LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 80/11

Prasība, kas celta 2010. gada 16. decembrī — Eiropas Komisija/Vācijas Federatīvā Republika

(Lieta C-600/10)

2011/C 80/21

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — R. Lyal un W. Mölls, pārstāvji)

Atbildētāja: Vācijas Federatīvā Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, atstājot spēkā noteikumus, saskaņā ar kuriem dividendes, kas tiek iemaksātas pensijas fondos, uz kuriem attiecas ierobežots nodokļu maksāšanas pienākums, kā arī procenti, kas tiek iemaksāti šādos fondos un pensijas kasēs, uz kurām attiecas ierobežots nodokļu maksāšanas pienākums, nodokļu ziņā tiek aplūkoti nelabvēlīgāk salīdzinājumā ar dividendēm, kā arī procentiem, kas tiek iemaksāti pensijas fondos un pensijas kasēs, uz kurām attiecas neierobežots pienākums maksāt nodokļus, Vācijas Federatīvā Republika ir pārkāpusi LESD 63. pantā un EEZ līguma 40. pantā paredzētos pienākumus;

— piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Šīs prasības priekšmets ir Vācijas tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru dividendes, kas iemaksātas pensijas fondos, uz kuriem attiecas ierobežots pienākums maksāt nodokļus (proti, nerezidenti), kā arī šajos fondos un pensijas kasēs, uz kurām attiecas ierobežots pienākums maksāt nodokļus, iemaksātie procenti tiek aplūkoti nodokļu ziņā nelabvēlīgāk salīdzinājumā ar dividendēm un procentiem, kas iemaksāti pensijas fondos un pensijas kasēs, uz kurām attiecas neierobežots pienākums maksāt nodokļus (proti, rezidenti).

Pensijas fondi nerezidenti un pensijas kases nerezidentes salīdzinājumā ar līdzīgiem iekšzemes veidojumiem tiek diskriminēti trijos aspektos.

Procenti, kas iemaksāti pensijas kasēs, netiek aplikti ar nodokli par ienākumiem no kapitāla vai sabiedrību nodokli, ja procentu saņēmēja pensijas kase rezidente ir atbrīvota no nodokļiem. Tā attiecīgajiem ienākumiem nepiemēro nevienu nodokli. Savukārt attiecībā uz pensijas kasēm nerezidentēm šajā sakarā nav paredzēts nekāds atbrīvojums no nodokļa par ienākumiem no kapitāla, kādēļ tās tiek apliktas ar nodokli 25 % apmērā no bruto summas papildus solidaritātes maksājumam.

Lai apliktu ar nodokli pensijas fondos iemaksātās dividendes, pensijas fondi rezidenti nodokli par ienākumiem no to kapitāla varot iekļaut nodokļu aprēķināšanas un noteikšanas procesā.. Tas, pirmkārt, ļaujot atskaitīt uzņēmējdarbības izdevumus un aplikt ar nodokli tikai neto ienākumus. Otrkārt, nodoklis par ienākumiem no kapitāla tiekot piemērots kopējiem ienākumiem, kādēļ esot piemērojama sabiedrību nodokļa parastā likme 15 %. Savukārt pensijas fondi nerezidenti nevarot saņemt šādu pielāgojumu: saskaņā ar apstrīdēto valsts tiesisko regulējumu jebkāda uzņēmējdarbības izdevumu atskaitīšana tiem ir liegta, ieskaitot tos izdevumus, kas tieši saistīti ar iekšzemes ienākumiem.

Visbeidzot attiecībā uz pensijas fondos iemaksāto procentu aplikšanu ar nodokli juridiskā situācija esot būtībā tāda pati kā attiecībā uz pensijas fondu gūtajām dividendēm: tāpat kā attiecībā uz dividendēm pensijas fondi nerezidenti esot nelabvēlīgākā situācijā gan atskaitāmo uzņēmējdarbības izdevumu, gan nodokļa likmes ziņā.

Kā uzskata Komisija, šī nevienlīdzīgā attieksme pret pensijas fondiem nerezidentiem un pensijas kasēm nerezidentēm nav saderīga ar kapitāla brīvu apriti. Katrā ziņā šī nevienlīdzīgā attieksme neesot objektīvi pamatota.

LESD 63. pants aizliedz jebkādus pasākumus, kas ierobežo kapitāla pārrobežu kustību salīdzinājumā ar kapitāla iekšzemes kustību. Šajā sakarā LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunkts neesot jāinterpretē tādējādi, ka tiesiskais regulējums, kurā nodokļu maksātāji tiek nošķirti atkarībā no to dzīvesvietas vai kapitāla ieguldījuma vietas, būtu automātiski saderīgs ar Līgumu. Šo noteikumu ierobežo LESD 65. panta 3. punkts, kurā ir paredzēts, ka šī panta 1. punktā paredzētajiem pasākumiem nebūtu jābūt ne patvaļīgas diskriminācijas līdzeklim, ne slēptam kapitāla un maksājumu brīvas aprites, kā to nosaka 63. pants, ierobežojumam. Lai šāds nošķīrums varētu tikt uzskatīts par saderīgu ar Savienības tiesībām, atšķirīgai attieksmei ir jāattiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas, vai tai jābūt pamatotai ar primāru vispārējo interešu iemesliem. Turklāt, lai to varētu pamatot, atšķirīgajai attieksmei nebūtu jāpārsniedz tas, kas ir nepieciešams ar attiecīgo tiesisko regulējumu iecerētā mērķa sasniegšanai.

Kas attiecas uz uzņēmējdarbības izdevumu atskaitāmību, Komisija apgalvo, ka aplikšanas ar nodokli ienākumu gūšanas vietā ietvaros dalībvalstīm ir jāraugās, ka tiek ievērots Līgumā nostiprinātais diskriminācijas aizliegums. Šajā sakarā ienākumu gūšanas valsts nevarot atsaukties uz citas dalībvalsts vienpusējiem noteikumiem, lai izvairītos no sava pienākuma. Vācija nenorāda, ka būtu noslēgusi konvencijas ar citām dalībvalstīm, saskaņā ar kurām pēdējās minētās veiktu uzņēmējdarbības izmaksu atskaitīšanu Vācijas vietā. Pat ja pieņemtu, ka šāda konvencija tika noslēgta, tas neļautu lielākajā daļā gadījumu sasniegt šo mērķi, it īpaši, kad attiecīgie ienākumi citā dalībvalstī ir atbrīvoti no nodokļa vai ja nodokļu maksātājs kopumā negūst nekādu peļņu. Turklāt, piemērojot nodokļu aplikšanas metodi, uzņēmējdarbības izdevumu atskaitīšana rezidences valstī neaizstāj izdevumu atskaitīšanu ienākumu gūšanas valstī. Tā rezultātā abas valstis principā apliek ar nodokli vienus un tos pašus ienākumus. Kādēļ tiek garantēta nevis kopējo ienākumu, bet neto ienākumu aplikšana ar nodokli tikai tad, ja abas valstis piemēro savus noteikumus par uzņēmējdarbības izdevumu atskaitīšanu. Tā atskaitīšana ienākumu gūšanas valstī nenovedot pie izdevumu divkāršas ņemšanas vērā, bet gluži pretēji nodrošinot arī vienlīdzīgu attieksmi ar pilnībā iekšzemes situācijām.