ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Turklāt šī 10.a panta 5. un 7. punktā, to redakcijā, kas izriet no Direktīvas 2018/410, ir paredzēts: “5. Lai ievērotu 10. pantā noteikto izsolāmo kvotu daļu, katrā gadā, kurā bezmaksas kvotu summa nesasniedz maksimālo apjomu, kas atbilst to kvotu daļai, kuras izsola, līdz minētajam apjomam atlikušās kvotas izmanto, lai novērstu vai ierobežotu bezmaksas kvotu samazinājumu, lai vēlākos gados tiktu ievērota izsolāmo kvotu daļa. Tomēr, ja šis maksimālais apjoms ir sasniegts, bezmaksas kvotas attiecīgi koriģē. [..] [..] 7. Kvotas no šā panta 5. punktā minētā maksimālā apjoma, kuras līdz 2020. gadam nav iedalītas bez maksas, rezervē jaunām iekārtām kopā ar 200 miljoniem kvotu, kas iekļautas tirgus stabilitātes rezervē, ievērojot Lēmuma [2015/1814] 1. panta 3. punktu. No rezervētajām kvotām līdz 200 miljoniem laikposma no 2021. gada līdz 2030. gadam beigās iekļauj atpakaļ tirgus stabilitātes rezervē, ja tās minētajā laikposmā nav piešķirtas. No 2021. gada kvotas, kuras, ievērojot 19. un 20. punktu nav piešķirtas iekārtām, iekļauj to kvotu apjomā, kuras ir rezervētas saskaņā ar šā punkta pirmās daļas pirmo teikumu. [..]”
25

Līdz ar to Ferrari iesniedza revīzijas sūdzību Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija). Šī tiesa, kas šo sūdzību atzina par pieļaujamu, uzskata, ka tās iznākums ir atkarīgs no Regulas Nr. 6/2002 interpretācijas, it īpaši no tā, kādos apstākļos preces daļas izskats, šajā gadījumā tās daļas izskats, uz kuru Ferrari pretendē saistībā ar “FXX K” dizainparauga daļu, atbilstoši šai regulai var tikt aizsargāts kā nereģistrēts Kopienas dizainparaugs.
15

Ar 2017. gada 23. novembra spriedumu Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Katalonijas Augstā tiesa) noraidīja Ferimet prasību, pamatojoties uz to, ka nodokļu inspekcija esot pietiekami pierādījusi piegādātāja slēpšanu, ka piegādātāja norādīšana nevar tikt uzskatīta par tīri formālu norādi, jo tas ir elements, kas ļauj pārbaudīt PVN ķēdes likumību, un līdz ar to tas ietekmē nodokļa neitralitātes principu. Šī tiesa arī norādīja – lai gan ir taisnība, ka apgrieztās iekasēšanas procedūra principā nerada nodokļu ieņēmumu zudumu, tiesības uz PVN atskaitīšanu tomēr ir atkarīgas no materiālo nosacījumu ievērošanas, tostarp no fakta, ka minētā persona patiešām ir piegādātāja.
6

Pēc tam ar strīdīgo paziņojumu šis nodaļas vadītājs apelācijas sūdzības iesniedzējam paziņoja, ka viņa pensijas apmērs tiks pielāgots līdz analogo pensiju apmēra samazinājumam, ko Itālijā izmaksā bijušajiem valsts deputātiem saskaņā ar Lēmumu Nr. 14/2018. Šajā piezīmē bija arī precizēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pensijas summa tiks pielāgota no 2019. gada aprīļa, piemērojot jauno pensijas tiesību projektu, kas tika nosūtīts minētā paziņojuma pielikumā. Turklāt ar šo pašu paziņojumu apelācijas sūdzības iesniedzējam tika piešķirts 30 dienu termiņš, kas sākās no tā saņemšanas, lai iesniegtu savus apsvērumus. Ja šādi apsvērumi netiktu iesniegti noteiktajā termiņā, tiktu uzskatīts, ka strīdīgais paziņojums rada galīgas sekas, kas tostarp nozīmētu nepamatoti saņemto summu atgūšanu par laikposmu no 2019. gada janvāra līdz martam.
38

Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, kad kapitālieguldījumu prece tiek izmantota gan profesionālās darbības, gan personīgām vajadzībām, nodokļa maksātājs PVN atskaitīšanas vajadzībām var izvēlēties vai nu pilnībā iekļaut šo preci sava uzņēmuma aktīvos, vai nu to pilnībā saglabāt savā personīgajā īpašumā, vai arī iekļaut to uzņēmuma aktīvos tikai tiktāl, ciktāl to faktiski lieto profesionālos nolūkos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2005. gada 14. jūlijs, Charles un Charles‑Tijmens, C‑434/03, EU:C:2005:463, 23. punkts, kā arī 2012. gada 16. februāris, Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
40

Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts tiesām ir visplašākās iespējas vērsties Tiesā ar jautājumu par atbilstošo Savienības tiesību normu interpretāciju. Tikai valsts tiesa, kura iztiesā strīdu, kas vienīgā zina savas valsts tiesības un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt gan to, cik lielā mērā ir vajadzīgs prejudiciālais nolēmums, lai šī tiesa varētu taisīt savu spriedumu, kā arī to, cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Līdz ar to, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esamību, Tiesai principā ir par tiem jālemj. No tā izriet, ka uz valsts tiesu uzdotajiem jautājumiem ir attiecināms atbilstības pieņēmums. Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 5. aprīlis, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, 32. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2020. gada 16. jūlijs, Antonio Capaldo, C‑496/19, EU:C:2020:583, 16. punkts un tajā minētā judikatūra).
27

Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 44. punktā, Romas I regulas 8. panta pareiza piemērošana līdz ar to nozīmē, pirmkārt, ka valsts tiesa identificē tiesību aktus, kas būtu bijuši piemērojami, ja nebūtu izdarīta izvēle, un saskaņā ar tiem nosaka noteikumus, no kuriem nevar atkāpties, savstarpēji vienojoties, un, otrkārt, ka aizsardzības līmeni, kāds darbiniekam ir saskaņā ar šiem noteikumiem, šī tiesa salīdzina ar to, kāds ir paredzēts pušu izvēlētajos tiesību aktos. Ja minētajos noteikumos paredzētais līmenis nodrošina labāku aizsardzību, ir jāpiemēro šie noteikumi.
18

Minētā leģislatīvā dekrēta 13. pantā ir noteikts: “1. Piecu dienu laikā pēc 4. panta 4. punktā minētās paziņošanas aizdomās turētais un viņa advokāts var iesniegt iebildumus pret lēmumu par atzīšanu pirmstiesas izmeklēšanas tiesnesim. 2. Pēc republikas prokurora uzklausīšanas pirmstiesas izmeklēšanas tiesnesis lemj, izdodot rīkojumu. Rīkojums tiek paziņots republikas prokuroram un izsniegts ieinteresētajai personai. 3. Republikas prokurors nekavējoties informē izdevējiestādi par lēmumu. Ja iebildums tiek pieņemts, lēmumu par atzīšanu atceļ. 4. Iebildumiem nav apturošas iedarbības attiecībā uz izmeklēšanas rīkojuma izpildi un uz veikto darbību rezultātu nosūtīšanu. Katrā ziņā republikas prokurors var nenosūtīt veikto darbību rezultātus, ja attiecīgo darbību veikšanas gadījumā pastāv būtiska un neatgriezeniska kaitējuma risks aizdomās turētajam, apsūdzētajam vai attiecīgajai personai. 5. Kad pastāv 10. pantā minētie atteikuma pamati, pirmstiesas izmeklēšanas tiesnesis, izskatot lietu par izmeklēšanas rīkojuma izpildi saskaņā ar 5. pantu, tostarp pēc lietas dalībnieku lūguma izdod rīkojumu atcelt republikas prokurora pieņemto lēmumu par atzīšanu. 6. Atzīšanas lēmuma atcelšanas gadījumā izmeklēšanas rīkojums netiek izpildīts. 7. Aizdomās turētais vai apsūdzētais, viņa advokāts, persona, attiecībā uz kuru ir iesaldēti pierādījumi vai manta, kā arī persona, kurai būtu tiesības uz to atdošanu atpakaļ, arī var celt iebildumus pret lēmumu par tāda izmeklēšanas rīkojuma atzīšanu, kurš attiecas uz pierādījumu iesaldēšanu. Tiesnesis lemj slēgtā apspriedē Kriminālprocesa kodeksa 127. panta izpratnē. Šādā gadījumā prokurors un ieinteresētās personas 10 dienu laikā no tiesneša lēmuma paziņošanas vai izsniegšanas brīža par to var iesniegt kasācijas sūdzību likuma pārkāpuma dēļ. Kasācijas tiesa lemj slēgtā apspriedē 30 dienu laikā no kasācijas sūdzības iesniegšanas dienas. Kasācijas sūdzībai nav apturošas iedarbības.”
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par Eiropas Ekonomikas kopienas un Turcijas asociācijas attīstību 9. panta pirmo teikumu, to lasot kopā ar šī lēmuma 6. un 7. pantu. Asociācijas padome tika izveidota ar Nolīgumu par asociācijas izveidi starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, un to 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, kā arī EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kurš Kopienas vārdā tika noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā – “Asociācijas nolīgums”).
43

Līdz ar to Klagenævnet for Udbud (Publisko iepirkumu sūdzību izskatīšanas komisija) jautā par iespēju piemērot pēc analoģijas 2018. gada 19. decembra sprieduma Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato – Antitrust un Coopservice (C‑216/17, EU:C:2018:1034) risinājumu pamatlietā, ņemot vērā lietas, kurā ir pasludināts šis spriedums, īpašos apstākļus un to, ka salīdzinājumā ar Direktīvas 2004/18, kas ir piemērojama šajā lietā, formulējumu Direktīvā 2014/24 attiecībā uz pamatnolīgumu ir atšķirības, pat ja tās ir nelielas. Tā it īpaši šaubās par to, vai maksimālajās robežās būtu jānorāda gan saskaņā ar pamatnolīgumu iegādājamo preču maksimālais daudzums, gan to maksimālā vērtība un vai attiecīgā gadījumā šāds maksimālais daudzums būtu jānosaka “no paša sākuma”, proti, paziņojumā par līgumu, kurā tas ir identisks paredzamajai vērtībai, un/vai iepirkuma specifikācijās, vai arī pietiek ar to, ka maksimālās robežas pirmoreiz tiek noteiktas pašā pamatnolīgumā, proti, konkursa procedūras beigās. Visbeidzot, gadījumā, ja līgumslēdzēja iestāde nav pareizi norādījusi šīs maksimālās robežas, iesniedzējtiesa jautā, vai, piemērojot Direktīvas 92/13 2.d pantu, uz šī pamata noslēgtais pamatnolīgums ir jāpielīdzina situācijai, kad nav publicēts paziņojums par līgumu, un vai līdz ar to ir jāuzskata, ka tas nav spēkā.
36

Tomēr pamatlietā aplūkoto vadītāja apliecību pēc tam, kad to bija atņēmusi dalībvalsts, kurā tās turētājs bija īslaicīgi uzturējies, viņa pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts Direktīvas 2006/126 12. panta pirmās daļas izpratnē vēlāk neizsniedza, bet gan šī valsts to tikai atjaunoja. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka F. vadītāja apliecība viņam sākotnēji tika izsniegta 1992. gadā un pēc tam, kad Vācijas iestādes to bija atņēmušas, Spānijas iestādes to vairākkārt tikai atjaunoja un ka tā pašlaik ir derīga līdz 2021. gada 22. oktobrim.
48

Šajā ziņā gan no LESD 267. panta formulējuma, gan no tā sistēmas izriet, ka prejudiciālā nolēmuma tiesvedība paredz it īpaši to, ka lieta faktiski ir izskatīšanā valstu tiesās un ka lūgtajam prejudiciālajam nolēmumam ir jābūt “vajadzīgam”, lai iesniedzējtiesa varētu “sniegt spriedumu” lietā, kuru tā izskata. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojums nav konsultatīvu atzinumu sniegšana par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, bet gan nepieciešamība faktiski atrisināt strīdu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny, C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 44.–46. punkts un tajos minētā judikatūra).
5

Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā tās piemērošanas joma ir definēta šādi: “Šī direktīva attiecas uz cilvēka asiņu un asins komponentu savākšanu un testēšanu neatkarīgi no to lietošanas nolūka un uz to apstrādi, glabāšanu un izplatīšanu, ja tie paredzēti asins pārliešanai.”
98

No šī sprieduma 72.–97. punktā veiktajiem konstatējumiem izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo Polijas Republika, Savienības likumdevējs tiešsaistes satura kopīgošanas pakalpojumu sniedzēju pienākumu kontrolēt saturu, ko lietotāji vēlas augšupielādēt to platformās pirms tā izplatīšanas sabiedrībai, kurš izriet no Direktīvas 2019/790 17. panta 4. punktā noteiktā īpašā atbildības režīma un it īpaši no tās 17. panta 4. punkta b) apakšpunktā un c) apakšpunktā in fine paredzētajiem atbrīvojuma nosacījumiem, ir papildinājis ar garantijām, kas ir piemērotas, lai atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam nodrošinātu šo pakalpojumu lietotāju Hartas 11. pantā garantēto tiesību uz vārda un informācijas brīvību respektēšanu, kā arī taisnīgu līdzsvaru starp šīm tiesībām, no vienas puses, un intelektuālā īpašuma tiesībām, kas aizsargātas Hartas 17. panta 2. punktā, no otras puses.
171

Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Minētā reglamenta 138. panta 3. punktā ir precizēts, ka tad, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
106

Šajā ziņā ir jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 61. un 62. punkta, ka saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešo ievilkumu attiecīgajam ražotājam ir jāsniedz pietiekami pierādījumi, kas apliecinātu, ka tā ražošanas izmaksas un finansiālo stāvokli neietekmē būtiski izkropļojumi, kas mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas. Šajā tiesību normā tātad ir paredzēti divi kumulatīvi nosacījumi, no kuriem viens ir saistīts ar būtisku ar attiecīgā uzņēmuma ražošanas izmaksu un finansiālā stāvokļa izkropļojumu pastāvēšanu un otrs – ar to, ka minētie izkropļojumi ir tādi, kas ir mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas
40

It īpaši pārsūdzētā sprieduma 76. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka Direktīvas 2007/46, it īpaši tās 4. panta 3. punkta otrās daļas, gramatiskā, teleoloģiskā un kontekstuālā interpretācija liek uzskatīt, ka tā faktiski liedz dalībvalsts valsts iestādēm aizliegt, ierobežot vai traucēt lietot uz ceļiem transportlīdzekļus ar pamatojumu, kas ir saistīts ar uzbūves vai darbības aspektiem, uz kuriem attiecas minētā direktīva, ja tie atbilst tajā ietvertajām prasībām. Būtībā pārsūdzētā sprieduma 3., 4., 52., 74. un 76. punktā, atgādinājusi, ka šīs prasības ir tās, kas ir paredzētas šīs pašas direktīvas “reglamentējošajos aktos”, kā arī no tiem atvasinātajos aktos, Vispārējā tiesa uzsvēra, ka Regula Nr. 715/2007 ir “reglamentējošs akts”, kurš ir piemērojams atbilstoši tipa apstiprinājuma procedūrai, kas Direktīvā 2007/46 ir paredzēta attiecībā uz piesārņojošām emisijām no vieglajiem pasažieru un vieglajiem komerciālajiem transportlīdzekļiem, un šīs emisijas ir viens no šo transportlīdzekļu uzbūves vai darbības aspektiem, uz kuriem attiecas Direktīva 2007/46 tās 4. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē. Turklāt, kā tas izriet it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 2.–16. punktā ietvertā lietu juridisko apstākļu izklāsta, Regula Nr. 692/2008, Regula 2016/427, kā arī apstrīdētā regula ir no Regulas Nr. 715/2007 “atvasināti tiesību akti”, jo to juridiskais pamats ir pēdējā minētā regula un to mērķis ir tās īstenošana.
17

Pensiju iestāde par minēto spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija). Pamatojot savu kasācijas sūdzību, minētā iestāde norāda, pirmkārt, ka spriedums Tomaszewska attiecas uz to, kā interpretēt Regulas Nr. 1408/71 45. panta 1. punktu, kas atbilst Regulas Nr. 883/2004 6. pantam, nevis Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punktu, kas atbilst Regulas Nr. 883/2004 52. panta 1. punktam, kuram ir nozīme pamatlietā. Otrkārt, minētais spriedums esot piemērojams tikai faktiskās situācijās, kas ir analogas situācijai lietā, kurā tas pasludināts. Treškārt, spriedumā Tomaszewska sniegtās Regulas Nr. 1408/71 45. panta interpretācijas piemērošana pamatlietā būtu izraisījusi to, ka saskaņā ar Polijas Republikas tiesību aktiem pabeigtie beziemaksu apdrošināšanas periodi tiktu ņemti vērā lielākā apmērā, nekā paredzēts Polijas tiesībās, kā rezultātā palielinātos tā ieguldījuma īpatsvars, kuru Polijas sociālā nodrošinājuma sistēma sniedz pabalstā, kas pienākas apdrošinātajam. Ceturtkārt, no Administratīvās komisijas sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai Lēmuma Nr. H6 (2010. gada 16. decembris) par konkrētu principu piemērošanu attiecībā uz periodu summēšanu saskaņā ar 6. pantu Regulā Nr. 883/2004 (OV 2011, C 45, 5. lpp.) 2. punkta izrietot, ka citu dalībvalstu paziņotie apdrošināšanas periodi saņēmējā dalībvalstī tiek summēti, neapšaubot to kvalitāti, un tādēļ Polijas apdrošināšanas iestādei nevarot būt pienākuma ņemt vērā iekšzemes apdrošināšanas periodus lielākā apmērā, nekā tas paredzēts valsts tiesībās.
13

Atbildētāji pamatlietā noslēdza darba līgumus ar Manpower Lit un strādāja EIGE attiecīgi kā asistenti un IT atbalsta darbinieks. Šajos līgumos un to pielikumos bija precizēts, ka atbildētāji pamatlietā strādās pie lietotāja, proti, EIGE, kurš viņiem norādīs sava personāla darbinieku, kas viņiem sniegs norādījumus darba izpildei. Līgumos bija arī precizēts to ilgums, proti, līdz EIGE pasūtījuma par attiecīgajām funkcijām atbilstošā darba izpildei beigām.
121

Tomēr šai argumentācijai nevar piekrist, jo, kā izriet no judikatūras, jautājums par to, vai selektīva priekšrocība atbilst samērīguma principam, rodas selektivitātes analīzes trešajā posmā, kad tiek izvērtēts, vai minēto priekšrocību var attaisnot ar attiecīgās dalībvalsts nodokļu sistēmas raksturu vai vispārējo uzbūvi. Šajā posmā dalībvalsts tādējādi tiek aicināta pierādīt, ka atšķirīga attieksme, kura izriet no pasākuma mērķa, atbilst samērīguma principam, jo tā nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, un to nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. septembris, Paint Graphos u.c., no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550, 75. punkts).
125

Otrām kārtām, attiecībā uz EPSU argumentāciju, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka Komisija, savā sarakstē norādījusi, ka tiks veikts “ietekmes novērtējums”, proti, ka tas tiek gatavots, apstrīdētajā lēmumā nenorādīja, kādēļ tā šādu novērtējumu tomēr nav veikusi, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 138. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka prasītāji pirmajā instancē nebija precizējuši, saskaņā ar kuru normu Komisijai būtu bijis pienākums veikt tādu novērtējumu pirms atteikšanās izmantot savas iniciatīvas tiesības, un līdz ar to ir noraidījusi to argumentāciju kā nepamatotu. Līdz ar to EPSU nevar apgalvot, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nebūtu ņēmusi vērā šos apsvērumus. Turklāt, kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 107. punktā, tā kā pirmās instances tiesvedībā EPSU nav atsaukusies uz to, ka minēto apsvērumu dēļ neesot ievērota tās tiesiskā paļāvība, tā šajā apelācijas tiesvedībā nevar pirmoreiz izmantot šādu argumentāciju un tādēļ šī argumentācija ir nepieņemama.
32

Tiesa ir uzskatījusi, ka šādā dežūras laikposmā darba ņēmējam, kam ir pienākums palikt savā darba vietā, esot tieši pieejamam savam darba devējam, nākas uzturēties atstatus no savas sociālās un ģimenes vides un viņam nav lielu iespēju rīkoties ar laiku, kurā viņa profesionālie pakalpojumi netiek pieprasīti. Līdz ar to viss šis laikposms ir jākvalificē kā “darba laiks” Direktīvas 2003/88 izpratnē neatkarīgi no darba, ko darba ņēmējs faktiski veicis minētajā laikposmā (spriedums, 2021. gada 9. marts, Radiotelevizija Slovenija (Izsaukuma gatavības laikposms nomaļā vietā), C‑344/19, EU:C:2021:182, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
28

Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – lai gan nodokļa maksātāju tiesības no maksājamā PVN atskaitīt PVN, kas tiem ir jāmaksā vai kas jau iepriekš kā priekšnodoklis ir samaksāts par iegādātajām precēm un saņemtajiem pakalpojumiem, ir ar Savienības tiesību aktiem ieviestās kopējās PVN sistēmas pamatprincips, lai pilnībā atbrīvotu uzņēmēju no PVN sloga, kas tam jāmaksā vai ko tas ir samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību, un līdz ar to garantētu visu saimniecisko darbību aplikšanas ar nodokļiem neitralitāti neatkarīgi no šo darījumu mērķiem vai rezultātiem ar nosacījumu, ka minētie darījumi principā ir apliekami ar PVN, atbilstoši Direktīvas 2006/112 178. panta a) punktam šo tiesību izmantošana principā ir iespējama tikai no brīža, kad nodokļa maksātāja rīcībā ir rēķins (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 21. marts, Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, 37., 38., 42. un 43. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
56

Turklāt kritērijs, kas izmantots Direktīvas 89/391 2. panta 2. punkta pirmajā daļā, lai no šīs direktīvas piemērošanas jomas un līdz ar to no Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomas izslēgtu noteiktas darbības, ir balstīts nevis uz darba ņēmēju piederību pie kādas no šajā tiesību normā – to aplūkojot kopumā – norādītajām valsts dienesta nozarēm, bet gan vienīgi uz noteiktu īpašu uzdevumu, kurus veic šajā normā minētajās nozarēs strādājošie darba ņēmēji, specifiku, kas pamato izņēmumu no darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības noteikumiem, ņemot vērā absolūto nepieciešamību garantēt efektīvu sabiedrības aizsardzību (spriedums, 2018. gada 20. novembris, Sindicatul Familia Constanța u.c., C‑147/17, EU:C:2018:926, 55. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
26

Administrativen sad – Varna (Varnas Administratīvā tiesa), kas ir pēdējā instance sociālā nodrošinājuma jomā, konstatē, ka pamatlietas puses nav vienisprātis it īpaši par to, vai Team Power Europe Bulgārijas teritorijā veic būtisku darbību, jo no šīs prasības izpildes ir atkarīga Regulas Nr. 883/2004 12. panta 1. punkta piemērojamība šajā lietā. Tās judikatūrā atkarībā no iztiesāšanas sastāva esot atšķirīgi nolēmumi attiecībā uz šīs prasības, kāda tā ir precizēta Regulas Nr. 987/2009 14. panta 2. punktā, interpretāciju. Šī atšķirība it īpaši attiecoties uz atbilstošajiem kritērijiem, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu, vai pagaidu darba aģentūra parasti veic “būtiskas darbības” tās dalībvalsts teritorijā, kurā tā ir reģistrēta šīs pēdējās minētās tiesību normas izpratnē.
29

Līdz ar to Lithothamnium calcareum aļģes un it īpaši no šīs atmirušās aļģes attīrītām, samaltām un žāvētām nogulām iegūta pulvera izmantošana esot atļauta saskaņā ar Regulas Nr. 834/2007 19. panta 2. punkta c) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 889/2008 IX pielikuma 28. pantu un 1.3. punktu.
24

Tomēr no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar darba līgumu, kas noslēgts starp Format un ieinteresēto personu attiecībā uz laikposmu no 2006. gada 20. oktobra līdz 2009. gada 31. decembrim, ieinteresētā persona no 2006. gada 23. oktobra strādāja Francijā, pēc tam no 2007. gada 5. novembra līdz 2008. gada 6. janvārim – Apvienotajā Karalistē un tad atkal Francijā no 2008. gada 7. janvāra.
14

Šī tiesa arī precizē, ka PKWiU noteikumu interpretācija tiek veikta, atsaucoties uz 2007. gada 24. decembrarozporządzenie Rady Ministrów w sprawie polskiej klasyfikacji działalności (Ministru padomes Noteikumi par darbības klasifikāciju Polijā; 2007. gada Dz. U., Nr. 251, 1885. pozīcija), it īpaši tā ex 56. kodā un tajā ietvertajām apakšklasēm. Šis kods aptver pakalpojumu sniegšanas darbības, kas saistītas ar tādu maltīšu nodrošināšanu, kuras ir paredzētas tūlītējam patēriņam restorānos, tostarp pašapkalpošanās restorānos un restorānos, kas piedāvā līdzņemamus ēdienus, ar sēdvietām vai bez tām. Šajā ziņā svarīgs ir nevis ēdināšanas uzņēmuma, kas piedāvā maltītes, veids, bet gan tas, ka tās ir paredzētas tūlītējam patēriņam. 56.10.A apakšklase “Restorāni un citi pastāvīgas ēdināšanas uzņēmumi” ietver ēdināšanas pakalpojumus, kas tiek sniegti klientiem, kuri sēž pie galdiem vai klientiem, kuri izvēlas ēdienus no ēdienkartes, neatkarīgi no tā, vai viņi tos patērē uz vietas, ņem tos līdzi vai tie viņiem tiek piegādāti. Šī apakšklase ietver šādas darbības: restorāni, kafejnīcas, bistro, saldējuma kafejnīcas, picērijas, restorāni līdzņemšanai, restorāni vai bāri, ko apsaimnieko transportlīdzekļos un ko pārvalda dažādi subjekti.
42

Šādu interpretāciju nevar atspēkot Direktīvas 2006/22 III pielikuma noteikumi. Proti, pamatlietu faktiskajiem apstākļiem piemērojamajā redakcijā minētajā III pielikumā nebija ietverts precīzs un izsmeļošs Regulu Nr. 3821/85 un Nr. 561/2006 pārkāpumu uzskaitījums, bet gan tikai vadlīnijas dalībvalstīm kopējā skalā par šo regulu pārkāpumiem. Līdz ar to šīs vadlīnijas nevar veidot atkāpi no Regulas Nr. 3821/85 15. panta 7. punkta a) apakšpunkta interpretācijas, kas izriet no šī sprieduma 39. un 40. punkta.