” (apstrīdētā lēmuma 657. apsvērums).

39 Vispirms saistībā ar pārkāpumu raksturu Komisija apstrīdētā lēmuma 658. un 659. apsvērumā paskaidro:

“658 Pārkāpumi, kas ir šī lēmuma priekšmets, galvenokārt sastāvēja no slepenas norunas starp konkurentiem, lai savstarpēji sadalītu tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas projektus, un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju (izņemot Vāciju, kur aizliegtās vienošanās dalībnieki par apkopi un modernizāciju nav diskutējuši). Šādi horizontāli ierobežojumi jau paša to rakstura dēļ ietilpst smagākajos [EKL] 81. panta pārkāpumos. Šajā lietā pārkāpumi ir mākslīgi lieguši klientiem priekšrocības, kādas tie būtu varējuši cerēt iegūt no konkurencei atbilstoša piedāvājuma procesa. Tāpat ir interesanti vērst uzmanību uz to, ka daži no projektiem, ar ko veiktas manipulācijas, bija publiskā iepirkuma līgumi, kuri tika finansēti no nodokļiem un īstenoti tieši ar mērķi saņemt konkurējošus piedāvājumus, tostarp piedāvājumus ar labu kvalitātes un cenas attiecību.

659 Lai novērtētu pārkāpuma smagumu, elementi, kas saistīti ar tā priekšmetu, parasti ir būtiskāki par elementiem, kas saistīti ar tā sekām, it īpaši, ja – kā tas ir šajā lietā – nolīgumi attiecas uz sevišķi smagiem pārkāpumiem, piemēram, cenu noteikšanu un tirgus sadali. Nolīguma sekas parasti nav noslēdzošais kritērijs pārkāpuma smaguma novērtēšanā.”

40 Komisija apliecina, ka tā “nav mēģinājusi pierādīt pārkāpuma precīzās sekas, jo, [nebija] iespējams ar pietiekamu pārliecību noteikt piemērojamos konkurences parametrus (cenu, komercnosacījumus, kvalitāti, jauninājumus un citus), ja nebija pārkāpumu” (apstrīdētā lēmuma 660. apsvērums). Tomēr tā uzskata, ka “ir [..] acīmredzams, ka pārkāpumiem ir bijusi reāla ietekme”, un šajā ziņā paskaidro – “pats fakts, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki ir īstenojuši dažādos pret konkurenci vērstos nolīgumus, liek domāt par ietekmi uz tirgu, lai gan reālo ietekmes apjomu ir grūti noteikt, jo tostarp nav zināms, vai un uz cik citiem projektiem attiecās manipulācijas ar piedāvājumiem, tāpat arī tas, cik projektu aizliegtās vienošanās dalībnieki varēja sadalīt bez nepieciešamības savstarpēji sazināties” (apstrīdētā lēmuma 660. apsvērums). Tajā pašā apsvērumā Komisija piebilst, ka “lielās konkurentu kopējās tirgus daļas norāda uz iespējamu pret konkurenci vērstu iedarbību un [ka] šo tirgus daļu relatīvā stabilitāte visu pārkāpumu laiku apstiprinot šo iedarbību”.

41 Tāpat apstrīdētā lēmuma 661.–669. apsvērumā Komisija atbild uz argumentiem, ko prasītāji administratīvā procesa laikā izvirzījuši, lai pierādītu, ka pārkāpumu ietekme uz tirgu bijusi neliela.

42 Saistībā ar attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomu Komisija apstrīdētā lēmuma 670. apsvērumā apgalvo, ka “aizliegtās vienošanās, kas ir [apstrīdētā] lēmuma priekšmets, attiecās uz visu, attiecīgi, Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes teritoriju” un ka “no judikatūras skaidri izriet, ka valsts ģeogrāfisks tirgus, kas aptver visu dalībvalsti, jau pats par sevi ir kopējā tirgus būtiska daļa”.

43 Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 671. apsvērumā Komisija secina – “katrs adresāts ir izdarījis vienu vai vairākus sevišķi smagus EKL 81. panta pārkāpumus [..], ņemot vērā pārkāpumu raksturu un faktu, ka katrs pārkāpums attiecās uz visu dalībvalsts (Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju”. Tā secina, ka “šie faktori ir tādi, ka pārkāpumi ir jāuzskata par sevišķi smagiem, lai gan to reālo ietekmes apjomu nevar noteikt”.

44 Pirmām kārtām, attiecībā uz pārkāpumu Vācijā prasītāji apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav ņemti vērā paši Komisijas konstatējumi, saskaņā ar kuriem aizliegtā vienošanās Vācijā neesot attiekusies uz visiem liftu projektiem. Tādējādi skarto tirgu veidojot vienīgi liftu projekti vairāk nekā viena miljona euro vērtībā, proti, aptuveni 20–30 % no visa tirgus; Kone, Otis un ThyssenKrupp savos pieteikumos par atbrīvojumu to esot apstiprinājuši (apstrīdētā lēmuma 281. un 664. apsvērums). Savā replikā prasītāji arī norāda, ka salīdzinājums starp vispārīgo sākumsummu, kas noteikta par pārkāpumu Vācijā, no vienas puses, un vispārīgajām sākumsummām, kas noteiktas par pārkāpumiem Beļģijā un Nīderlandē, no otras puses, apstiprinot, ka sākumsumma, kas noteikta par pārkāpumu Vācijā, nav samērīga, jo – atšķirībā no aizliegtās vienošanās Vācijā – aizliegtās vienošanās Beļģijā un Nīderlandē esot attiekušās uz visu liftu tirgu.

45 Šajā ziņā ir jāuzsver, ka prasītāji neapstrīd 1998. gada pamatnostādņu 1.A punktā izklāstītās metodikas tiesiskumu, kura attiecas uz vispārīgās naudas soda sākumsummas noteikšanu. Minētā metodika atbilst vienotas likmes loģikai, saskaņā ar kuru vispārīgā naudas soda sākumsumma, kas tiek noteikta atkarībā no pārkāpuma smaguma, tiek aprēķināta atkarībā no pārkāpuma rakstura un ģeogrāfiskā apjoma, kā arī no pārkāpuma konkrētās ietekmes uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt (Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑15/02 BASF/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 134. punkts, un 2009. gada 6. maija spriedums lietā T‑116/04 Wieland‑Werke/Komisija, Krājums, II‑1087. lpp., 62. punkts).

46 Turklāt attiecīgā tirgus lielums principā nav obligāts elements, bet ir tikai būtisks elements citu elementu vidū pārkāpuma smaguma noteikšanai, turklāt Komisijai saskaņā ar judikatūru nav pienākuma norobežot attiecīgo tirgu vai izvērtēt tā lielumu, ja attiecīgajam pārkāpumam ir pret konkurenci vērsts mērķis (šajā ziņā skat. šī sprieduma 32. punktā minēto spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 55. un 64. punkts, un Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑161/05 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 109. punkts). Tādējādi, lai noteiktu naudas soda sākumsummu, Komisija var ņemt vērā tirgus – uz ko attiecas pārkāpums – vērtību, bet tai nav pienākuma to darīt (šajā ziņā skat. šī sprieduma 45. punktā minēto spriedumu lietā BASF/Komisija, 134. punkts, un šī sprieduma 45. punktā minēto spriedumu lietā Wieland‑Werke/Komisija, 63. punkts un tajā minētā judikatūra). Proti, 1998. gada pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas sodu apmērs tiktu aprēķināts atkarībā no kopējā apgrozījuma vai apgrozījuma, ko uzņēmumi guvuši attiecīgajā tirgū. Tomēr minētās pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanā arī neliedz ņemt vērā šādu apgrozījumu, lai tiktu ievēroti vispārējie Savienības tiesību principi un ja to prasa [lietas] apstākļi (Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00 Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, Recueil, II‑2597. lpp., 187. punkts).

47 Tādēļ prasītāju arguments, ka vispārīgajai naudas soda sākumsummai, kas noteikta par aizliegto vienošanos Vācijā, esot jāatspoguļo attiecīgā tirgus, iespējams, ierobežotais lielums, ir pamatots ar kļūdainu pieņēmumu un ir jānoraida.

48 Šajā lietā, kā norādīts šī sprieduma 38.–43. punktā, Komisija, nosakot pārkāpuma smagumu, ir ņēmusi vērā pārkāpuma raksturu un attiecīgā tirgus ģeogrāfisko apjomu.

49 Pretēji prasītāju apgalvojumiem, no apstrīdētā lēmuma 664. apsvēruma – kurā Komisija turklāt atbild uz Otis un Kone apgalvojumu par pārkāpuma, iespējams, ierobežoto ietekmi – izriet, ka nolīgumi Vācijā skāra ne tikai eskalatorus un liftu projektus vairāk nekā viena miljona euro vērtībā, jo Komisija uzskatīja – ir ticams, “ka aizliegtās vienošanās darbības attiecībā uz liftu projektiem vairāk nekā viena miljona euro apmērā, kas ietver ātrgaitas liftus ar lielu vērtību, ir ietekmējušas pārējā liftu tirgus darbību”. Minētajā apsvērumā Komisija arī ir norādījusi, ka projekta kopējā vērtība bija svarīgāka par liftu skaitu un veidu, ka nebija iespējams pierādīt pārkāpuma precīzās sekas un ka fakti skaidri pierādīja, ka lietas dalībnieku nodoms nebija vis neiekļaut atsevišķus preču veidus, bet gan – vienoties par projektiem, kuros varēja vieglāk likvidēt konkurenci.

50 Tāpat ir jāatgādina, ka savā pieteikumā atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Vāciju Kone pats ir īpaši paziņojis, ka [konfidenciāli] ( ) (skat. arī apstrīdētā lēmuma 256. apsvērumu), kas drīzāk rosina domāt, ka aizliegtās vienošanās mērķis bija iesaldēt tirgus daļas visā liftu tirgū. Kā uzsver Komisija, tieša noruna attiecībā uz projektiem, kuri pārsniedz vienu miljonu euro, nebūtu saderīga ar agresīvu konkurenci attiecībā uz projektiem ar mazāku vērtību. Turklāt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 241. apsvēruma – ko prasītāji nav apstrīdējuši –, ThyssenKrupp arī ir paziņojis, ka izņēmuma kārtā tika izskatīti mazāki projekti. No tā izriet, ka prasītāju arguments – ka saistībā ar liftiem aizliegtā vienošanās esot attiekusies tikai uz aptuveni 20–30 % no Vācijas tirgus – ir jānoraida.

51 Turklāt saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā ir jāievēro – lai gan Komisija nav mēģinājusi pierādīt pārkāpuma precīzās sekas (apstrīdētā lēmuma 660. apsvērums), tā tomēr ir noteikusi samazinātu sākumsummu, lai par labu attiecīgajiem uzņēmumiem ņemtu vērā iespējamību, ka aizliegtās vienošanās nav tieši skārušas visu liftu tirgu. Tādējādi, kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 664. apsvērumā, atbildot uz atsevišķu aizliegtās vienošanās dalībnieku argumentiem, ka saistībā ar liftiem šī aizliegtā vienošanās esot attiekusies tikai uz ātrgaitas liftiem, – noteikdama naudas soda sākumsummu, tā ir faktiski ņēmusi “vērā faktu, ka aizliegtās vienošanās darbības varbūt nav tieši skārušas visu liftu tirgu”. Šķiet, ka naudas sodam par aizliegto vienošanos Vācijā ir noteikta mazāka sākumsumma – ja to izsaka procentos no tirgus kopējā lieluma – nekā sākumsummas, kas piemērotas par pārējām aizliegtajām vienošanām, kas minētas apstrīdētajā lēmumā (skat. šī sprieduma 55. punktu).

52 Tāpat, arī ja pieņemtu, ka attiecībā uz liftiem aizliegtā vienošanās Vācijā skāra tikai liftu projektus, kuru summa pārsniedza vienu miljonu euro – ko prasītāji nav pierādījuši un kas turklāt ir pretrunā atsevišķiem ThyssenKrupp paziņojumiem (skat. šī sprieduma 50. punktu), naudas soda sākumsumma joprojām būtu pamatota, pat ja to salīdzinātu ar summām, kas noteiktas par pārējām aizliegtajām vienošanām. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka ģeogrāfiskais tirgus, uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās Vācijā, bija acīmredzami plašāks par ģeogrāfiskajiem tirgiem, uz kuriem attiecas pārējās aizliegtās vienošanās.

53 Turklāt jāuzsver, ka konkrēto preču tirgus salīdzinoši mazajam apjomam – pat ja pieņemtu, ka tas ir pierādīts – ir tikai neliela nozīme salīdzinājumā ar citu pārkāpuma smagumu apliecinošo apstākļu kopumu, kuri ietverti apstrīdētā lēmuma 657.–671. apsvērumā un minēti šī sprieduma 38.–43. punktā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑322/01 Roquette Frères/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 151. punkts).

54 Visbeidzot, pat ja pieņemtu, ka Komisijai, kad tā vienā un tajā pašā lēmumā konstatē vairākus sevišķi smagus pārkāpumus, ir jāievēro proporcionāla attiecība starp vispārīgajām sākumsummām un dažādu skarto tirgu lielumu, šajā lietā nekas nenorāda uz to, ka vispārīgā sākumsumma, kas noteikta par aizliegto vienošanos Vācijā, būtu nesamērīga salīdzinājumā ar vispārīgajām sākumsummām, kas noteiktas par aizliegtajām vienošanām Beļģijā un Nīderlandē.

55 Atbilstošo datu pārbaude liecina, ka Komisija, ņemot vērā skarto tirgu lielumu, vispārīgās sākumsummas par pārkāpumiem attiecīgajās dalībvalstīs ir noteikusi saprātīgi un saskaņoti, tomēr neizmantodama precīzu matemātisku formulu, kas tai katrā ziņā arī nebija jādara (skat. šī sprieduma 45.–47. punktu). No vienas puses, attiecībā uz nepārprotami lielāko tirgu – Vācijas tirgu, kas atbilst EUR 576 miljoniem – vispārīgā sākumsumma tika noteikta EUR 70 miljonu apmērā. No otras puses, attiecībā uz nākamajiem diviem lielākajiem tirgiem – Nīderlandes tirgu un Beļģijas tirgu, kas atbilst, attiecīgi, EUR 363 miljoniem un EUR 254 miljoniem – vispārīgā sākumsumma tika noteikta, attiecīgi, EUR 55 miljonu un EUR 40 miljonu apmērā.

56 Šādos apstākļos un ņemot vērā vienotas likmes loģiku, kas ir pamatā 1998. gada pamatnostādņu 1.A punktā izklāstītajai metodikai – kura nerada Komisijai pienākumu, kad tā nosaka vispārīgo naudas soda sākumsummu, ņemt vērā skartā tirgus lielumu un, vēl jo vairāk, [šī sākumsumma] nav jānosaka atbilstoši noteiktai procentuālai daļai no kopējā apgrozījuma tirgū (šajā ziņā skat. šī sprieduma 45. punktā minēto spriedumu lietā BASF/Komisija, 134. punkts) –, vispārīgā sākumsumma, kas noteikta par pārkāpumu Vācijā, nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu salīdzinājumā ar sākumsummām, kas noteiktas par pārkāpumiem Beļģijā un Nīderlandē.

57 Otrām kārtām, attiecībā uz pārkāpuma Nīderlandē smagumu Kone atgādina, ka Komisijai ir jāņem vērā tā raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms.

58 Prasītāji apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka pārkāpums Nīderlandē bija tāda paša rakstura kā Beļģijā, Vācijā un Luksemburgā izdarītie pārkāpumi – tā esot acīmredzama kļūda vērtējumā un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Prasītāji šajā ziņā norāda, pirmkārt, ka šajās dalībvalstīs nolīgumus parasti esot pieņēmusi augstākā vadība. Otrkārt, projektu sadales esot balstījušās uz dalībnieku savstarpējo tirgu sadali, par kādu iepriekš notikusi vienošanās, un to mērķis esot bijis iesaldēt šīs tirgus daļas. Treškārt, esot uzturēti projektu saraksti. Turklāt dalībnieki esot veikuši galējus pasākumus, lai slēptu savu prettiesisko rīcību. Ceturtkārt, Beļģijā un Luksemburgā pārkāpumi esot attiekušies uz visiem projektiem un/vai līgumiem, un Vācijā – uz visiem projektiem, kuru vērtība pārsniedz konkrētu summu. Piektkārt, Beļģijā esot pastāvējis kompensāciju mehānisms nozarei “pakalpojumi”. Attiecībā uz pārkāpumu Nīderlandē visu šo apstākļu neesot.

59 Ir jākonstatē, ka ar šiem apstākļiem – pat ja pieņemtu, ka tie ir pierādīti – nevar apstrīdēt Komisijas vērtējumu par Nīderlandē konstatētā pārkāpuma, kas minēts apstrīdētā lēmuma 658. apsvērumā, raksturu. Proti, Nīderlandē izdarītais pārkāpums – gluži tāpat kā Beļģijā, Vācijā un Luksemburgā izdarītie pārkāpumi – galvenokārt sastāvēja no slepenas norunas starp konkurentiem, lai savstarpēji sadalītu tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas projektus, un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju (izņemot Vāciju, kur aizliegtās vienošanās dalībnieki par apkopi un modernizāciju nav diskutējuši). Šādi horizontāli ierobežojumi jau paša to rakstura dēļ ietilpst smagākajos [EKL] 81. panta pārkāpumos (apstrīdētā lēmuma 658. apsvērums), kas skaidri izriet no 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta, kurā šāda veida pārkāpumi ir kvalificēti kā “sevišķi smagi”.

60 Pēc prasītāju uzskatiem, pārkāpumam Nīderlandē turklāt esot bijusi mazāka ietekme uz tirgu nekā aizliegtajām vienošanām Beļģijā, Vācijā un Luksemburgā. Pretēji Komisijas apgalvojumiem, esot iespējams vispārīgi noteikt ietekmi uz tirgu, salīdzinot attiecīgo projektu vērtību ar tirgus kopējo vērtību. Turklāt Otis, ThyssenKrupp un Kone – visi lēšot, ka tirgus daļa, ko pārkāpums varēja ietekmēt, ir mazāka par 10 %. Pakārtoti, Kone apgalvo, ka, ņemot vērā pierādījumus un pārkāpuma raksturu un tā ietekmi, Komisijai vajadzēja pārkāpumu Nīderlandē kvalificēt kā “smagu”, nevis kā “sevišķi smagu” un līdz ar to samazināt pamatsummu naudas sodam par pārkāpumu Nīderlandē.

61 Saskaņā ar 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu Komisijai, novērtējot pārkāpuma smagumu, pārbaude par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu ir jāveic tikai tad, ja šķiet, ka šo ietekmi ir iespējams noteikt (skat. šī sprieduma 32. punktā minēto spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 74. punkts un tajā minētā judikatūra; šī sprieduma 46. punktā minēto spriedumu lietā Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, 143. punkts, un 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02 Degussa/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 216. punkts).

62 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai par atskaites punktu jāpieņem konkurence, kāda parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpuma nebūtu bijis (skat. šī sprieduma 34. punktā minēto spriedumu lietā Carbone‑Lorraine/Komisija, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).

63 Šajā gadījumā Komisija apstrīdētā lēmuma 660. apsvērumā apliecina, ka “[tā] nav mēģinājusi pierādīt precīzās sekas, jo, [nebija] iespējams ar pietiekamu pārliecību noteikt piemērojamos konkurences parametrus (cenu, komercnosacījumus, kvalitāti, jauninājumus un citus), ja nebija pārkāpumu”. Lai gan Komisija apstrīdētā lēmuma 660. apsvērumā pauž uzskatu, ka ir acīmredzams, ka aizliegto vienošanos ietekme ir bijusi reāla, jo tās ir īstenotas, un lai gan Komisija apstrīdētā lēmuma 661.–669. apsvērumā ir noraidījusi attiecīgo uzņēmumu argumentus, kas izvirzīti, lai pierādītu, ka aizliegto vienošanos sekas ir bijušas nelielas, ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā, novērtējot pārkāpumu smagumu, nav ņemta vērā to iespējamā ietekme uz tirgu.

64 Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 671. apsvērumā savu secinājumu par pārkāpumu smaguma novērtējumu pamato tikai ar to, ka ir ņemts vērā minēto pārkāpumu raksturs un to ģeogrāfiskais apjoms. Minētajā apsvērumā Komisija secina, ka, “ņemot vērā pārkāpumu raksturu un faktu, ka katrs pārkāpums attiecās uz visu dalībvalsts (Beļģijas, Vācijas, Luksemburgas vai Nīderlandes) teritoriju, [..] [ir jāuzskata –] katrs adresāts ir izdarījis vienu vai vairākus sevišķi smagus EKL 81. panta pārkāpumus”.

65 Attiecībā uz argumentu, ka esot iespējams vispārīgi noteikt ietekmi uz tirgu, salīdzinot attiecīgo projektu vērtību ar tirgus kopējo vērtību, ir jākonstatē, ka prasītāji neprecizē to, kādā veidā būtu jāaprēķina ietekme uz tirgu. Šajā ziņā prasītāji savā replikā norāda uz Kone paskaidrojumiem, kas ietverti tā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem. Nelemjot par šo argumentu – kuri ietverti prasības pieteikuma pielikumā – pieņemamību, ir jāmin, ka prasītāji tikai norāda uz aizliegtās vienošanās ierobežoto ietekmi uz tirgu Nīderlandē un šajā ziņā būtībā atsaucas uz attiecīgo uzņēmumu paziņojumiem, ka aizliegtās vienošanās priekšmets bijuši nedaudzi projekti. Proti, kā norāda Komisija, šie paziņojumi nenozīmē, ka pārkāpuma ietekmi bija iespējams noteikt, jo aizliegtās vienošanās apjoms nebija zināms. Tādējādi Komisija, piemēram, apstrīdētā lēmuma 384. apsvērumā – ko prasītāji nav apstrīdējuši – ir norādījusi, ka “nebija nekādas vajadzības savstarpēji sadalīt visus projektus Nīderlandē, jo attiecīgajiem uzņēmumiem bija jādiskutē tikai par projektiem, kuri kādam no tiem netika piešķirti automātiski pastāvīgu attiecību ar esošu klientu dēļ”. Turklāt ar prasītāju argumentiem nevar tikt apstrīdēts Komisijas secinājums, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 660. apsvērumā, saskaņā ar kuru nebija iespējams ar pietiekamu pārliecību noteikt piemērojamos konkurences parametrus (cenu, komercnosacījumus, kvalitāti, jauninājumus un citus), ja nebija pārkāpumu (skat. šī sprieduma 62. un 63. punktu).

66 Katrā ziņā ir jākonstatē, ka ar prasītāju argumentiem netiek apstrīdēta pārkāpuma Nīderlandē kvalifikācija par “sevišķi smagu”.

67 Tādējādi jānorāda, ka jau paša apstrīdētajā lēmumā konstatēto pārkāpumu rakstura dēļ tie ietilpst smagākajos EKL 81. panta pārkāpumos, jo to priekšmets bija “slepena noruna starp konkurentiem, lai savstarpēji sadalītu tirgus vai iesaldētu tirgus daļas, savstarpēji sadalot jaunu liftu un/vai eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas projektus, un lai nekonkurētu attiecībā uz liftu un eskalatoru apkopi un modernizāciju (izņemot Vāciju, kur aizliegtās vienošanās dalībnieki par apkopi un modernizāciju nav diskutējuši)” (apstrīdētā lēmuma 658. apsvērums). Šajā ziņā 1998. gada pamatnostādnēs ir izklāstīts, ka “sevišķi smagi” pārkāpumi galvenokārt sastāv no horizontāliem ierobežojumiem, piemēram, cenu karteļiem un tirgu sadales kvotām vai citādas prakses, kas apdraud pienācīgu iekšējā tirgus darbību. Šie pārkāpumi arī ietilpst aizliegtas vienošanās piemēros, kas EKL 81. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir skaidri atzītas par nesaderīgām ar kopējo tirgu. Papildus būtiskiem konkurences izkropļojumiem, ko rada šādas aizliegtas vienošanās, tās izraisa šo tirgu nodalīšanu tiktāl, ciktāl tās uzliek dalībniekiem pienākumu ievērot dažādu tirgu sadalījumu, kuri bieži vien ir nodalīti atbilstoši valstu robežām, tādējādi radot šķēršļus EK līguma galvenajam mērķim – Kopienas tirgus integrācijai. Šāda veida pārkāpumi, it īpaši, ja jautājums ir par horizontālām aizliegtajām vienošanām, judikatūrā arī ir kvalificēti kā “īpaši smagi” vai “acīmredzami pārkāpumi” (Vispārējās tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑148/89 Tréfilunion/Komisija, Recueil, II‑1063. lpp., 109. punkts; 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94 European Night Services u.c./Komisija, Recueil, II‑3141. lpp., 136. punkts, un 2005. gada 18. jūlija spriedums lietā T‑241/01 Scandinavian Airlines System/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 85. punkts).

68 Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pret konkurenci vērstas prakses iedarbība nav izšķirošs kritērijs, novērtējot pārkāpuma smagumu. Apstākļiem, kas attiecas uz nodomu, var būt lielāka nozīme nekā apstākļiem, kuri attiecas uz minēto iedarbību, it īpaši, ja jautājums ir par ļoti smagiem pārkāpumiem, piemēram, tirgu sadali (Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑194/99 P Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, I‑10821. lpp., 118. punkts, un šī sprieduma 32. punktā minētais spriedums lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 96. punkts; Vispārējās tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98 Krupp Thyssen Stainless un Acciai speciali Terni/Komisija, Recueil, II‑3757. lpp., 199. punkts, un šī sprieduma 61. punktā minētais spriedums lietā Degussa/Komisija, 251. punkts).

69 Tādējādi, lai pārkāpumus varētu atzīt par “sevišķi smagiem”, galvenā nozīme ir pārkāpuma raksturam. No 1998. gada pamatnostādnēs iekļautā sevišķi smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis – kā tas ir šajā lietā – it īpaši ir tirgu sadale, var, pamatojoties uz to atbilstošo raksturu, tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi, un šādai rīcībai nav jābūt saistītai ar īpašu ietekmi vai ģeogrāfisko apjomu (šajā ziņā skat. šī sprieduma 32. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā Prym un Prym Consumer/Komisija, 75. punkts, un 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P Erste Bank der österreichischen Sparkassen u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 103. punkts). Šo secinājumu apstiprina fakts, ka smagu pārkāpumu aprakstā ir skaidri minēta ietekme uz tirgu un sekas attiecībā uz plašiem kopējā tirgus apgabaliem, bet sevišķi smagu pārkāpumu aprakstā savukārt nav minēta neviena prasība nedz attiecībā uz konkrēto ietekmi uz tirgu, nedz seku radīšanu īpašā ģeogrāfiskā apgabalā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑69/04 Schunk un Schunk Kohlenstoff‑Technik/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 171. punkts un tajā minētā judikatūra).

70 Tāpēc Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka, ņemot vērā pārkāpuma Nīderlandē priekšmetu, šis pārkāpums pēc rakstura ir sevišķi smags.

71 Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, šis pamats ir jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

72 Prasītāji atgādina, ka ir iesnieguši pieteikumus, lai panāktu, ka tiem tiek piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem vai būtisks to apmēra samazinājums atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību. Tomēr Komisija esot pārkāpusi šī paziņojuma normas, vērtēdama prasītāju sadarbības kvalitāti un noderīgumu. Kā norāda prasītāji, Komisija turklāt neesot ievērojusi to tiesisko paļāvību un to tiesības uz aizstāvību. Visbeidzot, prasītāji apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, izvērtējot naudas sodu samazinājumu, kas ir piemērojams atbilstoši minētajam paziņojumam.

Par 2002. gada paziņojumu par sadarbību

73 Jānorāda, ka 2002. gada paziņojumā par sadarbību Komisija ir paredzējusi nosacījumus, ar kādiem uzņēmumi, kas ar to sadarbojas saistībā ar aizliegtas vienošanās pierādīšanu, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai tiem var tikt samazināts tā naudas soda apmērs, kas tiem citādi būtu jāmaksā.

74 Vispirms 2002. gada paziņojuma par sadarbību A sadaļas 8. punktā ir noteikts:

“Komisija atbrīvo uzņēmumu no sodanaudas, kas tam citādi būtu jāmaksā, ja:

a) uzņēmums pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju pieņemt lēmumu par izmeklēšanas veikšanu Regulas Nr. 17 14. panta 3. punkta nozīmē saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos], kas ietekmē Kopienu; [vai]

b) uzņēmums pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju konstatēt [EKL] 81. panta pārkāpumu saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos], kas ietekmē Kopienu.”

75 Tāpat 2002. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas 20. punktā ir paredzēts, ka “uzņēmumi, kas neatbilst iepriekšminētajā A sadaļā izklāstītajiem noteikumiem [nosacījumiem] [par atbrīvojumu no naudas soda], var pretendēt uz tās sodanaudas samazinājumu, kas tiem citādi būtu uzlikta”, un 21. punktā – ka, “lai varētu pretendēt uz sodanaudas samazinājumu, uzņēmumam ir jāiesniedz Komisijai pierādījumi par iespējamo pārkāpumu, kas būtiski papildina pierādījumus, kas jau ir Komisijas rīcībā, un tiem jāpārtrauc dalība iespējamajā pārkāpumā ne vēlāk kā pierādījumu iesniegšanas laikā”.

76 Attiecībā uz pievienotās vērtības jēdzienu 2002. gada paziņojuma par sadarbību 22. punktā ir paskaidrots:

““Pievienotās vērtības” jēdziens attiecas uz to, ciktāl iesniegtie pierādījumi pēc sava rakstura un detalizētības pakāpes stiprina Komisijas spēju pierādīt attiecīgos faktus. Veicot šādu vērtējumu, Komisija parasti uzskata, ka lielāka vērtība ir rakstiskiem pierādījumiem, kas iegūti laikposmā, uz kuru attiecas fakti, nevis vēlāk iegūtiem pierādījumiem. Tāpat arī uzskata, ka lielāka vērtība ir pierādījumiem, kas tieši attiecas uz attiecīgajiem faktiem, nevis pierādījumiem, kam [ar šiem faktiem] ir netieša saistība.”

77 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzēta klasifikācija trijās kategorijās saistībā ar naudas sodu samazinājumiem:

“– pirmais uzņēmums, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: 30–50 % samazinājums,

– otrais uzņēmums, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: 20–30 % samazinājums,

– turpmākie uzņēmumi, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: samazinājums līdz 20 %.”

78 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā ir noteikts:

“Lai noteiktu samazinājuma līmeni katrā no minētajām kategorijām, Komisija ņem vērā laiku, kad ir iesniegti pierādījumi, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem, un šo pierādījumu pievienoto vērtību. Tā var ņemt vērā arī uzņēmuma sadarbošanās apjomu un nepārtrauktību pēc pierādījumu iesniegšanas dienas.”

79 Visbeidzot 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pēdējā daļā ir noteikts:

“[J]a uzņēmums iesniedz pierādījumus, kas attiecas uz Komisijai iepriekš nezināmiem faktiem, kuri tieši attiecas uz iespējamā karteļa [aizliegtās vienošanās] nopietnumu [smagumu] vai ilgumu, Komisija neņem tos vērā, nosakot sodanaudu uzņēmumam, kas iesniedzis šos pierādījumus.”

Par Komisijas rīcības brīvību un Savienības tiesas kontroli

80 Jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, kas ir juridiskais pamats naudas sodu piemērošanai par Savienības konkurences noteikumu pārkāpumiem, Komisijai ir piešķirta rīcības brīvība naudas sodu noteikšanā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1997. gada 21. oktobra spriedumu lietā T‑229/94 Deutsche Bahn/Komisija, Recueil, II‑1689. lpp., 127. punkts), kas ir tās vispārējās politikas konkurences jomā funkcija (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 105. un 109. punkts). Šajā ziņā Komisija, vēloties nodrošināt pārskatāmību un objektivitāti naudas sodu lēmumos, pieņēma un publicēja 2002. gada paziņojumu par sadarbību. Tas ir instruments, kura mērķis, ievērojot tiesību aktus ar augstāku spēku, ir precizēt kritērijus, kurus Komisija paredz piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību. No tā izriet pašas izvēlēts šo pilnvaru ierobežojums (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T‑214/95 Vlaams Gewest/Komisija, Recueil, II‑717. lpp., 89. punkts) tiktāl, ciktāl Komisijai ir jāievēro pamatnostādnes, kuras tā atzinusi sev par saistošām (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑380/94 AIUFFASS un AKT/Komisija, Recueil, II‑2169. lpp., 57. punkts).

81 Tas, ka, pieņemot 2002. gada paziņojumu par sadarbību, Komisija pati ir ierobežojusi savu rīcības brīvību, tomēr nav pretrunā tam, ka Komisijai ir saglabājusies būtiska rīcības brīvība (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 224. punkts).

82 2002. gada paziņojumā par sadarbību ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj īstenot diskrecionāro varu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. pantam saskaņā ar Tiesas interpretāciju (pēc analoģijas skat. šī sprieduma 81. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, 224. punkts).

83 Tādējādi jānorāda, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot, vai pierādījumi, ko sniedzis uzņēmums, kurš paudis vēlmi, lai tam tiktu piemērots 2002. gada paziņojums par sadarbību, rada būtisku pievienoto vērtību minētā paziņojuma 21. punkta izpratnē (šajā ziņā skat. Tiesas 2007. gada 10. maija spriedumu lietā C‑328/05 P SGL Carbon/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 88. punkts, un Vispārējās tiesas 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā T‑410/03 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 555. punkts). Attiecībā uz minētā paziņojuma 8. punkta a) un b) apakšpunktu ir jākonstatē, ka šī būtiskā rīcības brīvība izriet no paša šīs normas formulējuma, kurā skaidri norādīts uz tādu pierādījumu sniegšanu, kuri “pēc Komisijas ieskatiem” var, attiecīgi, dot tai iespēju pieņemt lēmumu, ar kuru tiek uzdots veikt pārbaudes, vai dot tai iespēju konstatēt pārkāpumu. Uzņēmuma sadarbības kvalitātes un noderīguma novērtējums ietver kompleksu novērtējumu par faktiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SGL Carbon/Komisija, 81. punkts, un šī sprieduma 34. punktā minēto spriedumu lietā Carbone‑Lorraine/Komisija, 271. punkts).

84 Komisijai, pēc tam, kad tā konstatējusi, ka pierādījumiem ir būtiska pievienotā vērtība 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē, tāpat ir rīcības brīvība, nosakot precīzu naudas soda apmēra samazinājuma līmeni, kāds piešķirams attiecīgajam uzņēmumam. Šī paziņojuma 23. punkta b) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzētas kategorijas saistībā ar naudas soda samazinājumu dažādajām norādīto uzņēmumu kategorijām, turpretim minētā punkta otrajā daļā ir noteikti kritēriji, kas Komisijai jāņem vērā, lai noteiktu samazinājuma līmeni šajās kategorijās.

85 Ņemot vērā rīcības brīvību, kāda Komisijai piemīt, izvērtējot uzņēmuma sadarbību atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, Vispārējā tiesa novērtējumu var aizliegt tikai tad, ja šī rīcības brīvība ir acīmredzami pārsniegta (šajā ziņā skat. šī sprieduma 83. punktā minēto spriedumu lietā SGL Carbon/Komisija, 81., 88. un 89. punkts, un šī sprieduma 83. punktā minēto 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā Hoechst/Komisija, 555. punkts).

Par Kone sadarbību, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā

86 Kone, kas bija pirmais uzņēmums, kurš iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz aizliegto vienošanos Vācijā (apstrīdētā lēmuma 105. apsvērums) – 2004. gada 12. februārī –, netika piešķirts atbrīvojums no naudas sodiem atbilstoši šī paziņojuma 8. punktam (apstrīdētā lēmuma 790. apsvērums).

87 Apstrīdētā lēmuma 783.–786. apsvērumā Komisija ir paudusi uzskatu, ka 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunkts nav piemērojams, jo informācija, ko sniedzis trešais informators, ir ļāvusi Komisijai veikt pārbaudi Vācijā jau 2004. gada 28. janvārī.

88 Arī piemērot minētā paziņojuma 8. punkta b) apakšpunktu nebija iespējams šādu iemeslu dēļ, kuri izklāstīti apstrīdētā lēmuma 787.–789. apsvērumā:

“787 Komisija piešķirs atbrīvojumu saskaņā ar [2002. gada] paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) [apakšpunktu], ja uzņēmums būs pirmais, kurš nosūtīs pierādījumus, kas Komisijas skatījumā var ļaut tai konstatēt [EKL] 81. panta pārkāpumu saistībā ar iespējamo aizliegto vienošanos, kas nozīmē, ka Komisijas rīcībā iepriekš nav bijuši pietiekami pierādījumi, lai konstatētu [EKL] 81. panta pārkāpumu, un ka neviens uzņēmums nav saņēmis nosacītu atbrīvojumu no naudas sodiem saskaņā ar 8. punkta a) [apakšpunktu].

788 Kone apsvērumi saistībā ar tā pieteikumu [atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību] ir pārprotami un nav pamatoti ne ar vienu citu pierādījumu kā vien ar paša [Kone] rakstveida paziņojumiem, kas izklāstīti pēc atmiņas. Tas atzīst, ka [konfidenciāli]. Šajā lietā Komisijas rīcībā jau bija informācija par iespējamo pārkāpumu, kura iegūta no citiem avotiem, piemēram, trešo personu apsvērumiem un pārbaudēm. Šī informācija noteica lietas galveno virzību administratīvajā procesā, ko Komisija sāka pati pēc savas ierosmes. Tādējādi šādos apstākļos uzņēmumam, kurš vēlas saņemt atbrīvojumu saskaņā ar [2002. gada] paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) [apakšpunktu], būtu jāsniedz Komisijai informācija, kas ļauj tai ievērojami saīsināt izmeklēšanu.

789 Kone apsvērumos attiecībā uz Vāciju ir ietverti neprecīzāki apraksti par aizliegtās vienošanās darbībām nekā tā apsvērumos attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu, un šie apsvērumi nav pamatoti ar apsūdzošiem dokumentārajiem elementiem (izņemot paša [Kone] paziņojumus). Tādējādi Kone nevar apgalvot, ka tā apsvērumi attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu, no vienas puses, un Vāciju, no otras puses, bija “vienādas kvalitātes”.”

89 Tomēr Kone ir saņēmis naudas soda samazinājumu par 50 % atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pirmās daļas pirmajam ievilkumam par tā sadarbību saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā (apstrīdētā lēmuma 793. apsvērums).

90 Prasītāji apgalvo, pirmām kārtām, ka Kone atbilda nosacījumiem, lai saņemtu atbrīvojumu saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktu attiecībā uz pārkāpumu Vācijā, jo Komisija apstrīdētajā lēmumā esot pamatojusies uz Kone 2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumiem, lai pierādītu visu šī pārkāpuma sastāvu. Prasītāji uzsver faktu, ka brīdī, kad Kone iesniedza savu pieteikumu atbilstoši šim paziņojumam, Komisijas rīcībā vēl neesot bijuši pietiekami pierādījumi, lai pierādītu pārkāpumu Vācijā, un ka Kone esot bijis pirmais uzņēmums, kurš sniedzis informāciju par šo pārkāpumu.

91 Jāatgādina, ka viens no nosacījumiem, lai saņemtu atbrīvojumu atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam, ir tāds, ka uzņēmums ir pirmais, kurš iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem var dot tai iespēju konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu saistībā ar iespējamo aizliegto vienošanos, kas ietekmē Kopienu.

92 Jānorāda, ka brīdī, kad Kone 2004. gada 12. februārī iesniedza savu pieteikumu attiecībā uz Vāciju, Komisija jau prezumēja, ka pastāv aizliegta vienošanās Vācijā liftu un eskalatoru nozarē, pamatodamās uz informāciju, kas tolaik bija tās rīcībā. Proti, pēc informācijas, ko Komisijai bija sniedzis trešais informators, tā 2004. gada 28. janvārī jau bija veikusi pārbaudes ThyssenKrupp un atsevišķu tā meitassabiedrību Vācijā telpās (apstrīdētā lēmuma 104. apsvērums).

93 Protams, nav apstrīdēts, ka brīdī, kad Kone iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, Komisijas rīcībā vēl nebija pietiekamu pierādījumu, lai konstatētu pārkāpumu Vācijā, un ka Kone bija pirmais uzņēmums, kurš iesniedza šādu pieteikumu attiecībā uz minēto pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 105. apsvērums).

94 Tomēr, pretēji prasītāju apgalvojumiem, šie apstākļi paši par sevi nav pietiekami, lai varētu pretendēt uz atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam. Proti, tieši uzņēmuma, kāds ir Kone, sadarbības kvalitāte nosaka, vai uzņēmumam var tikt piemērots atbrīvojums no naudas sodiem atbilstoši šai tiesību normai. Konkrēti, nepietiek ar to, ka Kone ir sniedzis informāciju un elementus, kas ļauj efektīvi izskatīt lietu par pārkāpumu. Protams, nav nepieciešams, lai iesniegtie pierādījumi būtu pietiekami, lai pierādītu pārkāpumu pilnībā vai visos sīkumos, taču tiem jābūt tāda rakstura, pietiekami precīziem un ar pietiekamu pierādījuma spēku, lai ļautu Komisijai konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu.

95 Ņemot vērā rīcības brīvību, kāda Komisijai piemīt, izvērtējot uzņēmuma sadarbību atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, šajā lietā ir jāpārbauda, vai Komisija ir acīmredzami pārsniegusi šo rīcības brīvību, uzskatīdama, ka pierādījumi, ko sniedzis Kone, nav tādi, kas ļautu konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu saistībā ar aizliegto vienošanos Vācijā (šajā ziņā skat. šī sprieduma 83. punktā minēto 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā Hoechst/Komisija, 555. punkts).

96 Pirmkārt, jāatgādina, ka pierādījumi, ko Kone sniedzis saistībā ar savu pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Vāciju, ir ietverti tā 2004. gada 12. februāra apsvērumos, kuri papildināti un laboti ar tā 2004. gada 18. februāra apsvērumiem. [Minētajiem] 2004. gada 12. februāra apsvērumiem ir pievienoti divi Kone vadītāju paziņojumi – viens, kurā ietverts apraksts par aizliegto vienošanos Vācijā liftu tirgū [konfidenciāli], un otrs, kurā ietverts apraksts par aizliegto vienošanos Vācijā eskalatoru tirgū [konfidenciāli].

97 Kone 2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumu pielikumā ir ietverti daži dokumentāri pierādījumi. Līdzās dokumentiem, ko pēc atmiņas rakstījuši Kone vadītāji saistībā ar Kone pieteikumu atbilstoši minētajam paziņojumam – kurā izklāstīti atsevišķu sanāksmju, kuras notikušas aizliegtajā vienošanās, datumi un vietas [konfidenciāli] un projekti, par kuriem tajās diskutēts [konfidenciāli] –, Kone ir pievienojusi saviem 2004. gada 12. februāra apsvērumiem Schindler faksa kopiju [konfidenciāli] un projektu sarakstus, kuriem nav datuma [konfidenciāli]. 2004. gada 18. februāra apsvērumiem turklāt ir pievienoti viesnīcas rēķini [konfidenciāli].

98 Otrkārt, saistībā ar iesniegto pierādījumu vērtību attiecībā uz 2004. gada 12. februāra apsvērumiem ir jākonstatē, ka Kone paziņojumus Kone vadītāji ir rakstījuši pēc atmiņas. Tādējādi ir iespējams, ka tajos ir neprecizitātes. Turklāt Kone savos 2004. gada 18. februāra apsvērumos pats norāda, ka nevar pilnībā garantēt atsevišķu savu apsvērumu pareizību.

99 Katrā ziņā uzņēmuma vienpusēji paziņojumi nevar būt pietiekami, lai konstatētu pārkāpumu, ja šie paziņojumi netiek pamatoti ar precīziem un saskanīgiem dokumentāriem pierādījumiem. Proti, Komisijai ir jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi, lai lēmumā radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts (Tiesas 1984. gada 28. marta spriedums apvienotajās lietās 29/83 un 30/83 Compagnie royale asturienne des mines un Rheinzink/Komisija, Recueil, 1679. lpp., 20. punkts; Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑36/05 Coats Holdings un Coats/Komisija, Krājumā nav publicēts, 71. punkts, un 2009. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑450/05 Peugeot un Peugeot Nederland/Komisija, Krājums, II‑2533. lpp., 75. punkts).

100 Attiecībā uz pierādījumiem, kas pievienoti 2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumiem, ir jākonstatē, ka to pierādījuma spēks ir ierobežots gan tāpēc, ka Kone tos ir rakstījis saistībā ar savu pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību un tie nav no pārkāpuma laika [konfidenciāli], gan tāpēc, ka tie paši nav tādi, kas ļautu Komisijai konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu [konfidenciāli]. Projektu sarakstiem, kas pievienoti 2004. gada 12. februāra apsvērumiem [konfidenciāli], kuri turklāt nav datēti, nav nekādas būtiskas vērtības, lai pierādītu aizliegto vienošanos Vācijā, tāpēc, ka Kone šajos apsvērumos nav sniedzis paskaidrojumus, jo tajos nav ietvertas norādes par minēto projektu prettiesisku sadali starp konkurentiem. Tāpat ir saistībā ar viesnīcas rēķiniem, kas pievienoti 2004. gada 18. februāra apsvērumiem [konfidenciāli], kuri apstiprina tikai Kone vadītāju klātbūtni viesnīcā konkrētā brīdī un sanāksmju telpas rezervāciju, bet kuros tomēr nav ietvertas norādes par rīcību, kas būtu vērsta pret konkurenci, liftu un eskalatoru nozarē.

101 Vienīgais Kone apsvērumiem pievienotais pierādījums, kurā iekļauta norāde par rīcību, kas vērsta pret konkurenci, ir Schindler faksa kopija [konfidenciāli]. Tomēr, pat ja Komisija ir atsaukusies uz šo faksa kopiju paziņojuma par iebildumiem 283. punktā, jo netiek apstrīdēts, ka Schindler tolaik vairs nebija aizliegtās vienošanās Vācijā dalībnieks (skat. apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktu), šim pierādījumam ir maza vērtība pārkāpuma Vācijā pierādīšanā.

102 No iepriekš izklāstītās analīzes izriet, ka Kone vienpusējie paziņojumi, kas ietverti tā 2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumos, nav tikuši pamatoti ar precīziem un saskanīgiem dokumentāriem pierādījumiem.

103 Šādos apstākļos un pat pieņemot, ka, pretēji tam, ko Komisija apgalvo apstrīdētā lēmuma 788. apsvērumā, Kone apsvērumi būtu nepārprotami un būtu pamatoti ar pierādījumiem, Komisija nav acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību, nolemdama, ka šie apsvērumi nav pietiekami, lai konstatētu EKL 81. panta pārkāpumu Vācijā. Tāpēc Komisija ir pamatoti atteikusi Kone atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam.

104 Šis secinājums nevar tikt apstrīdēts nedz ar faktu, ka apstrīdētajā lēmumā ir ietvertas daudzas norādes uz Kone apsvērumiem, nedz arī ar faktu, ka informācija, ko snieguši pārējie dalībnieki vai kas iegūta 2004. gada marta pārbaudēs un kura arī ir minēta šajā lēmumā, apstiprina apsvērumu, ko iepriekš sniedzis Kone, saturu.

105 Konkrētāk, no vienas puses, apstrīdētajā lēmumā ietvertās norādes uz Kone apsvērumiem nekādi nenozīmē, ka šie apsvērumi būtu bijuši tāda rakstura, pietiekami precīzi un ar pietiekamu pierādījuma spēku, kas ļautu Komisijai konstatēt pārkāpumu Vācijā. No otras puses, apstrīdētā lēmuma 209.–288. apsvērumā ietvertā norāde uz citiem “apstiprinošiem” pierādījumiem arī nenozīmē, ka Kone 2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumiem būtu bijis šāds raksturs, ka tie būtu bijuši tik precīzi un ar tādu pierādījuma spēku. Gluži pretēji, Komisijai apstrīdētajā lēmumā bija jāmin citi pierādījumi, jo, lai konstatētu minēto pārkāpumu, tā nevarēja pamatoties vienīgi uz Kone vienpusējiem paziņojumiem, kuri nebija pamatoti ar precīziem un saskanīgiem dokumentāriem pierādījumiem (skat. šī sprieduma 99. punktu).

106 Tāpat prasītāji norāda, ka pierādījumiem, ko Kone sniedzis attiecībā uz aizliegto vienošanos Vācijā, bija tāda pati vērtība kā informācijai, pateicoties kurai Kone saņēma atbrīvojumu saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktu attiecībā uz pārkāpumu Beļģijā un Luksemburgā.

107 Nelemjot par šo prasītāju argumentu – kuros būtībā norādīts uz prasības pieteikuma pielikumā ietvertajiem dokumentiem – pieņemamību, ir jākonstatē – kā minēts šī sprieduma 103. punktā –, ka Komisija ir pamatoti atteikusi Kone atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam. Turklāt prasītāji nepierāda, ka Komisija būtu acīmredzami pārsniegusi savu rīcības brīvību, piešķirdama Kone atbrīvojumu attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu un atteikdama tam šādu atbrīvojumu attiecībā uz Vāciju.

108 Salīdzinājums starp Kone pieteikumiem, no vienas puses, attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu un, no otras puses, attiecībā uz Vāciju liecina, ka sniegtās informācijas raksturs un precizitāte bija atšķirīga. Pirmkārt, Kone pieteikumiem atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu bija sīkāks saturs nekā pieteikumam par Vāciju attiecībā uz informāciju par sanāksmēm, kuras notikušas saistībā ar aizliegto vienošanos (dalībnieku vārdi, datumi, laiki, priekšmets, darba kārtība). Otrkārt, Kone ir pamatojis savus paziņojumus attiecībā uz aizliegtajām vienošanām Beļģijā un Luksemburgā ar precīziem un saskanīgiem dokumentārajiem pierādījumiem. Tādējādi attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu Kone ir sniedzis pilnīgus un sīkus sarakstus ar projektiem, kas bija izdalīti aizliegtās vienošanās dalībniekiem un kas attiecās uz visu pārkāpuma laikposmu šajās valstīs, kā arī ir sniedzis aktuālus dokumentus, kuri veido pierādījumus par rīcību, kas saistīta ar norunu.

109 No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka visi prasītāju iebildumi par Komisijas atteikumu piešķirt Kone atbrīvojumu atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam ir jānoraida.

110 Otrām kārtām, prasītāji uzskata – Kone katrā ziņā ir sniedzis pierādījumus, kas ir ļāvuši Komisijai pieņemt lēmumu, ar kuru tiek uzdots veikt pārbaudes, un tāpēc tam vajadzēja saņemt atbrīvojumu saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktu.

111 Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktu Komisija piešķir atbrīvojumu no naudas sodiem uzņēmumam, kurš pirmais iesniedz pierādījumus, kas pēc Komisijas ieskatiem ļauj tai pieņemt lēmumu, ar kuru tiek uzdots veikt pārbaudes attiecībā uz iespējamo aizliegto vienošanos, kas ietekmē Kopienu. Kā norāda Komisija un kā izriet no minētā paziņojuma 6. punkta, šīs tiesību normas mērķis ir atvieglot tai nezināmu pārkāpumu atklāšanu, kuri būtu palikuši slepenībā, ja nebūtu pierādījumu, ko iesniedzis attiecīgais uzņēmums. Tādējādi “[2002. gada] paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunkta mērķis ir atalgot par pierādījumu iesniegšanu, kas ļauj atklāt aizliegtās vienošanās esamību, un nevis atalgot par atbalstu papildu pasākumiem izmeklēšanā, kura notiek otras, mērķtiecīgākas pārbaudes formā” (apstrīdētā lēmuma 786. apsvērums).

112 Pirmkārt, šajā lietā ir jākonstatē, ka brīdī, kad Kone 2004. gada 12. februārī iesniedza Komisijai savu pieteikumu attiecībā uz Vāciju, Komisija 2004. gada 28. janvārī jau bija veikusi pārbaudes, konkrēti, Vācijā, saistībā ar aizliegtu vienošanos attiecībā uz tirgu sadali liftu un eskalatoru nozarē pēc tam, kad trešais informators to bija informējis par aizliegtas vienošanās esamību šajā nozarē (apstrīdētā lēmuma 91., 104., 105. un 783. apsvērums).

113 Tā kā Kone nav ļāvis Komisijai atklāt aizliegto vienošanos Vācijā, tas nevar pretendēt uz atbrīvojumu no naudas sodiem saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktu. Šādos apstākļos Kone argumentam, ka tam esot tiesības uz atbrīvojumu no naudas sodiem, jo tā pieteikums esot ļāvis Komisijai sekmīgi organizēt jaunas pārbaudes Vācijā 2004. gada martā, nav nozīmes. Proti, kā norādījusi Komisija (skat. šī sprieduma 111. punktu), minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunkta mērķis nav “atalgot par atbalstu papildu pasākumiem izmeklēšanā, kura notiek otras, mērķtiecīgākas pārbaudes formā”.

114 Katrā ziņā jāuzsver, ka Kone nekad nav lūdzis atbrīvojumu atbilstoši minētajam punktam tāpēc, ka Kone pieteikums attiecībā uz Vāciju bija papildinājums tā pieteikumam atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību attiecībā uz Beļģiju un Luksemburgu, kurš pilnībā ietilpst minētajā pieteikumā, un tāpēc, ka tas ir skaidri pamatots ar minētā paziņojuma 8. punkta b) apakšpunktu. Turklāt Kone neapstrīd, ka tas atbrīvojumu atbilstoši šī paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktam ir prasījis tikai sanāksmju laikā ar Komisiju vairāk nekā gadu pēc tam, kad bija iesniedzis savu pieteikumu un aptuveni deviņus mēnešus pēc tam, kad Komisija to 2004. gada 29. jūnija vēstulē bija informējusi par faktu, ka tā pieteikums neatbilst [minētā] 8. punkta b) apakšpunktā izvirzītajiem nosacījumiem.

115 Otrkārt, ir jānoraida prasītāju arguments, ka Kone 2004. gada 12. un 18. februāra apsvērumos Komisijai ir tikusi sniegta informācija par citu pārkāpumu, kas ir atšķirīgs no pārkāpuma, kas esot bijis 2004. gada janvāra pārbaužu priekšmets, proti, par aizliegtu vienošanos Vācijā liftu un eskalatoru nozarē, attiecībā uz projektiem, kuri novērtēti vairāk nekā viena miljona euro apmērā, un nevis – kā izrietot no lēmumiem par pārbaudēm – par aizliegtu vienošanos vismaz Eiropas mērogā attiecībā uz visu liftu un eskalatoru tirgu.

116 No lēmumiem par pārbaudēm, protams, izriet, ka Komisija, tos pieņemdama, uzskatīja, ka aizliegtā vienošanās saistībā ar tirgu sadali liftu un eskalatoru nozarē attiecās vismaz uz katru Savienības dalībvalsti. Turklāt no judikatūras izriet, ka attiecībā uz lēmumiem, ar kuriem tiek uzdots veikt pārbaudes, Komisijai ir skaidri jānorāda prezumpcijas, ko tā paredzējusi pārbaudīt (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 21. septembra spriedumu apvienotajās lietās 46/87 un 227/88 Hoechst/Komisija, Recueil, 2859. lpp., 41. punkts). Tomēr nav nepieciešams, lai lēmumā par pārbaudi būtu precīzi noteikts attiecīgais tirgus, būtu minēta iespējamo pārkāpumu precīza juridiskā kvalifikācija un būtu norādīts laikposms, kurā šie pārkāpumi izdarīti (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 17. oktobra spriedumu lietā 85/87 Dow Benelux/Komisija, Recueil, 3137. lpp., 10. punkts).

117 Ir jākonstatē, ka brīdī, kad Kone iesniedza Komisijai savu pieteikumu, 2004. gada februārī, Komisija jau bija saņēmusi informāciju attiecībā uz aizliegtu vienošanos saistībā ar tirgu sadali liftu un eskalatoru nozarē, kas “ietekmē Kopienu” 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Turklāt lēmumos par pārbaudēm ir skaidri norādīts, ka pārbaudes konkrēti attiecas uz attiecīgo uzņēmumu darbību potenciālajā liftu un eskalatoru pārdošanas un ierīkošanas tirgū, kā arī potenciālajā šo preču garantijas apkalpošanas pakalpojumu un apkopes tirgū un ka Komisija bija informēta par to, ka četru iespējamās aizliegtās vienošanās dalībnieku darbinieki reizi gadā pulcējās, lai noteiktu katra dalībnieka daļas vismaz katrā Savienības dalībvalstī. Pamatojoties uz Komisijas rīcībā esošo informāciju, tā jau 2004. gada janvārī bija uzskatījusi, ka šī aizliegtā vienošanās attiecas uz Vācijas tirgu; tas lika tai organizēt pārbaudes Vācijā 2004. gada 28. janvārī. Šajā ziņā Kone apgalvojumam, ka ThyssenKrupp telpas Vācijā esot tikušas pārbaudītas vienīgi tāpēc, ka tur atradusies šīs sabiedrības juridiskā adrese, ir pretrunā fakts, ka 2004. gada 29. janvārī Komisija ir veikusi pārbaudes arī to grupas ThyssenKrupp meitassabiedrību, kuras darbojas Vācijas tirgū, telpās (apstrīdētā lēmuma 104. apsvērums).

118 Šādos apstākļos prasītāji nevar apgalvot, ka pārkāpums, saistībā ar kuru 2004. gada martā tika veiktas pārbaudes Vācijā tajā pašā nozarē, ir atšķirīgs pārkāpums no pārkāpuma, kas bija 2004. gada janvāra pārbaužu priekšmets.

119 No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka brīdī, kad Kone iesniedza Komisijai savu pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, Kone vairs nevarēja pretendēt uz atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši šī paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktam par tā dalību aizliegtajā vienošanās Vācijā.

120 Trešām kārtām, prasītāji apgalvo, ka Komisijai esot vajadzējis piešķirt Kone pilnīgu naudas soda apmēra samazinājumu atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 23. punkta b) apakšpunkta pēdējai daļai, jo Komisijai neesot bijis zināms neviens fakts attiecībā uz aizliegto vienošanos Vācijā, kamēr Kone neiesniedza savu pieteikumu par amnestiju.

121 Attiecīgajā tiesību normā ir paredzēts, ka, “ja uzņēmums iesniedz pierādījumus, kas attiecas uz Komisijai iepriekš nezināmiem faktiem, kuri tieši attiecas uz iespējamā karteļa [aizliegtās vienošanās] nopietnumu [smagumu] vai ilgumu, Komisija neņem tos vērā, nosakot sodanaudu uzņēmumam, kas iesniedzis šos pierādījumus”.

122 Šajā lietā nav strīda par to, ka brīdī, kad Kone iesniedza Komisijai savu pieteikumu attiecībā uz Vāciju – 2004. gada 12. februārī –, Komisija jau bija saņēmusi informāciju attiecībā uz aizliegtu vienošanos saistībā ar tirgu sadali liftu un eskalatoru nozarē Savienībā un ka šī aizliegtā