Noilguma termiņš tiek apturēts arī uz visu apelācijas tiesvedības Tiesā laiku. Tā kā Tiesas Statūtu 60. panta un Regulas Nr. 2988/74 3. panta piemērošanas jomas ir atšķirīgas, tas, ka apelācijas sūdzība neaptur tiesību akta piemērošanu, nekādi neietekmē minētās regulas 3. panta iedarbību attiecībā uz situācijām, kurās Komisijai ir jāgaida Kopienu tiesas nolēmums. Turklāt Regulas Nr. 2988/74 3. pants aizsargā Komisiju pret noilguma sekām situācijās, kurās tai jāgaida Kopienu tiesas nolēmums, tādu procedūru ietvaros, kuru norisi nenosaka Komisija, pirms tā uzzina, vai apstrīdētais akts ir vai nav prettiesisks. Arguments, ka tiesvedības divās instancēs ieviešana neļauj pagarināt noilguma termiņa apturēšanu, tādējādi nevar tikt pieņemts. Noilguma termiņa apturēšana vienīgi ļauj Komisijai, iespējams, pieņemt jaunu lēmumu gadījumā, ja apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas spriedumu, ar kuru tiek atcelts Komisijas lēmums, tiek noraidīta. Šai noilguma termiņa apturēšanai nav nekādas ietekmes uz lēmumu, kurš ar Pirmās instances tiesas spriedumu ir atcelts. Apelācijas sūdzības gadījumā Komisijai, protams, formāli nav liegts rīkoties un pieņemt jaunu lēmumu pēc tam, kad Pirmās instances tiesa ir atcēlusi sākotnējo lēmumu. Tomēr pret lēmumu, ar kuru tiek uzlikts sods, vērsta prasība aptur noilguma termiņu attiecībā uz procesuālajām darbībām līdz brīdim, kad Kopienu tiesa pieņem galīgo nolēmumu par šo prasību. Ja Komisijai pēc tam, kad Pirmās instances tiesa ir atcēlusi lēmumu, jāpieņem jauns lēmums, negaidot Tiesas spriedumu, pastāv risks, ka tad, ja Tiesa atceltu Pirmās instances tiesas spriedumu, vienlaicīgi pastāvētu divi lēmumi ar vienu un to pašu priekšmetu. Šķiet esam pretrunā administratīvā procesa ekonomijas principam likt Komisijai — tikai tādēļ vien, lai izvairītos no noilguma iestāšanās, — pieņemt jaunu lēmumu, pirms tā uzzina, vai sākotnējais lēmums ir vai nav prettiesisks.

Koleģiālās būtības princips ir balstīts uz Komisijas locekļu vienlīdzību, piedaloties lēmuma pieņemšanā, un tostarp paredz, ka lēmumi tiek kopīgi apspriesti un ka visi kolēģijas locekļi ir kolektīvi atbildīgi politiskā ziņā par visiem pieņemtajiem lēmumiem. Šī principa ievērošana, it īpaši prasība visus lēmumus apspriest kopīgi, neizbēgami ir nozīmīga visiem tiesību subjektiem, uz kuriem attiecas to radītās tiesiskās sekas, tajā ziņā, ka tiem jābūt pārliecībai, ka lēmumus patiešām ir pieņēmusi kolēģija un ka tie precīzi atbilst tās gribai. Tā tas ir it īpaši attiecībā uz tiesību aktiem, kas skaidri nosaukti par lēmumiem un ko Komisija pieņem attiecībā uz uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām jautājumā par konkurences noteikumu ievērošanu, un kuru mērķis ir konstatēt šo noteikumu pārkāpumu, izdot rīkojumus attiecībā uz šiem uzņēmumiem un tiem uzlikt finansiālas sankcijas.

Tā kā Komisijai nav jāveic pārkāpumu precīza juridiska analīze, tas, ka lēmumā par pārbaudes veikšanu ir minēts vienīgi EKL 81. pants un nav skaidri minēts EKL 82. pants, pats par sevi nevar likt uzskatīt, ka Komisija būtu pārkāpusi Regulas Nr. 17 14. panta noteikumus. Pat ja no lēmuma par pārbaudes veikšanu formulējuma izriet, ka Komisija skaidri vēlējās pārbaudīt vienīgi to, vai uzņēmums bija aizliegtu vienošanos vai saskaņotu darbību dalībnieks, un neviens faktors neļauj uzskatīt, ka būtu pastāvējušas arī aizdomas par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, ar dokumentu izņemšanu netiek pārkāpti lēmuma par pārbaudes veikšanu tiesiskuma ietvari, jo daļa no faktiem, attiecībā uz kuriem Komisijas amatpersonas bija pilnvarotas savākt pierādījumus par EKL 81. panta pārkāpumu, ir tie paši, kuri ir pamatā iebildumiem par attiecīgajam uzņēmumam pārmesto dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, un lēmumā par pārbaudes veikšanu ir ietverti būtiskie Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktā prasītie elementi.

EKL 82. pantā paredzētais dominējošais stāvoklis attiecas uz tādu uzņēmuma ekonomiskās jaudas situāciju, kas tam piešķir varu likt šķēršļus efektīvas konkurences saglabāšanai attiecīgajā tirgū, dodot tam iespēju ievērojamā mērā rīkoties neatkarīgi no saviem konkurentiem, to klientiem un, visbeidzot, patērētājiem. Šāds stāvoklis atšķirībā no monopola vai kvazimonopola situācijas neizslēdz zināmas konkurences pastāvēšanu, bet sniedz no tā labumu gūstošajam uzņēmumam iespēju ja ne gluži izlemt, tad vismaz ievērojami ietekmēt apstākļus, kādos šī konkurence attīstīsies, un katrā ziņā lielā mērā rīkoties, to neņemot vērā un tomēr neciešot zaudējumus no šādas attieksmes.

Dominējošā stāvokļa esamība parasti izriet no vairāku faktoru pastāvēšanas, kuri, atsevišķi ņemti, nebūtu katrā ziņā noteicošie. Dominējošā stāvokļa attiecīgajā tirgū esamības pārbaude ir jāveic, pārbaudot vispirms minētā tirgus struktūru un pēc tam — konkurences stāvokli tajā.

Ļoti liela tirgus daļa, izņemot atsevišķus izņēmuma gadījumus, pati par sevi ir uzskatāma par dominējoša stāvokļa esamības pierādījumu. Uzņēmums, kuram pieder ļoti liela tirgus daļa un kurš to kādu laiku saglabā ar ražošanas apjoma un piedāvājuma mēroga palīdzību, atrodas spēka pozīcijā, kas padara to par nenovēršamu tirdzniecības partneri, un tādējādi tas vismaz samērā ilgu laiku nodrošina sev to rīcības brīvību, kas ir dominējoša stāvokļa īpaša pazīme, savukārt tie uzņēmumi, kuriem ir daudz mazāka tirgus daļa, nav spējīgi apmierināt to uzņēmumu pieprasījumu, kuri būtu gatavi atdalīties no uzņēmuma, kuram pieder lielākā tirgus daļa.

Tādējādi 70–80% liela tirgus daļa pati par sevi ir skaidra norāde par dominējošā stāvokļa esamību. Tāpat 50% liela tirgus daļa pati par sevi, izņemot ārkārtējus apstākļus, ir pierādījums, ka pastāv dominējošs stāvoklis.

(sal. ar 275.–279. punktu)