Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOKĀTA N. EMILIU [N. EMILIOU]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 15. decembrī ( )

Lieta C‑468/20

Fastweb SpA,

Tim SpA,

Vodafone Italia SpA,

Wind Tre SpA

pret

Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,

tiesas pieaicinātas trešās personas:

Telecom Italia SpA,

Vodafone Italia SpA,

Associazione Movimento Consumatori,

U.Di.Con – Unione per la Difesa dei Consumatori,

Wind Tre SpA,

Assotelecomunicazioni (Asstel),

EOLO SpA,

Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons),

Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS,

Altroconsumo,

Federconsumatori

(Norēķinu biežums)

(Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Elektroniskās komunikācijas – Patērētāju tiesību aizsardzība – Valsts tiesību akti, ar ko regulatīvajai iestādei piešķir pilnvaras noteikt telefonsakaru pakalpojumu sniedzējiem piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu – Saskaņots tiesiskais regulējums – Daļēja un minimāla saskaņošana – LESD 49. un 56. pants – Pakalpojumu brīva aprite – Samērīguma princips – Diskriminācijas aizlieguma princips – Vienlīdzīgas attieksmes princips





I. Ievads

1. Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Itālijas Komunikāciju regulatīvā iestāde; turpmāk tekstā – “Itālijas regulatīvā iestāde”) 2016. gadā pieņēma lēmumu, ar kuru tika ieviesti konkrēti pasākumi, kas paredzēti fiksētās un mobilās telefonijas pakalpojumu lietotāju aizsardzībai, veicinot tirgus pārredzamību un ļaujot salīdzināt šo pakalpojumu cenas. Ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) jautā par dažu šo pasākumu saderību ar Savienības tiesībām.

2. Iesniedzējtiesa it īpaši jautā Tiesai, vai dalībvalsts iestāde var likumīgi noteikt telefonijas operatoriem konkrētus ierobežojumus attiecībā uz piedāvājumu atjaunošanas un rēķinu, kas tiek izrakstīti par fiksēto un/vai mobilo telefonsakaru pakalpojumiem, izrakstīšanas biežumu. Vai šāds pasākums atbilstu LESD 49. un 56. pantā noteiktajiem pakalpojumu brīvas aprites principiem, to direktīvu noteikumiem, kas veido tā dēvēto saskaņoto tiesisko regulējumu elektronisko komunikāciju jomā, un dažiem vispārējiem Savienības tiesību principiem, piemēram, vienlīdzības, samērīguma un diskriminācijas aizlieguma principiem?

3. Šajos secinājumos paskaidrošu, kāpēc šādi valsts tiesību akti ir saderīgi ar Savienības tiesībām.

II. Tiesiskais regulējums

A. Eiropas Savienības tiesības

4. Savienības likumdevējs 2002. gadā pieņēma tā dēvēto “Telekomunikāciju paketi”, kurā tostarp bija iekļautas četras “īpašas” direktīvas, kas regulēja dažādus elektronisko komunikāciju aspektus. Turpmāk ir izklāstīti minēto direktīvu, kas grozītas 2009. gadā ( ), attiecīgie noteikumi. Minētās četras direktīvas, kas tagad ir atceltas ( ), tomēr joprojām ir piemērojamas ratione temporis pamattiesvedībā, visas kopā turpmāk šajos secinājumos tiks dēvētas par “saskaņoto tiesisko regulējumu”.

5. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/19/EK (2002. gada 7. marts) par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) ( ) 8. panta 1. un 4. punktā bija noteikts:

“1. Dalībvalstis nodrošina to, ka valsts regulatīvās iestādes ir tiesīgas uzlikt pienākumus, kas noteikti 9. līdz 13.a pantā.

[..]

4. Saskaņā ar šo pantu uzliktie pienākumi ir pamatoti ar noteiktās problēmas raksturu un ir samērīgi un attaisnojami, ņemot vērā mērķus, kas noteikti saskaņā ar Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 8. pantu. [..].”

6. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) ( ) 3. panta 1. punktā bija noteikts:

“Dalībvalstis nodrošina brīvību nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem. [..]”

7. Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) ( ) 8. panta 1., 2., 4. un 5. punkta noteikumiem:

“1. Dalībvalstis nodrošina to, ka, veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos reglamentējošos uzdevumus, valsts regulatīvās iestādes veic visus pamatotos pasākumus, kas ir vērsti uz 2., 3. un 4. punktā izklāstīto mērķu sasniegšanu. Šādi pasākumi ir proporcionāli minētajiem mērķiem.

[..]

2. Valsts pārvaldes iestādes veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā [..]:

[..].

4. Valsts pārvaldes iestādes pārstāv Eiropas Savienības pilsoņu intereses:

[..]

b) nodrošinot augstu aizsardzības līmeni patērētājiem to darījumos ar nodrošinātājiem [..];

[..]

e) pievēršoties vajadzībām, kas raksturīgas īpašām sociālajām grupām, jo īpaši lietotājiem ar invaliditāti, gados vecākiem lietotājiem un lietotājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām;

[..].

5. Valsts pārvaldes iestādes, īstenojot 2., 3. un 4. punktā minētos politikas mērķus, piemēro objektīvus, pārskatāmus, nediskriminējošus un samērīgus reglamentēšanas principus, inter alia:

[..]

c) nodrošinot konkurenci patērētāju interesēs [..];

[..]

e) pienācīgi ņemot vērā dažādus apstākļus, kas dalībvalstīs un dažādās dalībvalstu ģeogrāfiskajās zonās saistīti ar konkurenci un patērētājiem;

[..].”

8. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) ( ) 20. panta 1. un 2. punktā bija noteikts:

“1. Dalībvalstis nodrošina, ka, abonējot pakalpojumus, ar ko nodrošina pieslēgumu kādam publiskajam komunikāciju tīklam un/vai publiski pieejamus elektronisko komunikāciju pakalpojumus, patērētājiem un citiem lietotājiem, kas to lūdz, ir tiesības uz līgumu ar uzņēmumu vai uzņēmumiem, kas nodrošina šādu pieslēgumu un/vai pakalpojumus. Šajā līgumā skaidri, visaptveroši un viegli uztverami norāda vismaz:

[..]

d) informāciju par cenām un tarifiem, par līdzekļiem, kā var iegūt atjauninātu informāciju par visiem piemērojamiem tarifiem un tehniskās apkopes maksājumiem, [..];

[..].

2. Dalībvalstis nodrošina, ka abonentiem ir tiesības lauzt līgumu bez soda piemērošanas, saņemot paziņojumu par pakalpojumu sniedzēju piedāvātajām līguma nosacījumu izmaiņām, ko sniedz uzņēmumi, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus. [..] Dalībvalstis nodrošina, ka valsts regulatīvās iestādes var noteikt tādu paziņojumu formu.”

9. Direktīvas 2002/22 21. panta 1. punktā bija noteikts:

“Dalībvalstis nodrošina, ka valsts regulatīvās iestādes publisko elektronisko komunikāciju tīkla nodrošinātājiem un/vai publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem var uzlikt pienākumu publicēt pārskatāmu, salīdzināmu, atbilstīgu un atjauninātu informāciju par cenām un tarifiem [..]. Valsts regulatīvās iestādes var noteikt papildu prasības, kā minētā informācija ir publicējama.”

B. Valsts tiesības

10. Legge 14 novembre 1995, n. 481 – Norme per la concorrenza e la regolazione dei servizi di pubblica utilità. Istituzione delle Autorità di regolazione dei servizi di pubblica utilità (1995. gada 14. novembra Likums Nr. 481 par konkurences noteikumiem un sabiedrisko pakalpojumu regulējumu. Sabiedrisko pakalpojumu pārvaldes iestāžu izveide; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 481/1995”) 2. panta 12. punkta h) un l) apakšpunktā un 37. punktā noteikti uzdevumi, kas uzticēti sabiedrisko pakalpojumu regulatīvajām iestādēm. Minētajā noteikumā tostarp ir paredzēts:

“12. Ikviena iestāde, lai sasniegtu 1. pantā noteiktos mērķus, veic šādus uzdevumus:

[..]

h) izdod norādes attiecībā uz nozares operatoru pakalpojumu ražošanu un sniegšanu, īpaši nosakot vispārējos kvalitātes standartus attiecībā uz sniegto pakalpojumu kopumu un specifiskos kvalitātes standartus attiecībā uz atsevišķiem pakalpojumiem, kas jāgarantē lietotājiem, pirms tam apspriežoties ar pakalpojuma operatoriem un lietotāju un patērētāju pārstāvjiem, ja nepieciešams, tos diferencējot pēc nozares un pakalpojumu veida; šiem lēmumiem ir 37. punktā minētā ietekme;

[..]

l) publisko un izplata informāciju par pakalpojumu sniegšanas nosacījumiem, lai nodrošinātu maksimālu pārredzamību, piedāvājuma konkurētspēju un labāku izvēļu iespēju lietotājiem.

37. [..] 12. punkta h) apakšpunktā minētie iestāžu lēmumi ir grozījums vai papildinājums pakalpojumu regulējumā.”

11. Saskaņā ar Legge 31 luglio 1997, n. 249 – Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo (1997. gada 31. jūlija Likums Nr. 249, ar ko izveido Komunikāciju regulatīvo iestādi un nosaka normas par telekomunikāciju un radiotelevīzijas sistēmām; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 249/1997”) 1. panta 6. punkta b) apakšpunkta 2. punktu regulatīvajai iestādei ir pilnvaras izdot:

“norādes par vispārējiem pakalpojumu kvalitātes standartiem un par pakalpojumu hartu, kura jāpieņem katram operatoram un kurā norādīti obligātie standarti katram darbības sektoram”.

12. Decreto legislativo 1 agosto 2003, n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche (2003. gada 1. augusta Likumdošanas dekrēts Nr. 259 par Elektronisko komunikāciju kodeksu) 13., 70. un 71. panta mērķis ir transponēt Direktīvas 2002/21 8. pantu un Direktīvas 2002/22 20. un 21. pantu.

III. Fakti, tiesvedība valsts tiesās un prejudiciālie jautājumi

13. Itālijas regulatīvā iestāde – kurai Itālijas valdība tostarp uzdeva veikt regulatīvos uzdevumus, kas paredzēti Direktīvās 2002/19, 2002/20, 2002/21 un 2002/22, – 2017. gada 15. martā pieņēma Lēmumu Nr. 121/17/CONS (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar ko tika ieviesti konkrēti pasākumi, kuru mērķis ir aizsargāt fiksētās un mobilās telefonijas pakalpojumu lietotājus, veicinot tirgus pārredzamību un ļaujot salīdzināt šo pakalpojumu cenas.

14. Itālijas regulatīvā iestāde konstatēja, ka daži telefonijas operatori ir mainījuši savus piedāvājumus attiecībā uz fiksēto telefoniju gan jaunajiem, gan esošajiem klientiem un ieviesuši līguma pagarināšanas periodu, balstoties uz četrām nedēļām, nevis mēnesi. Itālijas regulatīvā iestāde uzskata, ka šī jaunā politika ir radījusi neskaidrības klientu vidū par dažiem būtiskiem līguma elementiem (piemēram, norēķinu un piedāvājumu atjaunošanas biežums, pakalpojumu kopējās izmaksas u.c.). Patiesi, daži piedāvājumi paredzēja norēķinu veikšanu reizi mēnesī, bet citi – reizi četrās nedēļās. Turklāt Itālijas regulatīvā iestāde uzskata, ka jaunais termiņš patērētājiem apgrūtināja piedāvājumu salīdzināšanu. Faktiski šo izmaiņu dēļ Itālijas regulatīvā iestāde konstatēja, ka gada izmaksas patērētājiem ir palielinājušās par 8,6 %.

15. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā tostarp ir noteikts, ka “attiecībā uz fiksēto telefoniju piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežums ir – reizi mēnesī vai reizi vairākos mēnešos. Attiecībā uz mobilo telefoniju piedāvājumus atjauno un norēķinus veic ne biežāk kā reizi četrās nedēļās. Ar fiksēto telefoniju apvienota piedāvājuma gadījumā piemēro šai telefonijai noteikto biežumu. [..] Mobilās telefonijas operatori, kuri ir noteikuši citādu piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu, nevis reizi mēnesī, nekavējoties, nosūtot īsziņu, informē lietotāju par piedāvājuma atjaunošanu”.

16. Telefonijas operatori Fastweb SpA, Tim SpA, Vodafone Italia SpA un Wind Tre SpA (turpmāk tekstā – “prasītāji”), ceļot atsevišķas prasības, apstrīdēja šo lēmumu Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija). Šīs prasības tika noraidītas 2018. gadā.

17. Prasītāji pārsūdzēja pirmās instances spriedumus Consiglio di Stato (Valsts padome). Tie tostarp apgalvoja, ka apstrīdētais lēmums vai valsts tiesību akti, kas ir šāda lēmuma pamatā, dažādu iemeslu dēļ nav saderīgi ar Savienības tiesībām.

18. Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai LESD 267. panta pareiza interpretācija noteic, ka valsts tiesai, kuras nolēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt, ir pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar jautājumu par pamatlietas kontekstā būtisku [Savienības] tiesību interpretāciju pat tad, ja var izslēgt šaubas par attiecīgās [Savienības] tiesību normas nozīmes interpretāciju – ņemot vērā [Savienības] tiesībām raksturīgo terminoloģiju un nozīmi, kas ir attiecināmas uz šo tiesību normu veidojošajiem vārdiem, Eiropas regulatīvo vidi, kurā tā ir iekļauta, un tās pamatā esošos aizsardzības mērķus, ņemot vērā [Savienības] tiesību attīstības stadiju laikā, kad attiecīgā tiesību norma ir jāpiemēro valsts tiesvedībā – taču subjektīvi, pamatojoties uz citu tiesu rīcību, nav iespējams detalizēti pierādīt, ka iesniedzējtiesas sniegtā interpretācija ir tāda pati kā tā, ko varētu sniegt citu dalībvalstu tiesas un Tiesa, saskaroties ar tādu pašu jautājumu?

2) Vai LESD 49. un 56. panta, kā arī saskaņotā tiesiskā regulējuma, kas ir ietverts Direktīvās [2002/19, 2002/20, 2002/21 un 2002/22], un it īpaši Direktīvas [2002/21] 8. panta 2. un 4. punktā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu [2009/140], Direktīvas [2002/20] 3. pantā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu [2009/140], un Direktīvas [2002/22] 20., 21. un 22. pantā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu [2009/136], pareiza interpretācija nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kas izriet no [Likumdošanas dekrēta Nr. 259/03] 13., 70. un 71. panta kopsakarā ar [Likuma Nr. 481/1995] 2. panta 12. punkta, h) un l) apakšpunktu un [Likuma Nr. 249/1997] 1. panta 6. punkta 2. apakšpunktu, ar kuriem valsts regulatīvajai iestādei elektronisko sakaru nozarē tiek piešķirtas pilnvaras noteikt: i) attiecībā uz mobilo telefoniju – piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu ne mazāku kā četras nedēļas, vienlaikus nosakot tiem komersantiem, kuri izmanto piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu, pamatojoties uz laikposmu, kas nav mēnesis, pienākumu nekavējoties informēt lietotāju, nosūtot īsziņu, par piedāvājuma atjaunošanu; ii) attiecībā uz fiksēto telefoniju – piedāvājumu atjaunošanu un norēķinus katru mēnesi vai reizi vairākos mēnešos; iii) ar fiksēto telefoniju apvienotu piedāvājumu gadījumā – ar fiksēto telefoniju saistītā biežuma piemērošanu?

3) Vai samērīguma principa pareiza interpretācija un piemērošana kopsakarā ar LESD 49. un 56. pantu, kā arī ar saskaņoto tiesisko regulējumu, kas ir ietverts Direktīvās [2002/19, 2002/20, 2002/21 un 2002/22], un it īpaši Direktīvas [2002/21] 8. panta 2. un 4. punktā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu [2009/140], Direktīvas [2002/20] 3. pantā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu [2009/140], un Direktīvas [2002/22] 20., 21. un 22. pantā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu [2009/136], nepieļauj regulatīvos pasākumus, ko ir pieņēmusi valsts regulatīvā iestāde elektronisko sakaru nozarē, lai uzliktu: i) attiecībā uz mobilo telefoniju – piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu ne mazāku kā četras nedēļas, vienlaikus nosakot tiem komersantiem, kuri izmanto piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu, pamatojoties uz laikposmu, kas nav mēnesis, pienākumu nekavējoties informēt lietotāju, nosūtot īsziņu, par piedāvājuma atjaunošanu; ii) attiecībā uz fiksēto telefoniju – piedāvājumu atjaunošanu un norēķinus katru mēnesi vai reizi vairākos mēnešos; iii) ar fiksēto telefoniju apvienoto piedāvājumu gadījumā ar fiksēto telefoniju saistītā biežuma piemērošanu?

4) Vai diskriminācijas aizlieguma un vienlīdzīgas attieksmes principu pareiza interpretācija un piemērošana kopsakarā ar LESD 49. un 56. pantu, kā arī ar saskaņoto tiesisko regulējumu, kas izteikts Direktīvās [2002/19, 2002/20, 2002/21 un 2002/22], un it īpaši Direktīvas [2002/21] 8. panta 2. un 4. punktā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu [2009/140], Direktīvas [2002/20] 3. pantā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu [2009/140], un Direktīvas [2002/22] 20., 21. un 22. pantā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu [2009/136], nepieļauj regulatīvos pasākumus, ko pieņēmusi valsts regulatīvā iestāde elektronisko sakaru nozarē, lai uzliktu: i) attiecībā uz mobilo telefoniju – piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu ne mazāku kā četras nedēļas, vienlaikus nosakot tiem komersantiem, kuri izmanto piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu, pamatojoties uz laikposmu, kas nav mēnesis, pienākumu nekavējoties informēt lietotāju, nosūtot īsziņu, par pakalpojuma atjaunošanu; ii) attiecībā uz fiksēto telefoniju – piedāvājumu atjaunošanu un norēķinus katru mēnesi vai reizi vairākos mēnešos; iii) ar fiksēto telefoniju apvienoto piedāvājumu gadījumā – ar fiksēto telefoniju saistītā biežuma piemērošanu?

19. Pēc Tiesas sprieduma Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi ( ) pasludināšanas Tiesas kanceleja nosūtīja iesniedzējtiesai sprieduma kopiju, lūdzot to norādīt, vai tā vēlas uzturēt spēkā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

20. Ar 2021. gada 23. novembra vēstuli iesniedzējtiesa informēja Tiesu, ka tā vēlas atsaukt pirmo uzdoto jautājumu, bet uzturēt spēkā otro, trešo un ceturto jautājumu.

21. Rakstveida apsvērumus šajā lietā ir iesnieguši prasītāji, Codacons, Itālijas valdība, kā arī Eiropas Komisija.

IV. Juridiskā analīze

22. Iesniedzējtiesa ar jautājumiem būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesībām ir pretrunā valsts tiesību akti, ar kuriem valsts regulatīvajai iestādei (turpmāk tekstā – “regulatīvā iestāde”) tiek piešķirtas pilnvaras noteikt telefonijas pakalpojumu sniedzējiem piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu. Šie dažādie jautājumi ir savstarpēji papildinoši tādā ziņā, ka tie aplūko problēmu no citas perspektīvas – pakalpojumu brīva aprite, saskaņots tiesiskais regulējums un (konkrēti) vispārīgi Savienības tiesību principi. Turpmākajā tekstā pēc kārtas tiks aplūkoti tie Savienības tiesību noteikumi un principi, uz kuriem atsaucas Consiglio di Stato (Valsts padome).

A. Otrais jautājums

23. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā Tiesai, vai Līguma noteikumi par pakalpojumu brīvu apriti (LESD 49. un 56. pants) un/vai saskaņotā tiesiskā regulējuma noteikumi nepieļauj valsts tiesību aktus, kas pilnvaro regulatīvo iestādi noteikt telefonijas pakalpojumu sniedzējiem piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu.

24. Lai atbildētu uz šo jautājumu, man šķiet, ka vērtējumu ir lietderīgāk sākt, pārbaudot attiecīgo valsts tiesību aktu saderību ar saskaņoto tiesisko regulējumu, un pēc tam pievērsties pakalpojumu brīvas aprites noteikumiem.

1. Saskaņots tiesiskais regulējums

25. Vispirms jānorāda, ka mani nedaudz pārsteidz dažu šīs lietas dalībnieku apsvērumos izmantotā pieeja. Patiesi, šie lietas dalībnieki citu pēc cita aplūko dažādos lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētos saskaņotā tiesiskā regulējuma noteikumus un apgalvo, ka neviens no šiem noteikumiem nenodrošina regulatīvajai iestādei derīgu juridisko pamatu tāda pasākuma kā apstrīdētais lēmums pieņemšanai.

26. Saprotu, ka Itālijas tiesās prasītāji tostarp ir apgalvojuši, ka nedz valsts tiesību akti, nedz arī Savienības tiesības neparedz juridisku pamatu apstrīdētā lēmuma pieņemšanai. Tomēr iesniedzējtiesa paskaidro, ka, tās skatījumā, apstrīdētais lēmums ir balstīts uz valsts tiesību aktiem. Arī uzdoto jautājumu teksts šajā ziņā ir nepārprotami skaidrs. Turklāt konstatēju, ka Consiglio di Stato (Valsts padome) nostāju šajā jautājumā nesen ir apstiprinājusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija), kas atzina, ka Itālijas regulatīvā iestāde ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz Likuma Nr. 481/1995 2. panta 20. punkta d) apakšpunktu ( ).

27. Tādējādi šajā tiesvedībā jautājums nav par to, vai saskaņotā tiesiskā regulējuma noteikumi pilnvaro regulatīvo iestādi pieņemt tādu pasākumu kā apstrīdētais lēmums, bet gan par to, vai šie noteikumi nepieļauj valsts tiesību aktus, kas piešķir regulatīvajai iestādei pilnvaras pieņemt tādu pasākumu kā apstrīdētais lēmums.

28. Šajā ziņā būtu jāuzsver īpaši svarīgs punkts, proti, saskaņotais tiesiskais regulējums nepiedāvā pilnīgu saskaņošanu elektronisko komunikāciju nozarē. Faktiski lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka attiecībā uz patērētāju tiesību aizsardzības jautājumiem saskaņotajā tiesiskajā regulējumā galvenokārt ir noteikti vēlamie aizsardzības mērķi un attiecīgās darbības jomas, bet regulatīvās iestādes ziņā ir atstāta šo mērķu sasniegšanai piemērotāko pasākumu veida un satura noteikšana.

29. Tas patiešām ir pareizi. Šajā ziņā jāpatur prātā, ka “patērētāju tiesību aizsardzība” saskaņā ar LESD 4. panta 2. punkta f) apakšpunktu ir Eiropas Savienības un dalībvalstu dalītas kompetences joma. Saskaņā ar LESD 169. panta 2. punktu, rīkojoties šajā jomā, Eiropas Savienība atkarībā no apstākļiem var pieņemt saskaņošanas pasākumus atbilstoši LESD 114. pantam (protams, ja ir izpildīti tajā paredzētie nosacījumi) vai pasākumus, kas atbalsta un papildina dalībvalstu politiku un nodrošina tās pārraudzību. Pirmajā gadījumā ir iespējama pilnīga saskaņošana, savukārt otrajā gadījumā Savienības tiesību akts nevar liegt dalībvalstīm – kā noteikts LESD 169. panta 4. punktā – “atstāt spēkā vai ieviest stingrākus aizsargpasākumus”.

30. Ņemot to vērā, visas direktīvas, kas veido saskaņoto tiesisko regulējumu, tika pieņemtas, pamatojoties uz (tagadējo) LESD 114. pantu. Tomēr ir diezgan skaidrs – un, kā saprotu, to neapstrīd neviens no lietas dalībniekiem –, ka šīs direktīvas valsts iestādēm sniedz plašu rīcības brīvību. Patiesi, kā Tiesa konsekventi norādījusi, saskaņotais tiesiskais regulējums nenodrošina patērētāju tiesību aizsardzības aspektu pilnīgu saskaņošanu ( ).

31. Šis secinājums, manuprāt, būtu jāprecizē sīkāk.

32. Patērētāju tiesību aizsardzība tika atzīta par vienu no mērķiem, kas izvirzīts saskaņotajā tiesiskajā regulējumā ( ), taču šajā regulējumā bija paredzēti tikai “patērētāju tiesību aizsardzības elementi” ( ). Tādējādi saskaņošana, ko radīja saskaņotais tiesiskais regulējums attiecībā uz patērētāju tiesību aizsardzības aspektiem saistībā ar pakalpojumiem, kurus reglamentē šis regulējums, bija gan minimāla (attiecībā uz tās ietekmi vai intensitāti), gan daļēja (attiecībā uz tās materiālo piemērošanas jomu) ( ).

33. Izskaidrošu sīkāk, proti, dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana, ko bija paredzēts panākt ar saskaņoto tiesisko regulējumu, sniedza dalībvalstīm plašu rīcības brīvību divos savstarpēji papildinošos veidos. Pirmkārt, dalībvalstis varēja brīvi piemērot augstākus patērētāju tiesību aizsardzības standartus tiem regulatīvajiem aspektiem, uz kuriem attiecas saskaņotais tiesiskais regulējums. Otrkārt, a fortiori dalībvalstis varēja brīvi ieviest vai paturēt spēkā valsts tiesību aktus, kas piemērojami darbībām, kuras reglamentē saskaņotais tiesiskais regulējums, un kas bija vērsti uz patērētāju tiesību aizsardzību attiecībā uz aspektiem, kuri bija atšķirīgi un papildināja tos aspektus, uz kuriem attiecas saskaņotais tiesiskais regulējums ( ).

34. Vairāki saskaņoto tiesisko regulējumu veidojošo direktīvu noteikumi un apsvērumi apstiprināja ievērojamo rīcības brīvību, kas šajā kontekstā bija piešķirta dalībvalstīm, tostarp dažādu uzdevumu un pilnvaru piešķiršanu regulatīvajām iestādēm. Vispirms jāsecina, ka regulatīvo iestāžu uzdevums tika definēts ļoti plaši ( ). Turklāt daudzi noteikumi (ja ne lielākā to daļa) sniedza tikai vispārīgas norādes par to, kāda veida rīcība regulatīvajām iestādēm jāīsteno, lai sasniegtu tajos noteiktos konkrētos mērķus ( ). Bez tam vairākos noteikumos bija ietverts neizsmeļošs to līdzekļu uzskaitījums, ar kuriem regulatīvās varēja sasniegt šos mērķus ( ).

35. Iepriekš minētais ir atspoguļots arī judikatūrā, kurā Tiesa ir uzsvērusi regulatīvo iestāžu “plaš[ās] pilnvaras [..] atkarībā no situācijas attiecīgajā gadījumā [..] izvērtēt nepieciešamību reglamentēt tirgu”( ) un to spēju saskaņotā tiesiskā regulējuma attiecīgā noteikuma “mērķu īstenošanai veikt visus samērīgos pasākumus”( ).

36. Tādējādi var būt taisnība – kā apgalvo prasītāji –, ka neviens no šiem noteikumiem skaidri nepiešķīra regulatīvajai iestādei pilnvaras pieņemt tādus pasākumus kā apstrīdētais lēmums. Tomēr ir taisnība arī tas, ka neviens no šiem noteikumiem neaizliedza valsts tiesību aktus, kas valsts regulatoram piešķir šādas pilnvaras. Tas, kā jau minēts šo secinājumu 25. punktā, šajā gadījumā ir patiesi svarīgi.

37. Tiesa ir konsekventi nospriedusi, ka minimālas vai daļējas saskaņošanas gadījumā valsts tiesību akti – papildus tam, ka tiem acīmredzami jābūt saderīgiem ar citām Savienības tiesībām, kas var būt piemērojamas konkrētajā situācijā, – nedrīkst būt tādi, kas “varētu būtiski apdraudēt ar attiecīgo [Savienības tiesību aktu] paredzētos rezultātus” ( ).

38. Šajā lietā, izņemot vienu diezgan maznozīmīgu novērojumu ( ), prasītāji tik tiešām neapgalvo, ka attiecīgie valsts tiesību akti varētu apdraudēt saskaņotā tiesiskā regulējuma mērķu sasniegšanu. Patiesībā attiecīgie valsts tiesību akti, šķiet, lielā mērā atbilst saskaņotā tiesiskā regulējuma mērķiem, proti, tostarp veicināt efektīvu konkurenci tirgū ( ), uzlabot tirgus pārredzamību ( ), uzlabot iedzīvotāju piekļuvi telekomunikāciju pakalpojumiem ( ) un – kas ir ne mazāk svarīgi – nodrošināt patērētāju tiesību aizsardzības augstu līmeni ( ).

39. Tāpēc, manuprāt, attiecīgie valsts tiesību akti nevar tikt uzskatīti par tādiem, kas varētu nopietni apdraudēt ar saskaņoto tiesisko regulējumu paredzētā rezultāta sasniegšanu. Tie būtībā ir saderīgi ar šo regulējumu.

2. Pakalpojumu brīva aprite

40. Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa arī vaicā Tiesai, vai attiecīgie valsts tiesību akti ir saderīgi ar Līguma noteikumiem par pakalpojumu brīvu apriti. Iesniedzējtiesa atsaucas gan uz LESD 49. pantu (“tiesības veikt uzņēmējdarbību”), gan uz LESD 56. pantu (“pakalpojumu sniegšanas brīvība”) kā uz iespējami būtiskiem pantiem.

41. Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja valsts pasākums vienlaikus skar vairākas no šīm brīvībām, Tiesa principā to izvērtē tikai attiecībā uz vienu no šīm pamatbrīvībām, ja izrādās, ka konkrētās lietas apstākļos pārējās ir visai otršķirīgas salīdzinājumā ar pirmo un var tikt tai piesaistītas ( ). Tālab vērā galvenokārt ir jāņem valsts pasākuma objektīvais mērķis ( ) un sekas ( ).

42. Šajā lietā, ņemot vērā attiecīgo valsts tiesību aktu mērķi un sekas, Tiesa var veikt vērtējumu tikai saistībā ar LESD 49. pantu. Faktiski telefonijas pakalpojumus, vismaz patlaban, parasti sniedz uzņēmumi, kas reģistrēti dalībvalstī, kurā tiek sniegti pakalpojumi. Turklāt, lai varētu sniegt šos pakalpojumus, operatoriem ir vajadzīga nozīmīga infrastruktūra.

43. Katrā ziņā, ņemot vērā to, cik līdzīgi ir abi režīmi, kas reglamentē tiesības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, nesaskatu, kā vērtējums par attiecīgo valsts tiesību aktu saderību ar Savienības tiesībām saskaņā ar LESD 56. pantu varētu atšķirties no vērtējuma saskaņā ar LESD 49. pantu( ).

44. Kā Tiesa konsekventi spriedusi, visi pasākumi, kas aizliedz, kavē vai padara mazāk pievilcīgu LESD 49. pantā garantētās brīvības īstenošanu, ir uzskatāmi par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem ( ). Proti, ierobežojuma jēdziens ietver dalībvalsts veiktus pasākumus, kas, lai gan tiek piemēroti vienādi, ietekmē citu dalībvalstu uzņēmēju piekļuvi tirgum ( ). It īpaši LESD aizliedz pamatbrīvības ierobežojumu pat tad, ja tas ir ar ierobežotu darbības jomu vai maznozīmīgs ( ).

45. Tomēr tajā pašā laikā Tiesa ir konstatējusi, ka valsts pasākumi nav “ierobežojumi” LESD 49. panta izpratnē, ja to ietekme uz Savienības iekšējo tirdzniecību ir pārāk nenoteikta, netieša, neskaidra, attāla, spekulatīva vai hipotētiska ( ).

46. Manuprāt, tas patiešām ir gadījums, kas skar attiecīgos valsts tiesību aktus. Nesaprotu, kā ārvalstīs reģistrēts telefonijas operators varētu vilcināties vai atturēties pārcelties uz Itāliju vai izveidot šajā dalībvalstī filiāli, meitasuzņēmumu vai citas saistītās vienības tikai tādēļ vien, ka piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežums nevar būt mazāks par noteiktu laikposmu (in casu viens mēnesis fiksētās telefonijas gadījumā un četras nedēļas mobilās telefonijas gadījumā).

47. Neatkarīgi no tā, no kāda viedokļa var tikt izvērtēta (faktiskā vai potenciālā) ietekme, kāda Itālijas regulatīvās iestādes pieņemtajiem pasākumiem varētu būt uz telefonijas operatoriem, proti, uz to uzņēmējdarbības modeļiem, līgumu slēgšanas brīvību, izmaksu struktūru un peļņas normu izvēli, tirgvedības stratēģijām vai konkurētspēju, nesaskatu neko tādu, kas būtu kaut cik nozīmīgs saskaņā ar LESD 49. pantu. Proti, apstrīdētais lēmums i) neietekmē operatoru brīvību noteikt tarifus pēc saviem ieskatiem, ii) nerada tiem nekādas papildu izmaksas, iii) neietekmē to iespēju vienpusēji grozīt līgumu nosacījumus un iv) atstāj tiem plašu rīcības brīvību izvēlēties vispiemērotāko biežumu (vai biežuma diapazonu) piedāvājumu atjaunošanai un norēķiniem, ja vien šis biežums pārsniedz lēmumā noteikto minimālo biežumu.

48. Ar to nedomāju, ka valsts tiesību akti, kas ierobežo uzņēmumu iespējas noteikt piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu, nekad nevarētu ietilpt LESD 49. panta piemērošanas jomā. Patiesi, īpaši stingras ierobežojošas prasības, iespējams, varētu radīt jūtamus ierobežojumus. Piemēram, varu iedomāties, ka prasība uzņēmumiem izrakstīt rēķinus saviem klientiem reizi gadā (vai pusgadā) ievērojami aizkavētu šo uzņēmumu maksājumu saņemšanu par sniegtajiem pakalpojumiem. Tomēr ar apstrīdēto lēmumu tika ieviests nenozīmīgs ierobežojums, ar kuru turklāt operatoriem vienkārši tika pieprasīts atgriezties pie standarta piedāvājumu un norēķinu biežuma, ko tie bija konsekventi izmantojuši līdz brīdim, kad tie (kā man šķiet, diezgan pēkšņi un rīkojoties gandrīz saskaņoti) nolēma šajā ziņā mainīt savu politiku.

49. Šajā kontekstā jāatzīmē – līdzšinējās lietās Tiesa ir konstatējusi, ka daži stingrāki pasākumi, kas ierobežoja attiecīgo pakalpojumu cenu noteikšanu ( ) vai radīja papildu izmaksas to sniegšanā ( ), nav uzskatāmi par “ierobežojumiem” saskaņā ar noteikumu par pakalpojumu brīvu apriti. Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka Eiropas Savienība saskaņā ar iekšējā tirgus noteikumiem ir tiesīga noteikt ierobežojumus mobilo sakaru uzņēmumu noteiktajām cenām, lai tostarp aizsargātu patērētājus ( ).

50. Jēdziens “ierobežojums”, protams, ir plašs, taču to nevar attiecināt uz katru sīku traucēkli uzņēmumu darbības veidam. Iekšējā tirgus noteikumu mērķis ir liberalizēt tirdzniecību Savienības iekšienē, nevis atcelt tās regulējumu ( ). Tādējādi, lai uz pasākumu attiektos LESD 49. pants, ir jākonstatē faktiska vai potenciāla būtiska negatīva ietekme uz pārrobežu apmaiņu. Tādā tiesvedībā kā iesniedzējtiesā prasītājiem būtu jāpierāda, ka tas tā patiešām ir. Jānorāda, ka šajā tiesvedībā tie šajā ziņā nav iesnieguši nevienu ticamu argumentu.

51. Šajā kontekstā prasītāju uzsvērtajam faktam vien, ka ar apstrīdēto lēmumu ieviestie ierobežojumi nepastāv citās dalībvalstīs, nav nozīmes. Šajā ziņā Tiesa ir vairākkārt norādījusi, ka dalībvalsts tiesību normas nav uzskatāmas par ierobežojumu Savienības līgumu izpratnē tikai tādēļ vien, ka citas dalībvalstis līdzīgu pakalpojumu sniedzējiem, kas veic uzņēmējdarbību to teritorijā, piemēro mazāk stingrus vai komerciāli izdevīgākus noteikumus ( ). Turklāt vēlos norādīt – tas, ka nosacījumi, kas attiecas uz konkurenci starp operatoriem un patērētāju vajadzībām, dažādās iekšējā tirgus daļās var atšķirties, tika netieši apstiprināts Direktīvas 2002/21/EK 8. panta 5. punkta e) apakšpunktā ( ).

52. Tādējādi nekas lietas materiālos neliecina, ka attiecīgie valsts tiesību akti vai, konkrētāk, Itālijas regulatīvās iestādes pieņemtie pasākumi varētu (faktiski vai potenciāli) atturēt vai kavēt ārvalstu uzņēmumus reģistrēt uzņēmējdarbību Itālijā, jo to spēja no paša sākuma efektīvi konkurēt ar Itālijā tradicionāli reģistrētajiem telefonijas operatoriem varētu būt apdraudēta ( ). Tāpēc uzskatu, ka šie pasākumi nav “ierobežojums” LESD 49. panta izpratnē.

53. Katrā ziņā, ja Tiesa šajā saistībā nepiekristu manam secinājumam, uzskatu, ka jebkurš ierobežojums, ko rada apstrīdētais pasākums, būtu jāuzskata par pamatotu.

54. Kā Tiesa konsekventi nospriedusi, brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums ir pieļaujams tikai tad, ja, pirmkārt, tas ir pamatots ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm un, otrkārt, tas atbilst samērīguma principam. Attiecībā uz samērīgumu jānorāda, ka valsts pasākumam ir jābūt tādam, ar kuru ir iespējams saskanīgi un sistemātiski nodrošināt izvirzītā mērķa īstenošanu un kurš nepārsniedz to, kas nepieciešams šā mērķa sasniegšanai. Valsts pasākumam ir arī jābūt samērīgam stricto sensu, jo ar to jārod taisnīgs līdzsvars starp iesaistītajām interesēm, proti, interesēm, ko ar attiecīgo pasākumu aizstāv valsts, un ar šo pasākumu nelabvēlīgi ietekmēto fizisko vai juridisko personu interesēm ( ).

55. Ir vispāratzīts, ka patērētāju tiesību aizsardzība ir viens no sevišķi svarīgiem iemesliem saistībā ar sabiedrības interesēm, kurš principā var attaisnot valsts pasākumu, kas ierobežo pakalpojumu brīvu apriti ( ).

56. Uzskatu arī, ka tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkojamie nav nesamērīgi. Pirmkārt, regulatīvās iestādes spēja noteikt konkrētus ierobežojumus attiecībā uz piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu neapšaubāmi var nodrošināt izvirzītā mērķa sasniegšanu, proti, tādējādi tiek palielināta pārredzamība tirgū un patērētāji var labāk salīdzināt piedāvājumus. Pilnīgi piekrītu iesniedzējtiesas apsvērumiem šajā jautājumā.

57. Otrkārt, iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka i) alternatīvi mehānismi, kas ļautu lietotājiem labāk salīdzināt operatoru piedāvājumus, faktiski ir izmēģināti, bet izrādījušies neefektīvi un ii) prasītāji ir ierosinājuši citus iespējamus mehānismus, bet šī tiesa arī tos ir atzinusi par neefektīviem ( ). Šajā kontekstā neredzu nevienu citu pasākumu, kas varētu būt tikpat efektīvs un vienlaikus mazāk ierobežojošs attiecībā uz šiem operatoriem.

58. Treškārt, uzskatu, ka ar attiecīgajiem pasākumiem tiek veiksmīgi panākts taisnīgs līdzsvars starp iesaistīto personu interesēm, proti, tie ievērojami uzlabo tirgus piedāvājumu “lasāmību” un “salīdzināmību”, tādējādi ļaujot patērētājiem izdarīt labāk pārdomātu izvēli, vienlaikus – kā minēts šo secinājumu 45. un 46. punktā – minimāli samazinot iejaukšanos telefonijas operatoru tiesībās un brīvībās.

59. Attiecībā uz šo pēdējo aspektu vēlos norādīt, ka saskaņā ar Direktīvas 2002/21 noteikumiem regulatīvajai iestādei būtu jārīkojas tā, lai “invalīdiem atvieglotu piekļuvi elektronisko komunikāciju pakalpojumiem” ( ) un “[nodrošinātu] to, ka lietotājiem, tostarp lietotājiem ar invaliditāti, gados vecākiem lietotājiem un lietotājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām, tiek sagādātas maksimālas priekšrocības izvēles, cenas un kvalitātes ziņā” ( ).

60. Cik saprotu, viens no iemesliem, kas pamudināja Itālijas regulatīvo iestādi pieņemt apstrīdēto lēmumu, bija vajadzība nodrošināt neaizsargāto patērētāju tiesību aizsardzību. Šajā ziņā piekrītu Itālijas valdībai, kas uzsvēra, ka ir svarīgi sniegt šiem lietotājiem visu informāciju, kas vajadzīga, lai viņi varētu pieņemt pilnībā pārdomātu lēmumu, ja viņu operators izlemj vienpusēji grozīt līgumu ( ).

61. Tāpēc, ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz otro uzdoto jautājumu atbildēt tā, ka ne saskaņotais tiesiskais regulējums, ne arī Līguma noteikumi par pakalpojumu brīvu apriti neaizliedz valsts tiesību aktus, kas piešķir pilnvaras regulatīvajai iestādei noteikt telefonijas pakalpojumu sniedzējiem piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu.

B. Trešais un ceturtais jautājums

62. Ar trešo un ceturto jautājumu, kurus var vērtēt abus kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai samērīguma, diskriminācijas aizlieguma un vienlīdzīgas attieksmes principi nepieļauj valsts tiesību aktus, kas piešķir pilnvaras regulatīvajai iestādei noteikt telefonijas pakalpojumu sniedzējiem piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu.

63. Kā paskaidrošu turpmāk, mana atbilde uz šo jautājumu ir diezgan vienkārša: nē, šie principi neaizliedz tādus valsts tiesību aktus kā pamatlietā aplūkotie tiesību akti, jo ar šiem tiesību aktiem netiek īstenotas Savienības tiesības un attiecīgi to likumību nevar apšaubīt, pamatojoties uz Savienības tiesību vispārējiem principiem (1). Katrā ziņā, pat ja Tiesa šajā saistībā man nepiekristu, apstrīdētie valsts tiesību akti, manuprāt, joprojām būtu saderīgi ar šiem principiem (2).

1. Savienības tiesību īstenošanas neesamība

64. Spriedumā TSN un AKT Tiesas virspalāta konstatēja, ka tad, ja dalībvalsts ievieš augstāku aizsardzības līmeni, nekā paredzēts sociālās politikas jomā pieņemtā direktīvā, tā “neīsteno” šo direktīvu Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 51. panta 1. punkta izpratnē. Citiem vārdiem, šādā situācijā šī dalībvalsts nerīkojas Savienības tiesību piemērošanas jomā. Tādējādi attiecīgā dalībvalsts pasākuma likumību nevar vērtēt, ņemot vērā Hartas noteikumus ( ).

65. Tiesa spriedumā tostarp norādīja, ka sociālā politika ir dalīta kompetence saskaņā ar LESD 2. panta 2. punktu. Turpinājumā tā norādīja, ka, ciktāl runa ir par darba ņēmēju veselības aizsardzību un drošību, Eiropas Savienībai saskaņā ar LESD 153. panta 1. un 2. punktu ir: i) “jāatbalsta un jāpapildina dalībvalstu darbības” un ii) “jāpieņem [..] minimālas prasības”. Tiesa piebilda, ka šis otrais elements nozīmē, ka “dalībvalstis tām piešķirtās kompetences īstenošanā var pieņemt šādas normas, kas ir stingrākas par tām, kuras izdevis Savienības likumdevējs, ja vien tās neskar minētās likumdošanas saskaņotību” ( ).

66. No iepriekš minētā Tiesa secināja, ka ar attiecīgās direktīvas noteikumu, saskaņā ar kuru šī direktīva neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot labvēlīgākus noteikumus, “dalībvalstīm nevis tiek piešķirtas tiesības veikt likumdošanas darbību uz Savienības tiesību pamata, bet vienīgi tiek atzītas dalībvalstu pilnvaras valsts tiesībās paredzēt šādas labvēlīgākas normas ārpus ar šo direktīvu noteiktā regulējuma robežām”. Tādējādi, pieņemot labvēlīgākus noteikumus, attiecīgā dalībvalsts vienkārši ir īstenojusi tai piešķirtās pilnvaras. Tiesa arī nošķīra šo situāciju no situācijas, kurā “ar Savienības aktu dalībvalstīm tiek piešķirta brīvība izvēlēties vienu no vairākiem piemērošanas režīmiem vai rīcības vai novērtējuma brīvība, kas ir ar šo aktu izveidotā regulējuma neatņemama sastāvdaļa, vai arī no situācijas, kurā ar šādu aktu dalībvalstīm ir atļauts noteikt specifiskus pasākumus, kas paredzēti, lai sekmētu tās mērķa īstenošanu” ( ).

67. Uzskatu, ka situācija šajā lietā ir salīdzināma ar to, kas aplūkota spriedumā TSN un AKT. Tas, vai uz vienlīdzības, diskriminācijas aizlieguma un samērīguma principiem atsaucas kā uz tiesībām, kas izriet no Hartas ( ), vai kā uz Savienības tiesību vispārējiem principiem, nav būtiski attiecībā uz to, vai tos var izmantot kā iespējamus standartus attiecīgo valsts tiesību likumības pārbaudei.

68. Kā minēts iepriekš, patērētāju tiesību aizsardzība ir dalītas kompetences joma, un Savienības likumdevējs, pieņemot saskaņoto tiesisko regulējumu, ir panācis tikai minimālu un daļēju šī regulējuma patērētāju tiesību aizsardzības aspektu saskaņošanu.

69. Ir taisnība, ka patērētāju tiesību aizsardzības jomā Savienības likumdevējam ir plašākas pilnvaras nekā sociālās politikas jomā. Tomēr izskatāmajā lietā tam nav nozīmes, jo, kā paskaidrots, Savienības likumdevējs nav pilnībā izmantojis šīs pilnvaras, atstājot dalībvalstīm plašu rīcības brīvību šajā jomā.

70. Līdzīgi kā spriedumā TSN un AKT( ), arī šajā lietā attiecīgie valsts tiesību akti attiecas uz lietas aspektu (piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežums), kurš nav tieši vai netieši skarts attiecīgajos Savienības noteikumos un attiecībā uz kuru, vispārīgāk runājot, dalībvalstīm nav īpašu pienākumu saskaņā ar Savienības tiesībām. Nevienai fiziskai vai juridiskai personai (piemēram, prasītājiem) arī neizriet nekādas tiesības no aplūkotā Savienības tiesiskā regulējuma.

71. Turklāt, manuprāt, Itālijas Republika, pieņemot attiecīgos valsts tiesību aktus, ne tikai nepārsniedza minimālos standartus, kas noteikti saskaņotajā tiesiskajā regulējumā, bet faktiski rīkojās “papildus” (vai “blakus”) tam, nosakot noteikumus, kas papildina šo regulējumu aspektos, kurus tas nereglamentē.

72. Tāpēc Itālijas likumdevējs, pieņemot noteikumus, uz kuru pamata Itālijas regulatīvā iestāde ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, nav īstenojis Savienības tiesības. Šis secinājums ir spēkā pat tad, ja attiecīgajos valsts tiesību aktos būtu ietverti arī citi noteikumi, kas, gluži pretēji, ir paredzēti Savienības tiesību īstenošanai.

73. Šajā kontekstā man diez vai ir jāatgādina – kā paskaidrots iepriekš – ( ), ka attiecīgie valsts tiesību akti neapdraud ar saskaņoto tiesisko regulējumu izveidotās sistēmas saskaņotību (un nepadara šo sistēmu neefektīvu).

74. Visbeidzot, bet ne mazāk svarīgi – vēlos norādīt, ka, izņemot Līguma noteikumus par pakalpojumu brīvu apriti, kas, manuprāt, iepriekš minēto iemeslu ( ) dēļ nav piemērojami šajā lietā, ne iesniedzējtiesa, ne lietas dalībnieki, kas iesnieguši apsvērumus, nenorāda nevienu citu Savienības tiesību normu, kas varētu iekļaut šo lietu Savienības tiesību piemērošanas jomā, tādējādi liekot piemērot šeit apskatītos Savienības tiesību vispārējos principus.

75. Tāpēc man jāsecina, ka samērīguma, diskriminācijas aizlieguma un vienlīdzīgas attieksmes principi neaizliedz valsts tiesību aktus, kas piešķir pilnvaras regulatīvajai iestādei noteikt telefonijas pakalpojumu sniedzējiem piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu, ņemot vērā, ka šie tiesību akti neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā.

76. Tomēr gadījumā, ja Tiesa nepiekristu šim viedoklim, tagad īsi paskaidrošu, kāpēc, pat ja tiktu uzskatīts, ka attiecīgie valsts tiesību akti ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, tie manā izpratnē būtu saderīgi ar samērīguma, diskriminācijas aizlieguma un vienlīdzīgas attieksmes principiem.

2. Vispārējie samērīguma, diskriminācijas aizlieguma un vienlīdzīgas attieksmes principi

77. Pirmkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru samērīguma princips ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem, kas ir dalībvalstīm kopējo konstitucionālo tradīciju pamatā un kas ir jāievēro valsts tiesību aktos, kuri ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā vai ar kuriem tās tiek īstenotas. Samērīguma princips būtībā noteic, ka dalībvalstīm ir jāpieņem pasākumi, kas ir piemēroti izvirzīto mērķu sasniegšanai un nepārsniedz to, kas nepieciešams šo mērķu sasniegšanai ( ).

78. Šo secinājumu 51.–59. punktā esmu paskaidrojis, kāpēc, izvērtējot, vai iespējamais pakalpojumu brīvas aprites ierobežojums, ko rada attiecīgie valsts tiesību akti, ir attaisnojams ar sevišķi svarīgiem iemesliem saistībā ar sabiedrības interesēm, šie tiesību akti šķiet samērīgi. Proti, valsts tiesību akti (un, konkrētāk, saskaņā ar šiem tiesību aktiem Itālijas regulatīvās iestādes pieņemtie pasākumi) šķita gan piemēroti valsts likumdevēja izvirzīto mērķu sasniegšanai, gan arī nepārsniedza to, kas nepieciešams šo mērķu sasniegšanai.

79. Neredzu nevienu papildu elementu, kas būtu jāņem vērā, nemaz nerunājot par tādu, kas varētu mainīt šā vērtējuma iznākumu, ja attiecīgo valsts tiesību aktu samērīgums tiek vērtēts no vispārējā tiesību principa viedokļa, nevis iekšējā tirgus brīvību viedokļa. Prasītāju apgalvojumos šajā ziņā nav nekā konkrēta un atšķirīga.

80. Otrkārt, ir taisnība, ka diskriminācijas aizlieguma un vienlīdzīgas attieksmes principi kopumā ir kā monētas divas puses. Kā Tiesa ir konsekventi norādījusi, pirmais princips ir otrā principa izpausme, kas prasa, lai salīdzināmas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien šāda atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota ( ). Tomēr saskaņā ar Savienības tiesībām “diskriminācijas aizliegums” ir diezgan specifisks jēdziens – tas attiecas uz atšķirīgu attieksmi, balstoties uz konkrētiem aizliegtiem pamatiem (piemēram, rase, dzimums, valstspiederība u.c.) ( ).

81. Ņemot to vērā, nesaskatu, kā šajā lietā varētu rasties jautājums par iespējamu diskriminācijas aizlieguma principa pārkāpumu. Prasītāju argumenti šajā ziņā faktiski sakrīt ar argumentiem, kas izvirzīti, atsaucoties uz vienlīdzības principa pārkāpumu. Proti, prasītāji apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir atšķirīgi aplūkotas pakalpojumu kategorijas, kas kopumā ir salīdzināmas, – mobilā telefonija un fiksētā telefonija. Viņuprāt, apstrīdētajā lēmumā noteiktais atšķirīgais piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežums nav pamatots ar abu tirgu – kuriem ir daudz līdzību – iezīmēm.

82. Ja tas tā ir – man šķiet, ka šajā gadījumā ir piemērojams tikai vienlīdzīgas attieksmes princips, jo tas principā aizliedz līdzīgās situācijās jebkāda iemesla dēļ piemērot atšķirīgu attieksmi.

83. Šajā ziņā iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem Itālijas regulatīvā iestāde balstījusies savā lēmumā, pienācīgi pamato tās secinājumus attiecībā uz (abiem atšķirīgajiem) piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumiem, kas noteikti telefonijas operatoriem.

84. Tomēr elementi, uz kuriem iesniedzējtiesa vērsa Tiesas uzmanību, šķiet, liecina, ka saskaņā ar Itālijas regulatīvās iestādes secinājumiem abas pakalpojumu kategorijas nav salīdzināmas, ņemot vērā valsts likumdevēja izvirzītos mērķus. Proti, iesniedzējtiesa atsaucas uz dažām iezīmēm, kas, manuprāt, šajā kontekstā ir ļoti nozīmīgas, – atšķirīgā klientu bāze (fiksētās telefonijas gadījumā – pārsvarā klienti, kas ir vecāka gadagājuma un mazāk pieraduši pie jaunajām tehnoloģijām, bet mobilās telefonijas gadījumā – jaunāka gadagājuma klienti, kas labāk pārzina IT); atšķirīgais veids, kādā lietotāji varētu tikt nekavējoties informēti par līguma nosacījumu vienpusēju maiņu (ar īsziņu mobilās telefonijas gadījumā, bet tas parasti nav iespējams fiksētās telefonijas gadījumā); tas, ka operatoru politikas maiņa vairāk ietekmēja fiksētās telefonijas tirgu (jo mobilās telefonijas tirgus jau bija diferencētāks attiecībā uz pagarināšanas un norēķinu biežumu).

85. Šajā saistībā ir svarīgi uzsvērt, ka, pieņemot patērētāju tiesību aizsardzības pasākumus, iestādēm nekādā ziņā nav obligāti jāņem vērā tikai vidusmēra patērētāji, bet tās var pieņemt arī īpašus pasākumus attiecībā uz patērētājiem, kas ir īpaši neaizsargātā stāvoklī. Piemēram, saskaņotajā tiesiskajā regulējumā šajā ziņā ir ietverti vairāki noteikumi ( ).

86. Tāpēc nedomāju, ka ar pasākumiem, ar kuriem tiek pieņemti augstāki patērētāju tiesību aizsardzības standarti attiecībā uz telefonijas pakalpojumiem, kuros ir ievērojamāka neaizsargāto lietotāju daļa, salīdzinājumā ar pasākumiem, kas pieņemti attiecībā uz pārējiem pakalpojumiem, tiek pārkāpts vienlīdzības princips. Manuprāt, tieši pretējais ir taisnība – ciktāl apstrīdētais lēmums ir pamatots ar vēlmi ņemt vērā konkrētas objektīvas atšķirības, kas pastāv starp abu tirgu lietotājiem, šis lēmums šķiet saprātīga šā principa piemērošana šajā jomā.

87. Tomēr gribētu piebilst, ka prasītāju argumenti šajā jautājumā atgādina klasisko “divasmeņu zobenu”. Patiesi, ciktāl stingrāks režīms fiksētajai telefonijai tiek uzskatīts par likumīgu, varētu pat secināt, ka jebkura līdzība starp abiem tirgiem varētu mudināt Itālijas regulatīvo iestādi arī uz mobilo telefoniju attiecināt fiksētajai telefonijai paredzēto režīmu.

88. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo un ceturto jautājumu būtu jāatbild, ka samērīguma, diskriminācijas aizlieguma un vienlīdzīgas attieksmes principi neaizliedz valsts tiesību aktus, kas piešķir pilnvaras regulatīvajai iestādei noteikt telefonijas pakalpojumu sniedzējiem piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu. Šī atbilde, manuprāt, ir pareiza neatkarīgi no tā, vai šie valsts tiesību akti ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā.

V. Secinājumi

89. Nobeigumā iesaku Tiesai uz Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

– LESD 49. un 56. pantam, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/19/EK (2002. gada 7. marts) par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) noteikumiem, kā arī vienlīdzības, samērīguma un diskriminācijas aizlieguma principiem nav pretrunā valsts tiesību akti, kas piešķir pilnvaras valsts regulatīvajai iestādei noteikt tālruņa pakalpojumu sniedzējiem piedāvājumu atjaunošanas un norēķinu biežumu.