ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 8/8

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar Court of Appeal (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) 2007. gada 5. novembra rīkojumu — L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC, Laboratoire Garnier & Cie/Bellure NV, Malaika Investments Ltd, kas tirgo ar nosaukumu “Honey pot cosmetic & Perfumery Sales”, Starion International Ltd

(Lieta C-487/07)

(2008/C 8/15)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal (Civil Division)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājas: L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC, Laboratoire Garnier & Cie

Atbildētājas: Bellure NV, Malaika Investments Ltd, kas tirgo ar nosaukumu “Honey pot cosmetic & Perfumery Sales”, Starion International Ltd

Prejudiciālie jautājumi

1) Ja tirgotājs, reklamējot savas preces vai pakalpojumus, izmanto konkurentam piederošu reģistrētu preču zīmi, lai salīdzinātu viņa tirgoto preču iezīmes (un it īpaši smaržu) ar preču, ko ar minēto preču zīmi tirgo konkurents, iezīmēm (un it īpaši smaržu) tādā veidā, ka tas nerada sajaukšanas iespēju vai citādi neapdraud preču zīmes kā izcelsmes norādes pamatfunkciju, vai šāda izmantošana atbilst Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) vai b) apakšpunktam?

2) Ja tirgotājs tirdzniecības gaitā (it sevišķi salīdzinājuma sarakstā) izmanto pazīstamu reģistrētu preču zīmi, lai norādītu uz viņa paša produkta iezīmi (it īpaši tā smaržu) tādā veidā, ka: (a) tas nerada nekāda veida sajaukšanas iespēju; un (b) tas neietekmē produktu tirdzniecību ar pazīstamo reģistrēto preču zīmi; un (c) tas neapdraud preču zīmes kā izcelsmes garantijas pamatfunkciju un nekaitē šīs preču zīmes reputācijai, aptraipot tās tēlu, padarot to neskaidru vai kādā citā veidā; un (d) tam ir būtiska loma tirgotāja produkta reklāmā, vai šī izmantošana atbilst Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunktam?

3) Ko nozīmē frāze “negodīgi neizmanto priekšrocības” 3.a panta [1. punkta] g) apakšpunktā Maldinošās reklāmas direktīvā (84/450), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Salīdzinošās reklāmas direktīvu (97/55), un it īpaši, ja tirgotājs salīdzinājuma sarakstā salīdzina savu produktu ar produktu ar pazīstamu preču zīmi, vai viņš tādējādi negodīgi izmanto priekšrocības, kādas rada pazīstamās preču zīmes reputācija?

4) Ko nozīmē frāze “preces vai pakalpojumus neattēlo kā [..] imitācijas vai atdarinājumus” minētās direktīvas 3.a panta [1. punkta] h) apakšpunktā un it īpaši vai šī frāze attiecas uz gadījumu, kurā, nekādā veidā neradot sajaukšanas iespēju vai maldināšanu, persona vienīgi patiesi apgalvo, ka tās produktam ir tāda būtiska iezīme (smarža), kas ir līdzīga pazīstama produkta, kuru aizsargā preču zīme, smaržai?
136.

Visbeidzot, piektkārt, ECPAK 5. panta 5. punktā ir noteikts, ka ikvienai personai, kurai ir atņemta brīvība, neievērojot noteikumu kopumu, kas izriet no minētā panta pirmajiem četriem punktiem, ir tiesības uz kompensāciju. Ņemot vērā Paskaidrojumus attiecībā uz Hartas 6. pantu, tas pats attiecas arī uz šo pēdējo minēto tiesību normu. “Uzņemšanas” direktīvā nav ietverta īpaša tiesību norma, kas noteiktu, ka dalībvalstīm ir jāparedz šādas tiesības uz kompensāciju. Tomēr ir jāņem vērā šāda Savienības akta normatīvā īpatnība, jo tas, kā izriet no LESD 288. panta trešās daļas, no vienas puses, dalībvalstīm, kurām tas adresēts, uzliek saistības attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet, no otras puses, atstāj šo valstu iestāžu kompetencē to īstenošanas veidu un metodes. Tātad saskaņā ar “uzņemšanas” direktīvas preambulas 35. apsvērumu tā ir paredzēta, lai veicinātu it īpaši Hartas 6. panta piemērošanu. Tāpēc šādos apstākļos ir jāsecina, ka šī direktīva atstāj dalībvalstīm visu nepieciešamo rīcības brīvību, lai tās izpildītu iepriekš minētās prasības.
19.

Vīzu kodeksa 21. pantā, kura nosaukums ir “Ieceļošanas nosacījumu pārbaude un risku izvērtējums”, ir paredzēts: “1. Izskatot vienotas vīzas pieteikumu, pārliecinās par to, vai pieteikuma iesniedzējs atbilst Šengenas Robežu kodeksa [ ( 11 )] 5. panta 1. punkta a), c), d) un e) apakšpunktā ietvertajiem ieceļošanas nosacījumiem, un īpašu uzmanību pievērš novērtējumam, vai pieteikuma iesniedzējs rada nelikumīgas imigrācijas risku vai apdraud dalībvalstu drošību, un vai pieteikuma iesniedzējs ir plānojis atstāt dalībvalstu teritoriju, pirms būs beidzies pieteiktās vīzas derīguma termiņš. 2. Par katru pieteikumu VIS [ ( 12 )] veic pārbaudi saskaņā ar VIS regulas 8. panta 2. punktu un 15. pantu. Lai izvairītos no kļūdainiem atteikumiem un kļūdainas identifikācijas, dalībvalstis nodrošina, ka pilnībā tiek izmantoti visi VIS regulas 15. pantā minētie meklēšanas kritēriji. 3. Pārbaudot, vai pieteikuma iesniedzējs atbilst ieceļošanas noteikumiem, konsulāts pārliecinās: a) vai iesniegtais ceļošanas dokuments nav fiktīvs vai viltots; b) par pieteikuma iesniedzēja plānotās uzturēšanās mērķa un nosacījumu pamatojumu un par to, vai viņam ir pietiekami līdzekļi gan iztikai plānotās uzturēšanas laikā, gan lai atgrieztos izcelsmes vai dzīvesvietas valstī vai tranzītā dotos uz kādu trešo valsti, kurā viņu noteikti uzņems, vai arī ka viņš var likumīgi iegūt šādus līdzekļus; c) vai pieteikuma iesniedzējs nav persona, par ko Šengenas Informācijas sistēmā (SIS) ir izdots brīdinājums atteikt ieceļošanu; d) vai pieteikuma iesniedzējs nav uzskatāms par apdraudējumu kādas dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai, kā definēts Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 19. punktā, vai kādas dalībvalsts starptautiskajām attiecībām, un jo īpaši par to, vai dalībvalstu datubāzēs par viņu nav izdots brīdinājums, lai minēto iemeslu dēļ atteiktu ieceļošanu; e) vai pieteikuma iesniedzējam attiecīgā gadījumā ir atbilstoša un derīga ceļojuma medicīniskā apdrošināšana. 4. Konsulāts vajadzības gadījumā pārbauda iepriekšējo un plānoto uzturēšanās laiku ilgumu, lai pārliecinātos, ka pieteikuma iesniedzējs nav pārsniedzis dalībvalstu teritorijā maksimāli pieļaujamo atļautās uzturēšanās laiku neatkarīgi no tā, cik ilgs iespējamas uzturēšanās termiņš ir bijis atļauts ar citas dalībvalsts izsniegtu ilgtermiņa vīzu vai uzturēšanās atļauju. [..] 7. Pieteikuma izvērtējums jo īpaši pamatojas uz iesniegto dokumentu autentiskumu un ticamību un pieteikuma iesniedzēja apgalvojumu ticamību un pamatotību. [..]”
23.

Atbilstoši šīs regulas 15. panta 2. punktam 1. punkts ir jāpiemēro pēc pieteikuma saņemšanas no kādas puses, pēc pašas tiesas ierosmes vai pēc pieteikuma saņemšanas no citas tās dalībvalsts tiesas, ar kuru bērnam ir īpaša saikne ( 10 ), bet divos pēdējos gadījumos pārsūtīšana notiek tikai tad, ja tam piekrīt vismaz viena no pusēm.
35.

Turklāt to apstiprina spriedums Henriksen ( 36 ), kurā Tiesai tika uzdots jautājums, vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “transportlīdzekļu stāvvietu izīrēšana” attiecas arī uz slēgtu garāžu, kas saistītas ar tādu nekustamo īpašumu, izīrēšanu, kura atbrīvota no PVN. Pēc tam, kad Tiesa atzina, ka šajā tiesību normā paredzētie izņēmumi no atbrīvojuma nav jāinterpretē šauri, lai arī to precīzs mērķis ir piemērot attiecīgajiem darījumiem vispārējo direktīvas režīmu un tātad piemērot tiem PVN ( 37 ), Tiesa precizēja, ka jēdziens “nekustamā īpašuma izīrēšana”, kam piemēro Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) punktā paredzēto atbrīvojumu, “obligāti, vēl bez tā īpašuma izīrēšanas, kas ir šīs izīrēšanas galvenais priekšmets, ietver arī visa tā īpašuma izīrēšanu, kas ir šī galvenā priekšmeta papildinājums” ( 38 ). No tā Tiesa secināja, ka no atbrīvojuma nevar izslēgt transportlīdzekļu stāvvietu izīrēšanu, ja šī izīrēšana ir cieši saistīta ar tādu ēku izīrēšanu, kura ir atbrīvota no nodokļa, kas ir paredzētas citam lietojumam, piemēram, dzīvošanai vai komerciālai lietošanai tādējādi, ka abas izīrēšanas veido vienotu saimniecisko darījumu ( 39 ). Līdz ar to Tiesa nosprieda, ka jēdziens “transportlīdzekļu stāvvietu izīrēšana” attiecas uz visu tādu platību izīrēšanu, kas paredzētas transportlīdzekļu novietošanai, ieskaitot slēgtas garāžas, un ka šīs izīrēšanas nevar izslēgt no atbrīvojuma, kas paredzēts par labu nekustamā īpašuma izīrēšanai, ja tā ir cieši saistīta ar tādu nekustamā īpašuma izīrēšanu, kas paredzēts citam lietojumam, uz kuru attiecas atbrīvojums ( 40 ).
9.

Regulas 29. panta 1. punkta pirmā daļa un 2. punkts ir formulēti šādi: “1. Pieteikuma iesniedzēja [..] pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu. [..] 2. Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt attiecīgās personas ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem attiecīgās personas bēgšanas gadījumā.”
43.

Attiecībā uz to, vai starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu leģitīmo mērķi, ko ar to vēlas sasniegt, iesniedzējtiesa varētu pārbaudīt, vai dekrētā noteiktais slogs elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem ir acīmredzami pārmērīgs. Šajā ziņā vēlos norādīt, ka tie prasītāji pamatlietā, kuri mēģināja kvantitatīvi noteikt šo finansiālo slogu, proti, Telecom Italia un Vodafone, atsaucas aptuveni uz 6–7 miljonu EUR izmaksām, kuras nav segtas no 2017. un 2018. gadā saņemtajiem maksājumiem. Atbildot uz Tiesas sēdē uzdotajiem jautājumiem, šie abi pakalpojumu sniedzēji atzina – no to publiski pieejamiem finanšu gada pārskatiem izriet, ka to apgrozījums no interneta, fiksēto un mobilo telesakaru pakalpojumu sniegšanas Itālijā minētajā laikposmā ir bijis vairāki miljardi euro. Ņemot to vērā, šķiet maz ticams, ka finansiālais slogs, ko starpministriju 2017. gada 28. decembra dekrēts uzliek elektronisko sakaru pakalpojumu sniedzējiem, apdraudētu šo pakalpojumu sniegšanu vai pakalpojumu sniedzēju ekonomisko dzīvotspēju, kā daži apgalvo.
39.

Taču saskaņā ar labas pārvaldības principu, kuru dalībvalstīm, piemērojot Savienības tiesības, ir jāņem vērā, kompetentajām iestādēm ir jāveic rūpīga un objektīva visu atbilstošo aspektu pārbaude, lai pārliecinātos, ka to rīcībā, pieņemot lēmumu, ir iespējami pilnīgākie un ticamākie pierādījumi, lai to izdarītu ( 15 ). Tas it īpaši nozīmē to, ka tās nedrīkst vienkārši pārņemt informāciju no pieteikuma iesniedzēja, to nepārbaudot, bet iestādēm tā ir kritiski jāizvērtē un jāņem vērā arī attiecīgā informācija no citiem avotiem.
26.

Pārsūdzētā sprieduma 81. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka jēdziens “pēc analoģijas”, kas lietots PDNK pielikuma 1. panta 1. punktā, nozīmē, ka darbinieki atrodas analogā situācijā ar ierēdņiem. Vispārējās tiesas ieskatā šī situācija var tikt konstatēta tikai gadījumā, kad darbinieks nav parakstījis jaunu līgumu, kurš nozīmē jaunu darba tiesisko attiecību sākumu ar Savienības administrāciju. Šajā ziņā tiesa atgādināja, ka tā jau ir spriedusi, ka darba attiecības starp darbinieku, no vienas puses, un Savienības administrāciju, no otras puses, var palikt nemainīgas pat pēc jauna formāli atšķirīga līguma no sākotnējā līguma parakstīšanas ar nosacījumu, ka ar šo pēdējo līgumu netiek veiktas būtiskas izmaiņas attiecīgā darbinieka uzdevumos, it īpaši funkciju grupā, kas var apdraudēt viņa darba attiecību ar administrāciju funkcionālo turpinātību ( 7 ).
28.

Treškārt, Komisijas apsvērumos ir paskaidrots, ka valsts regulatīvās iestādes pilnvaras izvirzīt ex ante nosacījumus, pamatojoties uz Direktīvu 2014/61, ir atkarīgas no konkrētu principu un noteiktu procesuālo prasību ievērošanas, kas izriet no minētās direktīvas, pamatdirektīvas, piekļuves direktīvas un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nav secināms, ka iesniedzējtiesa lūdz Tiesu izskaidrot šo jautājumu. Turklāt neviens no pārējiem lietas dalībniekiem to savos apsvērumos nav aplūkojis. Šo iemeslu dēļ Tiesai šajos apstākļos nav jāiedziļinās.
46.

Tādējādi termins “mandāta atsaukšana”, manuprāt, ir jāsaprot kā tāds, kas aptver visas situācijas, kurās Parlamenta loceklim pret viņa gribu un pirms pilnvaru termiņa beigām tiek atsaukts mandāts, neatkarīgi no tā, vai šāda mandāta atņemšana valsts tiesībās tiek kvalificēta kā “atsaukšana”, “atbrīvošana no amata”, “pilnvaru izbeigšanās” vai citādi. It īpaši runa ir par situāciju, kad Parlamenta loceklis pilnvaru termiņa laikā zaudē savas pasīvās vēlēšanu tiesības (tiesības kandidēt vēlēšanās) un tas automātiski izraisa viņa pilnvaru izbeigšanos.
64.

Neuzskatu, ka rezerves daļas būtu atbrīvotas no apstiprināšanas pārbaudēm (un ka uz tām attiektos tikai pienākums apliecināt to līdzvērtību) tādēļ vien, ka tās tiks iemontētas jau lietotā transportlīdzeklī. Tas vien, ka šīs rezerves daļas ir paredzētas iemontēšanai šādā transportlīdzeklī (pēc definīcijas a posteriori), automātiski nepadara tās drošākas, kā to šķiet uzskatām viena no šīs lietas pusēm.
37.

Pirmkārt, šajā lietā ieguldījumu fonds, kas rīkojas kā pakārtotais līdzdalībnieks, neiegādājas parādu, nemaz nerunājot par neatmaksātu parādu; drīzāk runa ir par to, ka tiek pārskaitīti ieņēmumi no debitoru parādiem. Citiem vārdiem, atšķirībā no lietas GFKL Financial Services ( 18 ) faktiem pakārtotais līdzdalībnieks neiegādājas neatmaksātus parādus par cenu, kas ir zemāka par to nominālvērtību. Turklāt šajā lietā nav mainījies pats prasījums, un tas nozīmē, ka saskaņā ar pakārtotas līdzdalības līgumu pakārtotās līdzdalības iniciators joprojām ir galvenā parādnieka kreditors, savukārt pakārtotais līdzdalībnieks iegādājas no iniciatora tikai prasījumu par to summu samaksu, kuras galvenais parādnieks ir pārskaitījis iniciatoram saskaņā ar sākotnējā aizdevuma attiecībām.
20.

No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlieta nav saistīta ar to, ka Digi abonenti izmanto elektronisko komunikāciju pakalpojumus, un līdz ar to nav saistīta ar šādi veiktu komunikāciju un ar to saistīto datu plūsmas aizsardzību, ko reglamentē Direktīva 2002/58, bet gan attiecas uz šī uzņēmuma iekšējo darbību. Nav apstrīdams, ka 2018. gadā un pēc servera tehniskas kļūmes, kas izpaudās kā nespēja piekļūt uzņēmuma sākotnējai abonentu datubāzei, Digi izveidoja tā saukto “testa” datni, kurā tas pārkopēja vienas daļas savu klientu personas datus ( 9 ). Kad Digi bija izlabojis šo darbības traucējumu, datu uzglabāšana papildu datubāzē turpinājās līdz 2019. gada septembrim, kad notika datorpirāta uzbrukums, kas skāra šo datubāzi. Darbība, ko šādi veica Digi, ir “personas datu apstrāde”, kurā šis uzņēmums ir “pārzinis” šīs regulas 4. panta 2. un 7. punktā sniegto definīciju nozīmē. Un tieši ņemot vērā šo Digi statusu, Iestāde piemēroja Digi sodu par to, ka tas šajā gadījumā netika pildījis savus pienākumus, kas tostarp izriet no VDAR 5. panta 1. punkta b) un e) apakšpunkta.
18.

Savos pirmajos secinājumos, ņemot vērā nepārprotamos secinājumus, kas izriet no Direktīvas 2001/83 gramatiskās, sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas, no vienas puses, un apstākļus, kas šo lietu atšķir no lietām, kurās tika pasludināti spriedumi A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) un DocMorris, no otras puses, ierosināju uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt apstiprinoši. Saskaņā ar šo priekšlikumu arī nekonkrētu zāļu reklāma var ietilpt šīs direktīvas piemērošanas jomā. Tāpēc vienīgi veikšu dažas papildu piezīmes, atsaucoties uz sprieduma A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) 50. punktu.
74.

Līdz ar to, balstoties uz lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietverto informāciju, ir grūti secināt, ka pretēji Direktīvas 2000/78 1. pantam, kā Tiesa to interpretējusi spriedumā lietā WABE, Beļģijas likumdevējs reliģiju un reliģisko pārliecību, no vienas puses, un filozofiskos uzskatus, no otras puses, ir noteicis kā atsevišķus diskriminācijas pamatus. Gluži pretēji, Vispārējā likuma pret diskrimināciju izpratnē šķiet, ka abi šie veidi, kā izriet no argumentācijas spriedumā lietā WABE, izrādās viena un tā paša, vienota diskriminācijas iemesla divas puses.
56.

Manuprāt, saskaņā ar Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktu šis noteikums paliek nemainīgs. Šajā noteikumā uzskaitītie nosacījumi ierobežo tikai to situāciju veidus, kurās A dalībvalsts tiesību aktus var atzīt par piemērojamiem konkrētai ārvalsts bērnu audzināšanas situācijai ( 25 ), bet nekādā veidā neietekmē pienākumus, kas ir noteikti A dalībvalstij, ja šīs dalībvalsts tiesību akti tiek atzīti par piemērojamiem šādai situācijai. Līdz ar to nedrīkst aizmirst, ka, lai gan abas 38. punktā aprakstītās darbības ir ietvertas vienā tiesību normā, no tās izrietošie pienākumi joprojām ir divējāda rakstura: i) A dalībvalstij ir jāpiemēro savi tiesību akti attiecībā uz bērna audzināšanas periodiem, kas uzkrāti B dalībvalstī, ja ir izpildīti Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā uzskaitītie nosacījumi, un, ii) ja tas tā ir un ir piemērojami A dalībvalsts tiesību akti, tad šai dalībvalstij šie periodi ir jāuzskata par tādiem, it kā tie būtu uzkrāti tās teritorijā.
1.

Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa), ļaus Tiesai no jauna spriest par jautājumu par attiecībām starp pre‑pack institūtu, kā tas attīstījies Nīderlandē, un Direktīvas 2001/23/EK 5. panta 1. punktā paredzēto atkāpi no to tiesību aizsardzības, kas ar minēto direktīvu ir piešķirtas darbiniekiem uzņēmumu vai to daļu īpašnieka maiņas gadījumā ( 2 ).
63.

Tādējādi, ja attiecīgajā jautājumā nav Savienības tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts valsts tiesību sistēmā ir jāizraugās kompetentās tiesas un jāparedz procesuālie noteikumi prasībām, kuru mērķis ir aizsargāt tiesības, kas attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām ( 20 ). Citādi būtu tikai tādā gadījumā, ja no attiecīgās valsts tiesību sistēmas kopumā izrietētu, ka nepastāv tiesību aizsardzības līdzekļi, kurus izmantojot varētu kaut vai pakārtoti nodrošināt to tiesību ievērošanu, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, vai arī ja vienīgā attiecīgo personu iespēja piekļūt tiesai būtu izdarīt tiesību pārkāpumu ( 21 ).
84.

Ņemot vērā iepriekš izklāstīto vērtējumu, ierosinu Tiesai uz Landesgericht Korneuburg (Kornoiburgas apgabaltiesa, Austrija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91, 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī regula ir piemērojama Kopienas pārvadātāja veiktam gaisa satiksmes maršrutam, kurš sastāv no diviem lidojumiem un uz kuru veikta vienota rezervācija, ja sākotnējās izlidošanas vieta un galamērķa vieta atrodas trešā valstī, bet pirmā lidojuma ielidošanas vieta un otrā lidojuma izlidošanas vieta atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, un ka līdz ar to uz katru lidojumu atsevišķi attiecas šī tiesību norma. 2) Regulas Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gaisa pārvadātāja, kurš noslēdzis pārvadājuma līgumu ar pasažieri, piedāvātā maršruta maiņa tam faktiski ir jāīsteno tādējādi, ka pasažierim ir tiesības saņemt kompensāciju atbilstoši šīs regulas 7. panta 1. punktam, ja lidojuma ar mainītu maršrutu faktiskais ielidošanas laiks viņa galamērķī vairāk par divām stundām pārsniedz sākotnēji rezervētā lidojuma plānoto ielidošanas laiku.
7.

Šīs pašas regulas 13. pantā ir paredzēts: “Ja apkalpojošais gaisa pārvadātājs izmaksā kompensāciju vai pilda citas saistības, kas izriet no šīs regulas, šīs regulas noteikumus nevar interpretēt kā tādus, kas ierobežo pārvadātāja tiesības prasīt kompensāciju no kādas personas, tostarp trešām pusēm, saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem. Šī regula nekādā ziņā neierobežo apkalpojošā gaisa pārvadātāja tiesības prasīt atlīdzinājumu no ceļojuma rīkotāja vai citas personas, ar kuru minētajam pārvadātājam ir līgums. Tāpat šīs regulas noteikumus nevar interpretēt kā tādus, kas ierobežo ceļojumu rīkotāja vai trešās personas, kas nav pasažieris un ar kuru gaisa pārvadātājam ir līgums, tiesības prasīt atlīdzinājumu vai kompensāciju no gaisa pārvadātāja saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem.”
84.

Kā, manuprāt, pareizi ir norādījusi Komisija, pašlaik aplūkojamais gadījums atšķiras no TSN spriedumā aplūkotā ( 19 ), jo TSN lietā bija iespējams nošķirt tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu, kas izriet no direktīvas 7. panta piemērošanas (kā tas ir transponēts attiecīgajos valsts tiesību aktos), un papildu tiesības, ko piešķir uzņēmuma koplīgums, lai varētu skaidri noteikt, kura norma izriet no Savienības tiesību piemērošanas un kura ietilpst valsts tiesībās. Šajā gadījumā tas nav iespējams, jo, lai gan nosakot labvēlīgāku režīmu nekā direktīvas 8. pantā prasītais, ar Darba kodeksa 140. panta 1. punktu direktīvā paredzētā minimālā prasība ir ieviesta bez iespējas precīzi noteikt, kas tieši izriet no direktīvas minimālajām prasībām un kas tās pārsniedz.
8.

Peek & Cloppenburg KG, ko pārstāv Peek & Cloppenburg Düsseldorf Komplementär BV (turpmāk tekstā – “P&C Düsseldorf”) un Peek & Cloppenburg, ko pārstāv Van Graaf Management GmbH (turpmāk tekstā – “P&C Hamburg”), ir divi juridiskā un ekonomiskā ziņā savstarpēji neatkarīgi uzņēmumi, kas abi ar zīmolu “Peek & Cloppenburg” un ar vairāku meitasuzņēmumu starpniecību darbojas apģērbu mazumtirdzniecības jomā. Tie darbojas dažādos Vācijas teritorijas reģionos, un katrā no šiem reģioniem tikai viens no attiecīgajiem uzņēmumiem var uzturēt apģērbu veikalus. Katrs no uzņēmumiem savus apģērbu veikalus reklamē atsevišķi un neatkarīgi no otra.
3.

Tādēļ Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa šaubās par nodokļu administrācijas atteikuma atskaitīt priekšnodokli atbilstību Savienības tiesībām. Savukārt Komisija uzskata tieši otrādi, norādot: “The simple answer to the issues raised in the present case is that since Zipvit has paid no VAT, it is not entitled to deduct input VAT. Sometimes simple answers are correct. The Commission submits that on the basis of the following considerations, this one of those times.” [Vienkārša atbilde uz šajā lietā izvirzītajiem jautājumiem ir tāda, ka, ņemot vērā, ka Zipvit nav maksājis PVN, tam nav tiesību atskaitīt priekšnodokli. Dažreiz vienkāršas atbildes ir pareizas. Komisija uzskata, ka, pamatojoties uz šādiem apsvērumiem, šī ir viena no tām reizēm.]
20.

Šajos apstākļos Trento prokuratūra uzdeva Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [..] Direktīvas 2014/41 [..] 2. panta [..] c) punkta ii) apakšpunkts, ciktāl tajā ir paredzēts, ka izdevējiestāde var būt arī “jebkura cita izdevējvalsts noteikta kompetenta iestāde, kura konkrētajā lietā darbojas kā izmeklēšanas iestāde kriminālprocesā un kurai saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir kompetence izdot rīkojumu par pierādījumu vākšanu”, tomēr nosakot, ka šādā gadījumā “pirms EIR nosūta izpildiestādei, to apstiprina pēc tam, kad izdevējvalsts tiesnesis, tiesa, izmeklēšanas tiesnesis vai prokurors ir izskatījis tā atbilstību Eiropas izmeklēšanas rīkojuma izdošanas nosacījumiem saskaņā ar šo direktīvu, it īpaši nosacījumiem, kas izklāstīti šīs direktīvas 6. panta 1. punktā”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj dalībvalstij atbrīvot administratīvo iestādi no pienākuma apstiprināt Eiropas izmeklēšanas rīkojumu, kvalificējot minēto administratīvo iestādi kā “tiesu iestādi direktīvas 2. panta izpratnē”?”
81.

Tādējādi neatkarīgi no tā, kas ir dzelzceļa infrastruktūras un apkalpes vietu īpašnieki, to īpašumtiesības ir ierobežotas ex lege Direktīvas izpratnē un saskaņā ar noteikumiem, kas izriet no šīs direktīvas. Tie nevar izmantot savas dominējošās īpašumtiesības, lai sašaurinātu valsts dzelzceļa tīklu vai samazinātu to apkalpes vietu skaitu, kas ir būtiskas tā darbībai.