ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIOR WATHELET]

SECINĀJUMI,

sniegti 2018. gada 25. jūlijā ( 1 )

Lieta C‑310/17

Levola Hengelo BV

pret

Smilde Foods BV

(Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Arnemas–Leuvardenas Apelācijas tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2001/29/EK – Autortiesības un blakustiesības – “Darba” jēdziens – Pārtikas produkta garša

1. Šis 2017. gada 23. maija lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuru Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Arnemas–Leuvardenas apelācijas tiesa, Nīderlande) Tiesas kancelejā iesniedza 2017. gada 29. maijā, ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā ( 2 ) 2.–5. pantu.

2. Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp sabiedrību Levola Hengelo BV (turpmāk tekstā – “Levola”) un sabiedrību Smilde Foods BV (turpmāk tekstā – “Smilde”), diviem uzņēmumiem, kas ražo pārtikas produktus, par Smilde it kā veiktu Levola autortiesību pārkāpumu attiecībā uz smērējama krējuma siera ar zaļumiem “Heksenkaas” jeb “Heks’nkaas” (turpmāk tekstā – “Heksenkaas”) garšu ( 3 ).

3. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai izspriestu šo strīdu, tai it īpaši ir jāzina, vai Savienības tiesības, precīzāk, Direktīva 2001/29, pieļauj autortiesību aizsardzību pārtikas produkta garšai.

I. Atbilstošās tiesību normas

A. Starptautiskās tiesības

1. Bernes konvencija

4. Bernē 1886. gada 9. septembrī parakstītās Bernes konvencijas par literatūras un mākslas darbu aizsardzību (Parīzes 1971. gada 24. jūlija akts), redakcijā ar 1979. gada 28. septembra grozījumiem (turpmāk tekstā – “Bernes konvencija”), 2. pantā ir noteikts: “1. Termins “literatūras un mākslas darbi” aptver visus darbus literatūras, zinātnes un mākslas jomā neatkarīgi no to izpausmes veida un formas, kā, piemēram, grāmatas, brošūras un citus rakstveida darbus; lekcijas, runas, sprediķus un citus līdzīga rakstura darbus; dramatiskos un muzikāli dramatiskos darbus; horeogrāfiskos darbus un pantomīmas; muzikālās kompozīcijas ar tekstu vai bez teksta; kinematogrāfiskos darbus, kuriem pielīdzināmi darbi, kas izteikti kinematogrāfijai analoģiskā veidā; zīmējumus, glezniecības, arhitektūras, tēlniecības, grafikas un litogrāfijas darbus; fotogrāfiskos darbus, kuriem pielīdzināmi darbi, kas izpildīti fotogrāfijai analoģiskā veidā; lietišķās mākslas darbus; ilustrācijas, ģeogrāfiskās kartes, plānus, skices un trīsdimensiju darbus, kas attiecas uz ģeogrāfiju, topogrāfiju, arhitektūru vai zinātni. 2. Tomēr [Eiropas] Savienības valstu likumdošanas akti var noteikt, ka minētie darbi vispār vai pie kādām atsevišķām kategorijām piederoši darbi netiek aizsargāti, ja tie nav fiksēti jebkādā materiālā formā. [..] 5. Literatūras un mākslas darbu krājumi, piemēram, enciklopēdijas un antoloģijas, kas materiālu atlases un izkārtojuma ziņā ir intelektuāla jaunrades darba rezultāti, kā tādi tiek aizsargāti, neaizskarot katra atsevišķa darba – šāda krājuma daļas – autora tiesības. 6. Darbi, kas norādīti šajā pantā, bauda aizsardzību visās Savienības valstīs. Šī aizsardzība tiek īstenota autora un viņa tiesību pārņēmēju labā. [..]”

5. Saskaņā ar Bernes konvencijas 9. panta 1. punktu: “Saskaņā ar šo konvenciju aizsargājamo literatūras un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut reproducēt šos darbus jebkurā veidā un formā.”

2. WIPO līgums par autortiesībām

6. 1996. gada 20. decembrī Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācija (WIPO) Ženēvā pieņēma WIPO līgumu par autortiesībām (turpmāk tekstā – “WIPO līgums par autortiesībām”), kas ir stājies spēkā 2002. gada 6. martā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināts ar Lēmumu 2000/278/EK ( 4 ).

7. Saskaņā ar WIPO līguma par autortiesībām 1. panta “Saistība ar Bernes konvenciju” 4. punktu: “Līgumslēdzējas puses izpilda Bernes konvencijas 1. līdz 21. panta un pielikuma noteikumus.”

8. WIPO līguma par autortiesībām 2. pantā “Autortiesību aizsardzības joma” ir noteikts: “Autortiesību aizsardzību attiecina uz izpausmēm, nevis idejām, procedūrām, darbības metodēm vai matemātiskiem jēdzieniem kā tādiem.”

9. WIPO līguma par autortiesībām 4. pantā “Datorprogrammas” ir paredzēts: “Datorprogrammas aizsargā kā literāros darbus Bernes konvencijas 2. panta nozīmē. Šāda aizsardzība attiecas uz datorprogrammām neatkarīgi no to izpausmes veida vai formas.”

10. Saskaņā ar WIPO līguma par autortiesībām 5. pantu “Datu apkopojumi (datu bāzes)”: “Jebkāda veida datu vai cita materiāla apkopojumi, kas to satura izvēles vai sakārtojuma dēļ veido intelektuālu jaunrades darbu, tiek aizsargāti kā tādi. Šāda aizsardzība neattiecas uz datiem vai pašu materiālu un neskar nekādas datu vai materiāla autortiesības, kas ietvertas datu vai materiāla apkopojumā.”

3. PTO un TRIPS līgumi

11. 1994. gada 15. aprīļa Līgums par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām (TRIPS) (OV 1994, L 336, 214. lpp.; turpmāk tekstā – “TRIPS līgums”), kas veido Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu (OV 1994, L 336, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “līgums par PTO”) 1.C pielikumu, tika apstiprināts ar Padomes Lēmumu 94/800/EK (1994. gada 22. decembris) par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē ( 5 ).

12. TRIPS līguma 9. pantā “Saistība ar Bernes konvenciju” ir noteikts: “1. [PTO d]alībvalstis ievēro Bernes konvencijas (1971) 1.–21. panta un tās pielikuma prasības. [..]” 2. Autortiesību aizsardzība tiek attiecināta arī uz izteicieniem, bet ne uz idejām, procedūrām, darba metodēm vai matemātiskām koncepcijām kā tādām.”

13. TRIPS līguma 10. pantā “Datorprogrammas un datu apkopojumi” ir noteikts: “1. Datorprogrammas (gan tradicionālās (source code) vai objektorientētās (object code) tiek aizsargātas kā literāri darbi saskaņā ar Bernes konvenciju (1971). 2. Datu apkopojumi vai citi materiāli (gan izmantojami ar datora starpniecību, gan arī kādas citas formas), kas to satura izvēles vai izkārtojuma dēļ veido intelektuāli radošas vērtības, tiek aizsargāt[i] kā tād[i]. Šāda aizsardzība, kas neattiecas uz pašiem datiem vai materiāliem, nekaitē nekādām autortiesībām, kas nostiprinātas attiecībā uz pašiem datiem vai materiāliem.”

B. Savienības tiesības

14. Direktīvas 2001/29 2. pantā “Reproducēšanas tiesības” ir noteikts: “Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji: a) autoriem – attiecībā uz viņu darbiem; [..].”

15. Direktīvas 2001/29 3. pantā “ Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” ir noteikts: “1. Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā. [..]”

16. Direktīvas 2001/29 4. pantā “Izplatīšanas tiesības” ir noteikts: “1. Dalībvalstis autoriem paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt jebkādā veidā publiski izplatīt viņu darbu oriģinālus vai kopijas, tos pārdodot vai kā citādi. [..]”

C. Nīderlandes tiesības

17. Auteurswet (Nīderlandes Autortiesību likums, turpmāk tekstā – “Autortiesību likums”) 1. pantā ir noteikts: “Autortiesības ir literāra, zinātnes vai mākslas darba autora vai tā tiesību pārņēmēja ekskluzīvās tiesības publiskot un reproducēt šo darbu, ievērojot likumā paredzētos ierobežojumus.”

18. Autortiesību likuma 10. pants ir formulēts šādi: “1. Par literāriem, zinātnes vai mākslas darbiem šī likuma izpratnē uzskata: 1) grāmatas, brošūras, avīzes, žurnālus un visus citus rakstu darbus; 2) dramatiskos un muzikāli dramatiskos darbus; 3) konferences un runas; 4) horeogrāfiskos darbus un pantomīmas; 5) muzikālos darbus ar tekstu vai bez tā; 6) zīmējumus, gleznas, celtnes, skulptūras, litogrāfijas, gravīras un citus metālapstrādes darbus; 7) ģeogrāfiskās kartes; 8) plānus, skices un plastiskos darbus, kas attiecas uz inženierzinātni [arhitektūru], ģeogrāfiju, topogrāfiju un citām zinātnēm; 9) fotogrāfiskos darbus; 10) kinematogrāfiskos darbus; 11) lietišķās mākslas darbus un rūpnieciskos dizainparaugus; 12) datorprogrammas un to izstrādes sagatavošanas un plānošanas darbus, un vispārīgi jebkādus literārus, zinātniskus vai mākslas darbus, neatkarīgi no to izteiksmes veida vai formas. [..]”

II. Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

19. “Heksenkaas” ir smērējams krējuma siers ar zaļumiem. To 2007. gadā radīja Nīderlandes dārzeņu un svaigo produktu tirgotājs. Ar 2011. gadā noslēgtu līgumu un pret atlīdzību, kas saistīta ar apgrozījumu no produkta pārdošanas, tā radītājs nodeva Levola savas intelektuālā īpašuma tiesības uz šo produktu.

20. 2012. gada 10. jūlijā tika izsniegts patents “Heksenkaas” ražošanas procesam, un 2010. gada vidū tika reģistrēta vārdiska preču zīme “Heksenkaas”.

21. Kopš 2014. gada janvāra Smilde lielveikalu tīklam Nīderlandē ražo produktu “Witte Wievenkaas”.

22. Uzskatot, ka, ražojot un pārdodot “Witte Wievenkaas”, tiek pārkāptas Levola autortiesības uz “Heksenkaas”“garšu”, tā cēla pret Smilde prasību rechtbank Gelderland (Gelderlandes pirmās instances tiesa, Nīderlande). Levola ir definējusi autortiesības uz garšu kā “pārtikas produkta lietošanas rezultātā gūto iespaidu uz garšas sajūtām kopumā, tostarp ar tausti iegūtām sajūtām mutē”.

23. Levola lūdza rechtbank Gelderland (Gelderlandes pirmās instances tiesa) atzīt, pirmkārt, ka “Heksenkaas” garša ir tā ražotāja intelektuālā jaunrade un tādēļ to kā “darbu” aizsargā autortiesības Autortiesību likuma 1. panta izpratnē, un, otrkārt, ka Smilde ražotā produkta garša ir šī “darba” reprodukcija. Tā lūdza minētajai tiesai arī noteikt Smilde pienākumu izbeigt un turpmāk neveikt jebkādu tās autortiesību pārkāpumu, tai skaitā ražošanu, iepirkšanu, pārdošanu un jebkādu citu produkta ar nosaukumu “Witte Wievenkaas” piedāvāšanu.

24. 2015. gada 10. jūnija spriedumā rechtbank Gelderland (Gelderlandes pirmās instances tiesa) uzskatīja, ka papildus tam, ka uz jautājumu par to, vai produkta “Heksenkaas” garša var būt autortiesību objekts, nav jāatbild, Levola iebildumi katrā ziņā ir jānoraida, jo tā neesot norādījusi, pamatojoties uz kādiem “Heksenkaas” produkta garšas elementiem vai elementu kombināciju būtu jāuzskata, ka tam ir pašam savs sākotnējs raksturs un individualitāte.

25. Levola iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu iesniedzējtiesā.

26. Iesniedzējtiesa uzskata, ka galvenais lietā uzdotais jautājums ir par to, vai pārtikas produkta garša var būt aizsargāta ar autortiesībām. Tā piebilst, ka lietas dalībnieki aizstāv diametrāli pretējas nostājas šajā jautājumā.

27. Levola uzskata, ka pārtikas produkta garša var tikt kvalificēta kā literārs, zinātnisks vai mākslas darbs, kas aizsargāts ar autortiesībām. Levola it īpaši balstās uz Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) 2006. gada 16. jūnija spriedumu Lancôme (ECLI:NL:HR:2006:AU8940), kurā šī tiesa principā atzina autortiesību uz parfīma smaržu iespējamību.

28. Turpretim Smilde uzskata, ka garšu aizsardzība neatbilst autortiesību sistēmai, – tā attiecoties vienīgi uz vizuāliem un fonētiskiem darbiem. Turklāt pārtikas produkta garšas kā ar autortiesībām aizsargāta darba kvalifikāciju nepieļaujot arī pārtikas produkta ātrā bojāšanās un garšas izjūtas subjektīvais raksturs. Piedevām garšām pilnībā vai gandrīz nemaz neesot piemērojamas intelektuālā īpašuma darba autora ekskluzīvās tiesības un tām noteiktie ierobežojumi.

29. Iesniedzējtiesa norāda, ka Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija), tostarp tās 2013. gada 10. decembra spriedumā ( 6 ), ir kategoriski izslēgusi iespēju atzīt smaržu par autortiesību objektu. Tātad jautājumā par smaržas aizsardzību ar autortiesībām, kas līdzīgs tam, par ko ir iesniedzējtiesā izskatāmā lieta, augstāko valstu tiesu judikatūra Savienībā atšķiras.

30. Šādos apstākļos Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Arnemas–Leuvardenas apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) a) Vai Savienības tiesību normas pieļauj pārtikas produkta garšas – kā autora intelektuālās jaunrades – autortiesību aizsardzību? It īpaši: b) Vai autortiesību aizsardzībai atbilst situācija, ka Bernes konvencijas, kura ir saistoša visām dalībvalstīm, 2. panta pirmajā daļā norādītais jēdziens “literatūras [literārie] un mākslas darbi” aptver “visus darbus literatūras, zinātnes un mākslas jomā neatkarīgi no to izpausmes veida un formas”, tomēr šajā noteikumā minētie piemēri attiecas tikai uz darbiem, kurus var uztvert optiski un/vai akustiski? c) Vai pārtikas produkta (iespējama) bojāšanās un/vai garšas izjūtu subjektīvais raksturs liedz kvalificēt pārtikas produkta garšu kā ar autortiesībām aizsargātu darbu? d) Vai Direktīvas 2001/29/EK 2.–5. pantā paredzētās ekskluzīvās tiesības un ierobežojumi pieļauj pārtikas produkta garšu atzīt par autortiesību objektu? 2) Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) daļu ir noliedzoša: a) Kādām prasībām jābūt izpildītām, lai pārtikas produkta garšu varētu atzīt par autortiesību objektu? b) Vai garšas autortiesību aizsardzība ir balstīta tikai un vienīgi uz pašu garšu vai (arī) uz pārtikas produkta recepti? c) Cik tālu sniedzas lietas dalībnieka pierādīšanas pienākums, kurš (pārkāpuma) tiesvedībā apgalvo, ka ir radījis ar autortiesībām aizsargātu pārtikas produkta garšu? Vai šis lietas dalībnieks var aprobežoties tikai ar pārtikas produkta iesniegšanu tiesai procesā, lai tiesa, pagaršojot un pasmaržojot, pati pieņemtu spriedumu, vai pārtikas produkta garša atbilst autortiesību aizsardzības prasībām? Vai arī prasītājam (vajadzības gadījumā arī) ir jāiesniedz garšas kompozīcijas un/vai receptes jaunrades risinājumu apraksts, pamatojoties uz kuriem garša ir jāuzskata par autora intelektuālo jaunradi? d) Kā valsts tiesai pārkāpuma tiesvedībā ir jākonstatē, vai atbildētāja pārtikas produkta garša atbilst prasītāja pārtikas produkta garšai tādējādi, ka ir noticis autortiesību pārkāpums? Vai šajā kontekstā nozīme ir (arī) tam, vai abu garšu kopējais iespaids ir vienāds?”

III. Tiesvedība Tiesā

31. Rakstveida apsvērumus iesniedza Levola, Smilde, Francijas, Itālijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Eiropas Komisija. Levola, Smilde, Nīderlandes, Francijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus 2018. gada 4. jūnija tiesas sēdē.

IV. Vērtējums

32. Savā pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai pārtikas produkta garša ir “darbs” un vai tā var tikt aizsargāta ar autortiesībām Direktīvas 2001/29 izpratnē ( 7 ).

A. Par pieņemamību

33. Smilde apgalvo, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams. Tā uzskata, ka – papildus tam, ka Levola nav izpildījusi savu pienākumu sniegt norādes un pierādījumus pamatlietā, – šī lieta varēja jau būt izbeigta, pamatojoties uz faktu, ka “Heksenkaas” produkta garša nav oriģināla.

34. Manā ieskatā Smilde izvirzītā iebilde par nepieņemamību nevar tikt pieņemta šādu iemeslu dēļ.

35. Tikai valsts tiesām, kurās ir ierosināta tiesvedība un kurām ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā katras lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, vai tām sprieduma taisīšanai ir nepieciešams prejudiciāls nolēmums, gan Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības pieņēmums. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vienīgi tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saiknes ar faktisko situāciju pamatlietā vai pamatlietas priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem ( 8 ).

36. Jāuzsver, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, precīzāk, uz Direktīvas 2001/29 2.–5. panta interpretāciju. Tā kā nepastāv neviena norāde, pat ne apgalvojums, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saiknes ar faktisko situāciju vai pamatlietas priekšmetu vai ka problēma ir hipotētiska, es uzskatu, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi par šīs direktīvas un “darba” jēdziena interpretāciju nevar tikt uzskatīti par nepieņemamiem tikai tādēļ vien, ka viena no pusēm pamatlietā uzskata, ka pamatlieta ir jāizšķir, balstoties uz citiem pamatiem un argumentiem.

B. Par lietas būtību

1. “Darba” jēdziens – “Savienības tiesību vienveidīgs un autonoms” jēdziens

37. “Darba” jēdziens Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkta, 3. panta 1. punkta un 4. panta 1. punkta izpratnē šajā direktīvā nav definēts ( 9 ). Turklāt šajās normās attiecībā uz “darba” jēdzienu nav nevienas atsauces uz valsts tiesībām ( 10 ).

38. Šādā situācijā saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet, ka tādas Savienības tiesību normas teksts, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās jēgu un piemērojamību, parasti visā Eiropas Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi ( 11 ).

39. No šīs judikatūras izriet, ka termins “darbs” ir jāuzskata par atbilstošu autonomam Savienības tiesību jēdzienam, kura jēgai un piemērojamībai ir jābūt identiskai visās dalībvalstīs. Līdz ar to Tiesai ir jāsniedz vienveidīga šī jēdziena interpretācija Savienības tiesību sistēmā ( 12 ).

40. Tātad “darba” jēdziens kā autonoms Savienības tiesību jēdziens neļauj dalībvalstīm šajā ziņā paredzēt atšķirīgas vai papildu normas. Līdz ar to Savienības tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā – ārpus Direktīvā 2001/29 paredzētā ( 13 ) – būtu paredzēta iespēja ar autortiesībām aizsargāt pārtikas produktu garšu ( 14 ).

2. “Darba” jēdziens un intelektuālas jaunrades prasība

41. Francijas valdība uzskata, ka, lai noteiktu, vai uz pārtikas produkta garšu var attiekties aizsardzība, kas Direktīvā 2001/29 ir piešķirta ar autortiesībām, ir jānosaka, vai tā var tikt uzskatīta par darbu, proti, objektu, kas ir oriģināls tādā ziņā, ka tas ir tā autora intelektuālā jaunrade.

42. 2009. gada 16. jūlija sprieduma Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465) 34. punktā Tiesa norādīja, ka “no Bernes konvencijas vispārējās sistēmas, it īpaši no tās 2. panta piektās un astotās daļas, izriet, ka attiecībā uz dažu tādu priekšmetu kā literatūras vai mākslas darbi aizsardzību tiek iepriekš pieņemts, ka tie ietver intelektuālo jaunradi” ( 15 ). Turklāt Tiesa nosprieda, ka autortiesības Direktīvas 2001/29 2. panta a) punkta izpratnē var tikt piemērotas tikai attiecībā uz objektu, kas ir oriģināls tādā ziņā, ka tas ir tā autora intelektuālā jaunrade ( 16 ).

43. 2011. gada 1. decembra sprieduma Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798) 88. punktā Tiesa lēma, ka [darbs] ir tā autora intelektuālā jaunrade, ja tas atspoguļo viņa personību. Atbilstoši 2012. gada 1. marta sprieduma Football Dataco u.c. (C‑604/10, EU:C:2012:115) 39. punktam oriģinalitātes kritērijs nav izpildīts, ja datubāzes izveidi nosaka tehniski apsvērumi, noteikumi vai ierobežojumi, kas neļauj brīvi radoši izpausties. Turklāt minētā sprieduma 42. punktā Tiesa nosprieda, ka tas, ka datubāzes izveidei neatkarīgi no tajā ietverto datu radīšanas ir bijis nepieciešams nozīmīgs tās autora darbs un zinātība, pats par sevi nevar pamatot tās aizsardzību ar autortiesībām, ja šis darbs un šī zinātība nepauž nekādu oriģinalitāti minēto datu atlasē un izkārtojumā.

44. Tomēr es uzskatu – lai arī tas, ka objektam jābūt oriģinālam, ir nosacījums tā aizsardzībai ar autortiesībām, – ar to vien, manuprāt, nepietiek. Papildus prasībai, ka attiecīgajam objektam ir jābūt oriģinālam, tam ir jābūt arī “darbam”.

45. 2009. gada 16. jūlija sprieduma Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465) 33. punktā Tiesa lēma, ka “Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktā ir paredzēts, ka autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt viņu darbu reproducēšanu pilnībā vai daļēji. No tā izriet, ka autora tiesību atļaut vai aizliegt [reprodukciju] aizsardzības objekts ir “darbs”” ( 17 ).

46. No šīs judikatūras skaidri izriet, ka Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktā ir prasīts, pirmkārt, lai pastāvētu “darbs” ( 18 ) un, otrkārt, lai šis darbs būtu oriģināls. Svarīgi ir nesapludināt un nesajaukt šos divus jēdzienus, kas ir atšķirīgi.

47. Tādēļ es, tāpat kā Komisija, uzskatu, ka tas, ka “darbu var aizsargāt autortiesības saskaņā ar Direktīvas 2001/29 2. panta a) punktu vienīgi tad, ja tas atbilst oriģinalitātes kritērijam, tomēr nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas nozīmē arī pretējo, – jebkurš objekts, kas atbilst šim kritērijam, tādēļ būtu “automātiski” jāuzskata par “darbu”, ko aizsargā autortiesības šīs direktīvas izpratnē” ( 19 ).

3. Vai garša ir darbs?

48. Tā kā Direktīvā 2001/29 nav definēts darba jēdziens, es uzskatu, ka ir piemēroti ņemt vērā Bernes konvencijas normas. Faktiski, lai gan Savienība nav Bernes konvencijas līgumslēdzēja puse, “tomēr tai saskaņā ar WIPO līguma par autortiesībām, kurā tā ir līgumslēdzēja puse, kurš ietilpst tās tiesību sistēmā un kurš ir Direktīvas 2001/29 īstenošanas mērķis, 1. panta 4. punktu ir pienākums ievērot Bernes konvencijas 1.–21. pantu” ( 20 ).

49. Līdz ar to Savienībai ir jāievēro it īpaši Bernes konvencijas 2. panta 1. punkts, kurā ir noteikts, ko aptver “literatūras un mākslas darbi”, kas var būt aizsargāti ar autortiesībām. Saskaņā ar šo normu termins “literatūras un mākslas darbi”“aptver visus darbus literatūras, zinātnes un mākslas jomā neatkarīgi no to izpausmes veida un formas”. Turklāt Bernes konvencijas 2. panta 1. punktā ir ietverts neizsmeļošs saraksts ( 21 ) ar “literatūras un mākslas darb[iem]”, kas tiek aizsargāti ( 22 ).

50. Šajā sarakstā nav nekādas norādes uz garšu, nedz arī uz garšai analogiem darbiem, piemēram, smaržu vai parfīmu, taču tie nav arī speciāli izslēgti.

51. Tomēr norādīšu, ka, neraugoties uz to, ka saskaņā ar Bernes konvencijas 2. panta 1. punktu “termins “literatūras un mākslas darbi” aptver visus darbus literatūras, zinātnes un mākslas jomā neatkarīgi no to izpausmes veida un formas”, šajā normā ir norāde tikai uz tādiem darbiem, kas tiek uztverti ar redzi un dzirdi, piemēram, grāmatas un muzikālas kompozīcijas, izslēdzot produktus, kas var tikt uztverti ar citām maņām, piemēram, garšu, ožu vai tausti.

52. Turklāt, pastāvot šaubām par dažu produktu autortiesību aizsardzību, starptautiskā sabiedrība ir regulāri iesaistījusies – vai nu grozot Bernes konvenciju, vai pieņemot citus daudzpusējus nolīgumus ( 23 ) –, skaidri nosakot, ka šos “darbus” aizsargā autortiesības – ar nosacījumu, ka tie ir oriģināli.

53. Tā tika pieņemts WIPO līgums par autortiesībām, kas ir īpašs nolīgums Bernes konvencijas izpratnē, galvenokārt, lai aizsargātu darbus digitālā vidē ( 24 ), piemēram, datorprogrammas un datu apkopojumus vai citus elementus (datu bāzes) ( 25 ).

54. Pārtikas produkta garša nevar tikt pielīdzināta nevienam no “darbiem”, ko aizsargā šis līgums, un, cik man zināms, nevienā citā starptautisko tiesību normā ar autortiesībām nav aizsargāta pārtikas produkta garša ( 26 ).

55. Turklāt es atbilstoši Francijas valdības un Komisijas apsvērumiem uzskatu, ka, ja pārtikas produkta garšas vai parfīma izstrādes process prasa darbu un izriet no zinātības, tie varētu būt ar autortiesībām aizsargāti objekti tikai tad, ja tie būtu oriģināli ( 27 ). Autortiesību aizsardzība ir attiecināma uz oriģinālām izpausmēm, nevis uz idejām, procedūrām, darbības metodēm vai matemātiskiem jēdzieniem kā tādiem ( 28 ). Es uzskatu, ka, lai arī formu, kādā izteikta kāda recepte (izpausmi), var aizsargāt autortiesības, ja izpausme ir oriģināla, autortiesības neaizsargā recepti kā tādu (ideju). Šo nošķīrumu angļu valodā sauc par “idea/expression dichotomy” [“idejas/izpausmes dihotomiju”].

56. Vēl šīm sākotnējām izpausmēm būtu jābūt identificējamām ar pietiekamu precizitāti un objektivitāti. Piemēram, 2002. gada 12. decembra spriedumā Sieckmann (C‑273/00, EU:C:2002:748, 55. punkts), kurā runa ir par to, vai apzīmējums – šajā gadījumā smarža –, kuru pašu par sevi nevar uztvert vizuāli, var būt preču zīme, Tiesa nosprieda, ka tas ir iespējams “ar nosacījumu, ka tai ir iespējams izveidot grafisku attēlu, it īpaši ar formu, līniju vai rakstu palīdzību, kas būtu skaidrs, precīzs, pilnīgs pats par sevi, viegli uztverams, saprotams, ilgtspējīgs un objektīvs” ( 29 ).

57. Šķiet, ka, ņemot vērā pašreizējo tehnisko attīstību, precīza un objektīva garšas vai smaržas identifikācija šobrīd nav iespējama. Šajā ziņā Itālijas valdība norāda, ka, “neraugoties uz līdzšinējiem zinātnes pūliņiem nepārprotami noteikt pārtikas produktu organoleptiskās īpašības, šībrīža situācijā “garša” būtībā ir kvalitatīvs elements, kas vispirms saistīts ar garšas sajūtas subjektīvo raksturu. Produktu organoleptiskās īpašības faktiski ir paredzēts uztvert un novērtēt ar sajūtu orgāniem, pirmām kārtām – garšu un ožu, taču arī ar tausti, balstoties uz subjektīvo pieredzi un iespaidu, ko produkts rada uz minētajiem sajūtu orgāniem. Šādas pieredzes objektīvs raksturojums pagaidām nepastāv” ( 30 ). Es neizslēdzu, ka nākotnē var attīstīties tehnoloģijas garšas vai smaržas precīzai un objektīvai identifikācijai, kas liktu iesaistīties likumdevējam, lai tās aizsargātu ar autortiesībām vai citiem līdzekļiem.

58. Manuprāt, iespēja uzticēt garšas identifikāciju tiesai vai tās norīkotam ekspertam, kā to ierosina Levola savos rakstveida apsvērumos, nekādi nemaina faktu, ka šī identifikācija ( 31 ) savas iedabas dēļ joprojām paliks subjektīvs vērtējums ( 32 ). Taču iespēja ar pietiekamu precizitāti un objektivitāti identificēt darbu un līdz ar to tā aizsardzības ar autortiesībām apjomu ir obligāta, lai tiktu ievērots tiesiskās noteiktības princips autortiesību īpašnieka interesēs un, precīzāk, trešo personu interesēs, kuras var saskarties ar tiesu procesiem, it īpaši krimināllietās vai saistībā ar preču zīmju pārkāpumu ( 33 ), par autortiesību pārkāpumu.

59. Tas, ka pārtikas produkti potenciāli ātri bojājas, pats par sevi nav pārliecinoši. Patiesībā jāuzsver, ka – papildus tam, ka Direktīvā 2001/29 nav paredzēts nekāds pienākums fiksēt darbu ( 34 ), – autortiesību objekts ir nevis pamats, uz kura vai kurā ir fiksēts darbs, bet gan pats darbs.

60. Tomēr fakts, ka pašas garšas ir gaistošas un nestabilas, manuprāt, liecina pret to precīzas un objektīvas identifikācijas [iespēju] un līdz ar to kvalifikāciju par “darbiem” autortiesību izpratnē.

61. Tādēļ es uzskatu, ka pārtikas produkta garša nav “darbs” Direktīvas 2001/29 izpratnē. No tā izriet, ka uz garšu nevar attiekties reproducēšanas tiesības ( 35 ), tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu ( 36 ), un izplatīšanas tiesības ( 37 ) Direktīvas 2001/29 izpratnē, kas attiecas vienīgi uz darbiem. Turklāt jānorāda, ka Direktīvas 2001/29 5. pantā paredzētie izņēmumi un ierobežojumi attiecas vienīgi uz darbiem, kuri ir aizsargāti ar šīm tiesībām.

62. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīva 2001/29 nepieļauj pārtikas produkta garšas autortiesību aizsardzību. Tā kā otrais jautājums ir uzdots tikai gadījumā, ja Direktīvā 2001/29 būtu pieļauta pārtikas produkta garšas autortiesību aizsardzība, un attiecas galvenokārt uz nosacījumiem šīs aizsardzības saņemšanai un uz šīs aizsardzības apjomu, uz to nav jāatbild.

V. Secinājumi

63. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Arnemas–Leuvardenas apelācijas tiesa, Nīderlande) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā nepieļauj pārtikas produkta garšas autortiesību aizsardzību.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2001, L 167, 10. lpp.

( 3 ) Franču valodā – “raganu siers”.

( 4 ) Padomes Lēmums (2000. gada 16. marts) par WIPO Līguma par autortiesībām un WIPO Līguma par izpildījumu un fonogrammām apstiprināšanu Eiropas Kopienas vārdā (OV 2000, L 89, 6. lpp.).

( 5 ) OV 1994, L 336, 1. lpp.

( 6 ) Cour de cassation, chambre commerciale (Kasācijas tiesa, Komercpalāta), 2013. gada 10. decembris, Nr. 11‑19.872, nav publicēts (ECLI:FR:CCASS:2013:CO01205).

( 7 ) Levola uzskata, ka “strīda [..] pamats starp Levola un Smilde ir “Heksenkaas” garšas kā tādas autortiesību aizsardzība. Runa ir par sajūtu iespaidu, kas rada šīs garšas kā tādas pieredzi, nevis par līdzekļiem, ar kādiem šis iespaids tiek radīts. Līdz ar to netiek lūgta konkrētas vielas vai sastāvdaļu saraksta aizsardzība. Darbs, kuram tiek lūgta aizsardzība, ir pati garša, nevis tās nesējs” (tās apsvērumu 9. punkts). Levola piebilst, ka “nav izslēgts, ka garšu var atdarināt ar cita nesēja palīdzību, tāpat kā mākslinieka radītu eļļas gleznu var atdarināt un reproducēt uz citas pamatnes. Darbu, ko aizsargā autortiesības, patiesībā veido nemateriālā izteiksme, nevis fiziskais pamats, kas nes šo izteiksmi” (tās apsvērumu 86. punkts).

( 8 ) Skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Sbarigia (C‑393/08, EU:C:2010:388, 19. un 20. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 9 ) Turklāt Savienības tiesību aktos nav specifiski regulēta pārtikas produkta garšas aizsardzība ar autortiesībām.

( 10 ) Levola uzskata, ka, “ja Savienības tiesībās pastāv vienveidīgs un autonoms darba jēdziens, kas nedod dalībvalstīm brīvību valstu līmenī izveidot papildu nosacījumus, lai piešķirtu aizsardzību ar autortiesībām [..], Savienības tiesībām būtu arīdzan jāatrisina jautājums, vai dalībvalstīm ir jāpiešķir autortiesību aizsardzība oriģināliem produktiem, kurus uztver citādi, nevis ar redzi vai dzirdi, piemēram, garšai vai smaržai, vai arī tās nemaz nevar piešķirt autortiesību aizsardzību šādiem garšas vai smaržas produktiem, pat ja šī garša vai smarža ir radoša intelektuāla darba rezultāts, pateicoties kuram autors ir piešķīris izteiksmi savam personiskajam radošumam” (tās apsvērumu 41. punkts). “Ja Tiesa turpretim ir vēlējusies vienīgi noteikt minimālu kvalitatīvu slieksni aizsardzībai ar autortiesībām, izvirzot prasību par “intelektuālu jaunradi” – kā pieļauts, piemēram, Vācijas judikatūrā –, tad ir skaidrs, ka dalībvalstīm ir brīvība piešķirt vai nepiešķirt aizsardzību ar autortiesībām darbam, ko veido kulinārijas produkta garša, ja šo garšu vismaz var kvalificēt kā tās autora intelektuālo jaunradi. Patiesībā “intelektuālās jaunrades” minimālais kvalitatīvais slieksnis obligāti neizslēdz nevienu no cilvēka maņām, līdz ar to iespēja noteikt atbilstošo sajūtu veidu, ar ko tiek uztverta intelektuāla jaunrade, ietilpst dalībvalstu kompetencē” (tās apsvērumu 42. punkts).

( 11 ) Skat. spriedumu, 2011. gada 16. jūnijs, Omejc (C‑536/09, EU:C:2011:398, 19. punkts). Skat. arī spriedumu Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 12 ) Skat. šajā nozīmē spriedumu Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, 33. punkts).

( 13 ) Vai kādas citas Savienības tiesību normas, kas, iespējams, varētu tikt pieņemta, ja tā nolemtu Savienības likumdevējs.

( 14 ) Skat. pēc analoģijas spriedumus, 2009. gada 16. jūlijs, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, 27.–29. punkts), un 2010. gada 21. oktobris, Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, 29.–37. punkts).

( 15 ) Savā spriedumā Feist Publications, Inc. pret Rural Telephone Service Co., Inc. 499 U.S. 340, Amerikas Savienoto Valstu Augstākā tiesa nolēma, ka autortiesību sine qua non ir oriģinalitāte.

( 16 ) Sprieduma Infopaq International 37. punkts. Tiesa uzskatīja, ka “tādus darbus kā datorprogrammas, datubāzes vai fotogrāfijas autortiesības aizsargā tikai tad, ja tie ir oriģināli tajā ziņā, ka tie ir to autoru intelektuālā jaunrade” (minētā sprieduma 35. punkts, mans izcēlums).

( 17 ) Direktīvas 2001/29 3. pantā par “tiesībām uz darbu izziņošanu un tiesībām uz cita tiesību objekta publiskošanu” un minētās direktīvas 4. pantā par “izplatīšanas tiesībām” arī ir minēts “darbs”.

( 18 ) Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka būtu pilnībā kļūdaini interpretēt 2009. gada 16. jūlija spriedumu Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465) “kā tādu, kas nozīmē, ka jebkura veida darbs, lai kāds tas būtu, ir jāaizsargā ar autortiesībām, ja runa ir par autora intelektuālu jaunradi. 37. punktā izklāstītais ir jālasa, raugoties no 34.–36. punkta viedokļa, kuros ir skaidri pateikts, ka sistēma, kuru aizsargā Direktīva 2001/29, attiecas tikai uz dažiem objektiem, kas klasificēti kā literāri vai mākslas darbi Bernes konvencijas vai citas Savienības tiesību normas, piemēram, direktīvas par datorprogrammām, izpratnē” (tās apsvērumu 19. punkts).

( 19 ) Komisijas rakstveida apsvērumu 33. punkts. 2011. gada 4. oktobra spriedumā Football Association Premier League u.c. (C‑403/08 un C‑429/08, EU:C:2011:631, 96.–99. punkts) Tiesa nosprieda, ka sporta spēles nevar tikt uzskatītas par intelektuālo jaunradi, kas būtu kvalificējama kā darbs, jo, lai tās varētu tikt šādi kvalificētas, attiecīgajam objektam būtu jābūt oriģinālam tajā ziņā, ka tas ir paša autora intelektuālā jaunrade. Lai gan šo minētā sprieduma punktu formulējums patiešām rada iespaidu, ka “darbs” ir sinonīms “intelektuālai jaunradei” un ka vienīgais nosacījums autortiesību atzīšanai ir “intelektuālas jaunrades” esamība, es uzskatu, ka no šī sprieduma izriet, ka sporta spēles, it īpaši futbola mačus, neaizsargā autortiesības, jo tie ir pakļauti spēles noteikumiem, kas neatstāj vietu brīvai jaunradei autortiesību izpratnē. Patiesībā sporta spēlēm kā tādām trūkst oriģinalitātes. Tiesa neizskatīja jautājumu par to, vai sporta spēles ir “darbi” (neoriģināli).

( 20 ) Skat. spriedumu, 2012. gada 9. februāris, Luksan (C‑277/10, EU:C:2012:65, 59. punkts).

( 21 ) Manuprāt, vārdi “telles que” franču valodas redakcijā un “such as” angļu valodas redakcijā norāda uz “literāro un mākslas darbu”, kas var tikt aizsargāti ar autortiesībām, neizsmeļošo un līdz ar to piemēra raksturu.

( 22 ) Skat. Bernes konvencijas 2. panta 6. punktu.

( 23 ) Šajā ziņā skat. 25. lpp. Guide des traités sur le droit d’auteur et les droits connexes administrés par l’WIPO [Rokasgrāmata par WIPO pārvaldītajiem autortiesību un saistīto tiesību līgumiem], kas publicēta 2003. gadā un pieejama šādā interneta adresē: http://www.wipo.int/edocs/pubdocs/fr/copyright/891/wipo_pub_891.pdf.

( 24 ) Skat. Direktīvas 2001/29 15. apsvērumu. WIPO līguma par autortiesībām 4. pantā ir skaidri paredzēts, ka datorprogrammas ir aizsargātas kā literāri darbi Bernes konvencijas 2. panta nozīmē. Šī paša līguma 5. pantā ir paredzēts, ka jebkāda veida datu bāzes, kas to satura izvēles vai sakārtojuma dēļ veido intelektuālu jaunrades darbu, arī tiek aizsargātas tādā pašā veidā un kvalitātē. Skat. arī TRIPS [līguma] 10. pantu.

( 25 ) Direktīva 2001/29 attiecas uz autortiesību un blakustiesību tiesisko aizsardzību, izņemot it īpaši datorprogrammu tiesisko aizsardzību un datu bāzu tiesisko aizsardzību. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/24/EK (2009. gada 23. aprīlis) par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (OV 2009, L 111, 16. lpp.) attiecas specifiski uz datorprogrammu tiesisko aizsardzību. No Padomes Direktīvas 91/250/EEK (1991. gada 14. maijs) par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (OV 1991, L 122, 42. lpp.), kas tikusi atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2009/24, pirmā apsvēruma izriet, ka “mūsdienās nebūt ne visu dalībvalstu tiesību akti droši aizsargā datorprogrammas un, ja šāda aizsardzība pastāv, tā ir stipri dažāda”. Šajā sakarā norādīšu, ka datorprogrammas objektkods principā cilvēkam nav uztverams. Tomēr datorprogrammas objektkods ir precīzs un stabils produkts, kuru mašīna var konkrēti un objektīvi “nolasīt” vai “uztvert”. Savukārt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 96/9/EK (1996. gada 11. marts) par datubāzu tiesisko aizsardzību (OV 1996, L 77, 20. lpp.) attiecas specifiski uz datu bāzu tiesisko aizsardzību. Direktīvas 96/9 3. panta 1. punktā attiecībā uz autortiesībām ir noteikts, ka “datubāzes, kuras to satura atlases vai izkārtojuma ziņā ir autora paša intelekta radīts darbs, kā tādas ir aizsargājamas ar autortiesībām. Nosakot, vai tās jāaizsargā, neizmanto nekādus citus kritērijus”. Direktīvas 96/9 7. panta 1. punktā ar sui generis tiesībām ir aizsargātas datu bāzes, kuru satura iegūšanā, pārbaudē vai noformēšanā ir veikts kvalitātes vai kvantitātes aspektā būtisks ieguldījums.

( 26 ) Smilde uzskata, ka “neviens likumdevējs (ne Bernes konvencijas izstrādātāji, ne TRIPS [līguma] slēdzēji, ne WIPO līguma par autortiesībām autori, ne, pilnīgi noteikti, likumdošanas procesā, kas noveda pie Direktīvas [2001/29] pieņemšanas, iesaistītās puses) nekad nav vēlējies pieļaut kaut kā tik subjektīva, īsmūžīga, neprecīza, mainīga, netverama un tehniski noteikta kā garša monopolizāciju, izmantojot autortiesības” (tās apsvērumu 91. punkts).

( 27 ) Proti, ja tie būtu intelektuāla jaunrade. Skat. spriedumu, 2012. gada 1. marts, Football Dataco u.c. (C‑604/10, EU:C:2012:115, 42. punkts).

( 28 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 2. maijs, SAS Institute (C‑406/10, EU:C:2012:259, 33. punkts). Skat. arī WIPO līguma 2. pantu par autortiesībām un TRIPS [līguma] 9. panta 2. punktu.

( 29 ) Protams, Savienības tiesībās vairs nepastāv nosacījums, ka apzīmējumam ir jāveido grafisks attēls. Tomēr ir svarīgi norādīt, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2015, L 336, 1. lpp.), kas stājusies spēkā 2016. gada 12. janvārī, 3. panta b) punktā un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2015/2424 (2015. gada 16. decembris), ar ko groza Padomes Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi, Komisijas Regulu (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, un atceļ Komisijas Regulu (EK) Nr. 2869/95 par maksām, kas jāmaksā Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (OV 2015, L 341, 21. lpp.), kas stājusies spēkā 2016. gada 23. martā, ir prasīts, lai reģistrā šādus apzīmējumus varētu atveidot tādā veidā, kas ļauj kompetentajām iestādēm un sabiedrībai skaidri un precīzi noteikt, kas ir to īpašniekam piešķirtās aizsardzības priekšmets.

( 30 ) Skat. šo apsvērumu 34. punktu.

( 31 ) Šeit es runāju par darba identifikāciju, nevis par tā oriģinalitātes novērtējumu, kas ir dažādiem viedokļiem pakļauts vērtējums un ietver zināmu subjektivitāti. Tomēr, ja nav iespējams veikt precīzu un objektīvu darba identifikāciju, ir iespējama arī tā oriģinalitātes novērtēšana.

( 32 ) Komisija uzskata, ka garšas radītās sajūtas un iespaids “ir [..] subjektīvi, nekonkrēti un (tātad) neatkārtojami, katrā ziņā ne ar pietiekamu nešaubīgumu, objektivitāti un precizitāti, lai ļautu [tās] aizsargāt ar autortiesībām” (tās apsvērumu 41. punkts).

( 33 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV 2004, L 157, 45. lpp., un labojums – OV 2004, L 195, 16. lpp.) 28. apsvērumā ir paredzēts, ka “papildus civiliem un administratīviem pasākumiem, kārtībai un aizsardzības līdzekļiem, kas paredzēti šajā direktīvā, kā līdzekli intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanas nodrošināšanai attiecīgos gadījumos var izmantot arī kriminālsankcijas”.

( 34 ) Skat. arī Bernes konvencijas 2. panta 2. punktu.

( 35 ) Skat. Direktīvas 2001/29 2. pantu.

( 36 ) Skat. Direktīvas 2001/29 3. pantu.

( 37 ) Skat. Direktīvas 2001/29 4. pantu.