Lieta T-58/01

Solvay SA

pret

Eiropas Komisiju

“Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Sodas tirgus Kopienā — Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums — Vienošanās, ar kuru uzņēmumam tiek garantēts minimālais pārdošanas apjoms dalībvalstī un šī minimālā apjoma sasniegšanai nepieciešamā daudzuma atpirkšana — Komisijas pilnvaru uzlikt naudas sodu vai sankcijas noilgums — Saprātīgs termiņš — Būtiskas formas prasības — Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšana — Tiesības piekļūt lietas materiāliem — Naudas sods — Pārkāpuma smagums un ilgums — Atbildību pastiprinoši un mīkstinoši apstākļi”

Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2009. gada 17. decembra spriedums II ‐ 4793

Sprieduma kopsavilkums

(Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Novērtēšana – Tirgus sadale – Pārkāpums, ko var kvalificēt kā smagu neatkarīgi no tā slepenā rakstura

Atbilstoši Regulas Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā konkurences jomā 3. pantam procesuālo darbību noilguma termiņu aptur uz tik ilgu laiku, kamēr Komisijas lēmums ir “lietas, kas vēl nav izskatīta Eiropas Kopienu Tiesā”, priekšmets. Šī atsauce kopš Pirmās instances tiesas izveidošanas jāsaprot kā tāda, kas pirmām kārtām attiecas uz tiesvedību šajā tiesā, jo prasības par sodu vai naudas sodu uzlikšanu ietilpst tās kompetencē. Noilguma termiņš tiek apturēts arī uz visu apelācijas tiesvedības Tiesā laiku. Tā kā Tiesas Statūtu 60. panta un Regulas Nr. 2988/74 3. panta piemērošanas jomas ir atšķirīgas, tas, ka apelācijas sūdzība neaptur tiesību akta piemērošanu, nekādi neietekmē šīs regulas 3. panta iedarbību attiecībā uz situācijām, kurās Komisijai ir jāgaida Kopienu tiesas nolēmums. Turklāt Regulas Nr. 2988/74 3. pants aizsargā Komisiju pret noilguma sekām situācijās, kad tai jāgaida Kopienu tiesas nolēmums, tādu procedūru ietvaros, kuru norisi nenosaka Komisija, pirms tā uzzina, vai apstrīdētais akts ir vai nav prettiesisks. Arguments, ka tiesvedības divās instancēs ieviešana neļauj pagarināt noilguma termiņa apturēšanu, tādējādi nevar tikt pieņemts. Noilguma termiņa apturēšana vienīgi ļauj Komisijai, iespējams, pieņemt jaunu lēmumu gadījumā, ja apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas spriedumu, ar kuru tiek atcelts Komisijas lēmums, tiek noraidīta. Šai noilguma termiņa apturēšanai nav nekādas ietekmes uz lēmumu, kurš ar Pirmās instances tiesas spriedumu ir atcelts. Apelācijas sūdzības gadījumā Komisijai, protams, formāli nav liegts rīkoties un pieņemt jaunu lēmumu pēc tam, kad Pirmās instances tiesa ir atcēlusi sākotnējo lēmumu. Tomēr pret lēmumu, ar kuru tiek uzlikts sods, vērsta prasība aptur noilguma termiņu attiecībā uz procesuālajām darbībām līdz brīdim, kad Kopienu tiesa pieņem galīgo nolēmumu par šo prasību. Ja Komisijai pēc tam, kad Pirmās instances tiesa ir atcēlusi lēmumu, jāpieņem jauns lēmums, negaidot Tiesas spriedumu, pastāv risks, ka tad, ja Tiesa atceltu Pirmās instances tiesas spriedumu, vienlaicīgi pastāvētu divi lēmumi ar vienu un to pašu priekšmetu. Šķiet esam pretrunā administratīvā procesa ekonomijas principam likt Komisijai — tikai tādēļ vien, lai izvairītos no noilguma iestāšanās, — pieņemt jaunu lēmumu, pirms tā uzzina, vai sākotnējais lēmums ir vai nav prettiesisks. Visbeidzot, tā kā noilguma termiņa ritējums saskaņā ar Regulas Nr. 2988/74 3. pantu bija apturēts uz visu tiesvedības Tiesā laiku, Komisijai nevar pārmest, ka tā būtu pārkāpusi saprātīga termiņa principu tikai tādēļ, ka tā pirms jauna lēmuma pieņemšanas gaidīja, kamēr Tiesa izlems šo apelācijas sūdzību. (sal. ar 73., 79., 80., 83., 84., 86.–89. un 102. punktu)

Izskatot iebildumu par saprātīga termiņa pārkāpumu, jānodala administratīvais process konkurences jomā saskaņā ar Regulu Nr. 17 un tiesvedība pret Komisijas lēmumu vērstas prasības gadījumā. Laika posms, kurā Kopienu tiesa lemj par lēmuma tiesiskumu, kā arī — apelācijas sūdzības gadījumā — par pirmajā instancē pieņemtā sprieduma spēkā esamību, nevar tikt ņemts vērā, nosakot procesa Komisijā ilgumu. (sal. ar 105. punktu)

Saprātīga termiņa principa pārkāpums būtu pamats atcelt administratīvajā procesā konkurences jomā pieņemtu Komisijas lēmumu tikai tad, ja ar to būtu pārkāptas arī attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību. Ja nav pierādīts, ka pārmērīgi ieilgusī norise ir ietekmējusi attiecīgo uzņēmumu spēju efektīvi aizstāvēties, saprātīga termiņa principa neievērošana neietekmē administratīvā procesa spēkā esamību. (sal. ar 113. punktu)

Koleģialitātes princips ir balstīts uz Komisijas locekļu vienlīdzību, piedaloties lēmuma pieņemšanā, un tostarp paredz, ka lēmumi tiek kopīgi apspriesti un ka visi kolēģijas locekļi ir kolektīvi atbildīgi politiskā ziņā par visiem pieņemtajiem lēmumiem. Šī principa ievērošana un it īpaši prasība visus lēmumus apspriest kopīgi neizbēgami ir nozīmīga visiem tiesību subjektiem, uz kuriem attiecas to radītās tiesiskās sekas, tajā ziņā, ka tiem jābūt pārliecībai, ka lēmumus patiešām ir pieņēmusi kolēģija un ka tie precīzi atbilst tās gribai. Tā tas ir it īpaši attiecībā uz tiesību aktiem, kas skaidri nosaukti par lēmumiem un ko Komisija pieņem attiecībā uz uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām jautājumā par konkurences noteikumu ievērošanu, un kuru mērķis ir konstatēt šo noteikumu pārkāpumu, izdot rīkojumus attiecībā uz šiem uzņēmumiem un uzlikt tiem finansiālas sankcijas. Tikai ar to vien, ka preses paziņojumā, kura autore nav Komisija un kuram nav nekāda oficiāla rakstura, ir atsauce uz Komisijas pārstāvja paziņojumu, kurā ir precizēts datums, kurā tiks pieņemts lēmums konkurences jomā, un tā saturs, nav pietiekami, lai uzskatītu, ka Komisija ir pārkāpusi koleģialitātes principu. Tā kā komisāru kolēģiju šis paziņojums nekādā veidā nesaista, tā pēc kopīgas apspriedes var nolemt šādu lēmumu nepieņemt. (sal. ar 132.–136. punktu)

EKL 241. panta piemērošanas joma attiecas arī uz iestādes iekšējā reglamenta noteikumiem, kas, lai gan nebūdami apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats un neradīdami sekas, kas būtu analoģiskas regulas sekām šī Līguma panta izpratnē, nosaka būtiskas formas prasības šī lēmuma pieņemšanai un tādējādi nodrošina personu, kas ir tā adresāti, tiesisko drošību. Jebkurai personai ir jāvar pakārtoti apstrīdēt tā tiesību akta tiesiskumu, no kura ir atkarīga šī lēmuma formālā spēkā esamība, neraugoties uz to, ka šis tiesību akts nav šī lēmuma juridiskais pamats, jo tai nav bijusi iespēja prasīt atcelt šo tiesību aktu pirms paziņojuma par strīdīgo lēmumu saņemšanas. Tādējādi Komisijas reglamenta noteikumi var būt iebildes par prettiesiskumu priekšmets, ja ar tiem tiek nodrošināta privātpersonu aizsardzība. Iebildei par prettiesiskumu ir jābūt ierobežotai ar strīda izlemšanai nepieciešamo. Tā kā EKL 241. panta mērķis ir atļaut apstrīdēt kāda vispārpiemērojama tiesību akta piemērojamību tikai tad, ja tas palīdz prasības celšanai, vispārpiemērojamajam aktam, par kura prettiesiskumu tiek apgalvots, tieši vai netieši jābūt piemērojamam lietā, kas ir prasības priekšmets, un jāpastāv tiešai juridiskai saiknei starp apstrīdēto individuālo lēmumu un attiecīgo vispārpiemērojamo aktu. (sal. ar 146.–148. punktu)

Komisijas 1999. gada Reglamenta 16. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka sanāksmes laikā pieņemtos tiesību aktus autentiskajā valodā vai valodās pievieno kopsavilkumam, ko sagatavo tās sanāksmes beigās, kurā tos pieņēma, tā, lai tos nevar sadalīt, un ka to autentiskumu apstiprina ar priekšsēdētāja un ģenerālsekretāra parakstiem uz kopsavilkuma pēdējās lappuses. Šī tiesību norma nav prettiesiska. Tajā noteiktās autentiskuma apstiprināšanas formalitātes atbilst tostarp tiesiskās drošības principa prasībām. (sal. ar 151., 156. un 157. punktu)

Ja Komisija pēc lēmuma, ar kuru tika sodīti EKL 81. panta 1. punktu pārkāpušie uzņēmumi, atcelšanas procesuālo normu pārkāpuma dēļ, kas attiecās vienīgi uz kārtību, kādā to galīgi pieņēma komisāru kolēģija, pieņem jaunu lēmumu ar būtībā identisku saturu un tas balstīts uz tiem pašiem iebildumiem, tai nav pienākuma veikt jaunu attiecīgo uzņēmumu uzklausīšanu. Tai arī nav pienākuma no jauna konsultēties ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju, pat ja pēc konsultēšanās ar šo komiteju un pirms jaunā lēmuma pieņemšanas Eiropas Kopienai pievienojās vairākas dalībvalstis un tādējādi šīs komitejas sastāvs tika mainīts. Iestādes sastāva izmaiņas neietekmē pašas iestādes turpinātību, un tās galīgie un sagatavojošie akti principā saglabā savu spēku. Turklāt nepastāv neviens vispārējs Kopienu tiesību princips, kas pieprasītu administratīvas iestādes, kurā notiek process, kā rezultātā var tikt uzlikts naudas sods, sastāva turpinātību. Kas attiecas uz tādiem tiesību jautājumiem, kas var rasties saistībā ar EKL 233. panta piemērošanu, kā jautājumi par laika termiņa izbeigšanos, iespēja atsākt lietu, ar procedūras atsākšanu saistītā piekļuve lietas materiāliem, uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanās, kā arī iespējamā Regulas Nr. 17 20. panta ietekme, tad arī tie neprasa jaunu uzklausīšanu, ja tie nemaina iebildumu saturu, un vajadzības gadījumā tie var vienīgi tikt pakļauti vēlākai pārbaudei tiesā. (sal. ar 165., 166., 183. un 188.–190. punktu)

Lai nolīgums starp uzņēmumiem varētu ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, tam, pamatojoties uz objektīvu tiesību un faktisko apstākļu kopumu, jāļauj pietiekamā iespējamības līmenī paredzēt, ka tas var tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli ietekmēt tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm tādā nozīmē, ka tas varētu kavēt vienotā tirgus īstenošanas mērķus starp valstīm. Tādējādi ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm parasti izriet no vairāku apstākļu kopuma, kuriem, katram atsevišķi ņemtam, nav noteikti jābūt noteicošiem. Šajā ziņā nav nozīmes tam, vai aizliegtās vienošanās ietekme uz tirdzniecību ir nelabvēlīga, neitrāla vai labvēlīga. Konkurences ierobežojums var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, ja tas var izjaukt tirdzniecības plūsmu parasto virzību, kas tām citādi būtu. Turklāt ar aizliegtas vienošanās spēju ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, proti, tās iespējamo ietekmi, pietiek, lai tā ietilptu EKL 81. panta piemērošanas jomā un nebūtu jāpierāda tās faktiskā ietekme uz tirdzniecību. Tomēr ir nepieciešams, lai aizliegtās vienošanās potenciālā ietekme uz starpvalstu tirdzniecību būtu būtiska, vai, citiem vārdiem, tā nedrīkst būt nebūtiska. Vienošanās par garantiju attiecībā uz minimālu ikgadējo pārdošanas apjomu valsts tirgū pēc definīcijas var izjaukt tirdzniecības plūsmu parasto virzību, kas tām citādi būtu. Faktiski tā izraisa to, ka no tirgus tiek izņemta daļa no saražotā, kas būtu varējis tikt eksportēts uz citām dalībvalstīm. (sal. ar 208.–210. un 215. punktu)

Tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas izriet no tiesību uz aizstāvību principa ievērošanas, paredz, ka administratīvajā procesā par konkurences noteikumu piemērošanu Komisija attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu attiekties uz tā aizstāvību, pārbaudi. Tas attiecas gan uz dokumentiem, kas ir apsūdzoši, gan arī uz dokumentiem, kas ir attaisnojoši pierādījumi, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju. Attiecībā uz dokumentiem, kas ir apsūdzoši pierādījumi, attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka rezultāts, pie kura Komisija nonākusi savā lēmumā, būtu bijis citāds, ja dokuments, kurš netika paziņots un uz kuru Komisija pamatojās, lai to apsūdzētu, netiktu pieļauts kā pierādījums. Attiecībā uz attaisnojošiem dokumentiem attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka to nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minētos attaisnojošos dokumentus varēja izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja tas tos būtu varējis izmantot administratīvā procesa laikā, uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar pierādījumiem, ko šajā posmā izmantoja Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus; vismaz attiecībā uz tam pārmestās darbības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru. Iespējamību, ka neizpausts dokuments varētu ietekmēt procedūru un Komisijas lēmuma saturu, var konstatēt tikai tad, kad veikta pagaidu pārbaude atsevišķiem pierādīšanas līdzekļiem, kurā noskaidrots, ka nepaziņotiem dokumentiem saistībā ar šiem pierādīšanas līdzekļiem varētu būt nozīme, kuru nevar atstāt neievērotu. Tiesību piekļūt dokumentiem pārkāpums var būt pamats Komisijas lēmuma atcelšanai pilnībā vai daļēji tikai tad, ja nelikumīga nepiekļuve izmeklēšanas lietas materiāliem ir traucējusi attiecīgajam uzņēmumam vai uzņēmumiem zināt par dokumentiem, kas varēja tikt izmantoti to aizstāvībai, un tādējādi ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību. Tā ir, ja dokumenta izpaušanas rezultātā būtu kaut neliela iespēja administratīvajā procesā nonākt pie cita iznākuma gadījumā, ja attiecīgais uzņēmums būtu varējis uz to pamatoties šajā procesā. (sal. ar 224.–226. un 237. punktu)

Tiesības uz piekļuvi lietas materiāliem ietilpst procesuālajās garantijās, kuras vērstas uz tiesību uz aizstāvību aizsardzību, un tiesību uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem pārkāpums procesa laikā pirms lēmuma pieņemšanas principā var būt pamats šī lēmuma atcelšanai, ja ir pārkāptas attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību. Tiesību uz aizstāvību pārkāpums ir jāpārbauda atkarībā no katras lietas īpašajiem apstākļiem tiktāl, ciktāl tas būtībā ir atkarīgs no iebildumiem, ko Komisija ir izvirzījusi, lai pierādītu attiecīgajam uzņēmumam pārmesto pārkāpumu. Tādējādi ir jāveic materiālo iebildumu, ko Komisija ir izvirzījusi paziņojumā par iebildumiem un apstrīdētajā lēmumā, koncentrēta izvērtēšana, un jāņem vērā argumenti, ko attiecīgais uzņēmums ir konkrēti izvirzījis pret apstrīdēto lēmumu. Situācijā, kad administratīvā procesa laikā pirms lēmuma par soda uzlikšanu uzņēmumam pieņemšanas Komisija nav izveidojusi lietas materiālos ietilpstošo dokumentu sarakstu un attiecīgajam uzņēmumam ir paziņojusi nevis visus tai pieejamos dokumentus, bet vienīgi apsūdzošos dokumentus, neuzaicinot to savās telpās iepazīties ar visiem dokumentiem, administratīvajā procesā nav prettiesiska. Tomēr galīgais lēmums jāatceļ tikai tad, ja ir pierādīts, ka uzņēmums nav varējis iepazīties ar visiem lietas materiālos ietilpstošajiem dokumentiem, kas attiecas uz tā aizstāvību, pat tad, ja pret šo lēmumu vērstas prasības ietvaros pēc procesa organizatoriskiem pasākumiem pilnīgas piekļuves lietas materiāliem nodrošināšanas izrādās, ka daļa no lietas materiāliem iztrūkst. (sal. ar 242., 246., 248., 250., 257., 259., 260., 263. un 264. punktu)

Vispārējā tiesa pret Komisijas lēmumu, ar kuru uzņēmumam tiek uzlikts sods par Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumiem, vērstas prasības ietvaros var noteikt procesa organizatoriskos pasākumus pilnīgas piekļuves lietas materiāliem nodrošināšanai, lai novērtētu, vai Komisijas atteikums izpaust dokumentu vai paziņot kādu materiālu varēja kaitēt apsūdzētā uzņēmuma aizstāvībai. Tā kā šāda pārbaude ir ierobežota ar izvirzīto pamatu tiesas kontroli, ne tās mērķis, ne sekas nav aizstāt pilnīgu lietas izmeklēšanu administratīvā procesa ietvaros. Novēlota uzzināšana par noteiktiem lietas materiālos esošiem dokumentiem pret Komisijas lēmumu prasību cēlušo uzņēmumu nenostāda situācijā, kādā tas būtu bijis, ja tas būtu varējis balstīties uz šiem pašiem dokumentiem, lai sniegtu šai iestādei savus rakstveida un mutvārdu apsvērumus. Turklāt, ja piekļuve lietas materiāliem tiek nodrošināta tiesvedības stadijā, attiecīgajam uzņēmumam nav jāpierāda, ka, ja tam būtu bijusi piekļuve nepaziņotajiem dokumentiem, Komisijas lēmuma saturs būtu bijis citāds, bet gan tikai tas, ka šie dokumenti varētu būt bijuši noderīgi tā aizstāvībai. (sal. ar 250. un 251. punktu)

Ja Komisijas lēmums konkurences jomā tiek atcelts procesuālo normu pārkāpuma dēļ, Komisijai ir tiesības pieņemt jaunu lēmumu, neuzsākot jaunu administratīvo procesu. Tā kā jaunā lēmuma saturs ir gandrīz identisks iepriekšējā lēmuma saturam un šie abi lēmumi balstīti uz to pašu pamatojumu, attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu jaunajam lēmumam ir piemērojami noteikumi, kas bija spēkā iepriekšējā lēmuma pieņemšanas laikā. Komisija atsāk procesu stadijā, kurā procesuālā kļūda bija tikusi pieļauta, un pieņem jaunu lēmumu, neveikdama jaunu lietas novērtēšanu, ņemot vērā noteikumus, kas nepastāvēja pirmā lēmuma pieņemšanas laikā. (sal. ar 270.–272. punktu)

Aizliegtas vienošanas, ar kurām uzņēmumi vēlas dalībvalsts teritorijā regulēt to ražoto preču laišanu tirgū, ir vienošanās par tirgus sadali. Šāda veida aizliegtas vienošanās ir to aizliegto vienošanos starpā, kas EKL 81. panta 1. punkta c) apakšpunktā expressis verbis atzītas par nesaderīgām ar kopējo tirgu un ir acīmredzams konkurences ierobežojums, ko Komisija naudas soda noteikšanas mērķiem var kvalificēt kā smagu. Pat tad, ja Komisija tikai no tā vien, ka nepastāv oficiāls sanāksmes protokols, nevar izdarīt secinājumu, ka šāda vienošanās ir bijusi slepena, tā tomēr var šādu pārkāpumu kvalificēt kā smagu, ņemot vērā, ka šāda vienošanās ir kliedzošs konkurences ierobežojums. (sal. ar 279., 280. un 284.–286. punktu)

Lai aprēķinātu pārkāpuma, kurš rada konkurences ierobežojumus, ilgumu, jānoskaidro tikai laika posms, kurā šī vienošanās bija spēkā, proti, laika posms no tās noslēgšanas dienas līdz dienai, kad tā tika izbeigta. Pārkāpuma ilgums ir apstāklis, kas veido pārkāpuma jēdzienu atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam, kas ir apstāklis, kas galvenokārt ir jāpierāda Komisijai. Šajā ziņā tādu pierādījumu neesamības gadījumā, kas tieši apstiprina pārkāpuma ilgumu, Komisijai jābalstās vismaz uz pierādījumiem, kas ir pietiekami saistīti laikā, lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti laikā starp diviem precīziem datumiem. Šāds pierādīšanas pienākuma sadalījums var mainīties atkarībā no tā, vai viena lietas dalībnieka izvirzītie faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu, ko neizdarot, var secināt, ka pierādīšanas pienākums ir izpildīts. Pat pieņemot, ka varētu rasties īpaši apstākļi, kuros pierādīšanas pienākums attiecībā uz pārkāpuma ilgumu varētu tikt apvērsts, no tā neizriet, ka Komisija lēmumā, ar kuru tiek konstatēts EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums, varētu atteikties pamatotā veidā minēt pārkāpuma ilgumu un vajadzības gadījumā sniegt tās rīcībā esošo informāciju par pārkāpuma ilgumu. (sal. ar 293.–295. un 302. punktu)

Dominējošā stāvokļa jēdziens nozīmē ekonomiskās jaudas situāciju, kas struktūrai, kura tajā atrodas, sniedz varu radīt šķēršļus efektīvai konkurencei attiecīgajā tirgū, lielā mērā radot tai iespēju rīkoties neatkarīgi no tās konkurentiem, klientiem un galu galā — patērētājiem. Neatkarīgi no tā, vai tā ir individuāla vai kolektīva struktūra, struktūrai, kurai ir vairāk nekā 50% tirgus daļu, var būt šāda neatkarība. Tādējādi iebildums par to, ka Komisijas lēmumā neesot pamatojuma attiecībā uz uzņēmuma dominējošo stāvokli, ir jānoraida, ja šajā lēmumā ir norādīts, ka šim uzņēmumam ir gandrīz 60% tirgus daļu no visas Kopienas tirgus. (sal. ar 314.–316. punktu)

Pamats, ar kuru Vispārējai tiesai norāda uz argumentiem šī paša prasītāja citā šai pašā dienā iesniegtā prasībā, kuras attiecīgās lappuses ir pievienotas prasības pieteikumam, ir nepieņemams, ja svarīgākie faktiskie un tiesību apstākļi, ar kuriem prasība pamatota, neizriet no paša prasības pieteikuma teksta. Kaut arī šo tekstu noteiktos jautājumos var pamatot un papildināt, atsaucoties uz konkrētām vietām tam pievienotajos materiālos, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar kompensēt būtisko elementu neesamību prasības pieteikumā. (sal. ar 317.–318. punktu)

Uzņēmuma sadarbība ar Komisiju tā telpu apmeklējumu laikā ietilpst tā pienākumos un nevar būt atbildību mīkstinošs apstāklis, kas būtu pamats samazināt par Kopienas konkurences tiesību pārkāpumu uzlikto naudas sodu. (sal. ar 331. un 333. punktu)