ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS

[GIOVANNI PITRUZZELLA]

SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 5. septembrī ( 1 )

Lieta C‑519/18

TB

pret

Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

(Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Galvaspilsētas Budapeštas Administratīvo un darba lietu tiesa, Ungārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Imigrācijas politika – Tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos – Direktīva 2003/86/EK – Bēgļu ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai izvirzītie nosacījumi – 10. panta 2. punkts – Jēdziens “atkarīga persona” – Valsts tiesību akti, ar kuriem tiesības īstenot ģimenes atkalapvienošanos ir pakļautas nosacījumam, ka attiecīgajam ģimenes loceklim ir jābūt nespējīgam nodrošināt savas vajadzības izcelsmes valstī sava veselības stāvokļa dēļ

I. Ievads

1. Vai valsts iestāde var pakļaut tiesības īstenot ģimenes atkalapvienošanos, ko ir lūdzis bēgļa paplašinātās ģimenes loceklis, nosacījumam, ka šim ģimenes loceklim ir jābūt nespējīgam nodrošināt savas vajadzības izcelsmes valstī sava veselības stāvokļa dēļ?

2. Tāds būtībā ir prejudiciālo jautājumu, ko Tiesai uzdevusi Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Galvaspilsētas Budapeštas Administratīvā un darba lietu tiesa, Ungārija), priekšmets saistībā ar ģimenes atkalapvienošanās procedūru, kas attiecas uz irāņu izcelsmes bēgļa māsu.

3. Saskaņā ar Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos ( 2 ) 10. panta 2. punktu dalībvalstīm ir iespēja atļaut ģimenes atkalapvienošanos ar bēgļa paplašinātās ģimenes locekļiem, ja tie “ir atkarīgi” no bēgļa.

4. Šajā lietā iesniedzējtiesa jautā Tiesai par dalībvalstu rīcības brīvības apmēru šīs tiesību normas īstenošanas ietvaros. It īpaši Tiesai tiek lūgts precizēt, cik lielā mērā dalībvalstīm ir jāievēro minētajā tiesību normā noteiktais atbilstības kritērijs par atkarības saiknes pastāvēšanu starp attiecīgo ģimenes locekli un bēgli ( 3 ).

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

5. Direktīvā 2003/86 ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem trešo valstu valstspiederīgie, kas likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā, īsteno tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos.

6. Šīs direktīvas 8. apsvērums ir izteikts šādā redakcijā: “Īpaša uzmanība jāpievērš bēgļu situācijai, ņemot vērā iemeslus, kuru dēļ viņi bija spiesti pamest savu valsti un kuru dēļ viņi nevar dzīvot parastu dzīvi šajā valstī. Tādēļ jānosaka labvēlīgāki nosacījumi ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai.”

7. Šīs direktīvas 3. panta 5. punkts ir formulēts šādi: “Šī direktīva neskar dalībvalstu iespējas pieņemt vai saglabāt labvēlīgākus noteikumus.”

8. Minētās direktīvas II nodaļas “Ģimenes locekļi” 4. panta 1.–3. punktā ir noteikts: “1. Saskaņā ar šo direktīvu un ievērojot IV nodaļā izklāstītos noteikumus, kā arī 16. pantu, dalībvalstis atļauj šādu ģimenes locekļu iebraukšanu un uzturēšanos: a) apgādnieka laulātais; b) apgādnieka vai viņa/viņas laulātā nepilngadīgi bērni, arī bērni, kas adoptēti [..]; c) apgādnieka nepilngadīgi bērni, arī adoptēti bērni, ja apgādniekam pār tiem ir aizbildnība un bērni ir atkarīgi no viņa vai viņas. [..]; d) laulātā nepilngadīgi bērni, arī adoptēti bērni, ja laulātajam pār tiem ir aizbildnība, un bērni ir atkarīgi no viņa vai viņas. [..]. [..] 2. Saskaņā ar šo direktīvu un ievērojot IV nodaļā izklāstītos noteikumus, dalībvalstis ar tiesību aktiem vai noteikumiem, var atļaut šādu ģimenes locekļu ieceļošanu un uzturēšanos: a) apgādnieka vai viņa vai viņas laulātā pirmās pakāpes radinieki taisnā augšupējā līnijā, ja tie ir atkarīgi no apgādnieka un nesaņem pienācīgu ģimenes atbalstu izcelsmes valstī; b) apgādnieka vai viņa vai viņas laulātā pilngadīgi neprecējušies bērni, ja tie objektīvu iemeslu dēļ nevar nodrošināt savas vajadzības sava veselības stāvokļa dēļ. 3. Pamatojoties uz tiesību aktiem vai noteikumiem, dalībvalstis var atļaut apgādnieka neprecēta partnera, kurš ir trešās valsts pilsonis, ar kuru apgādniekam ir pienācīgi apliecinātas stabilas ilgtermiņa attiecības, vai trešās valsts pilsoņa, kurš ir saistīts ar apgādnieku reģistrētas partnerības rezultātā saskaņā ar 5. panta 2. punktu, un neprecētu nepilngadīgu bērnu, arī adoptētu bērnu, kā arī pilngadīg[u] neprecēt[u] bērn[u], kuri objektīvu iemeslu dēļ nevar nodrošināt savas vajadzības veselības stāvokļa dēļ, [..] ieceļošanu un uzturēšanos saskaņā ar šo direktīvu un, ievērojot noteikumus, kas noteikti IV nodaļā. Dalībvalstis var lemt, ka reģistrēto partneru statuss ir līdzvērtīgs laulāto statusam attiecībā uz ģimeņu atkalapvienošanos.”

9. Direktīvas 2003/86 V nodaļas “Bēgļu ģimenes atkalapvienošanās” 10. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts: “1. Šīs direktīvas 4. pants attiecas uz ģimenes locekļu definīciju, izņemot to, ka tā 1. punkta trešā daļa neattiecas uz bēgļu bērniem. 2. Dalībvalstis var atļaut ģimenes atkalapvienošanos ar citiem ģimenes locekļiem, kas nav noteikti 4. pantā, ja tie ir atkarīgi no bēgļa”.

10. Saskaņā ar šīs direktīvas 17. pantu: “Dalībvalstis pienācīgi ņem vērā personas ģimenes attiecību veidu un pastāvību, viņa uzturēšanās laiku dalībvalstī un [..] ģimenes, kultūras vai sociālo saišu esamību ar savu izcelsmes valsti, ja pieteikumu noraida, atsauc vai atsaka pagarināt uzturēšanās atļauju, vai lemj par apgādnieka [vai] viņa ģimenes locekļu izraidīšanu no valsts.”

B. Ungārijas tiesības

11. A harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény ( 4 ) (2007. gada Likums Nr. II par trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos; turpmāk tekstā – “2007. gada likums”) 19. pantā ir noteikts: “1. Uzturēšanās atļauju ģimenes atkalapvienošanās nolūkā var saņemt trešās valsts valstspiederīgais, kas ir trešās valsts valstspiederīgā, kuram ir uzturēšanās atļauja, imigrācijas atļauja, pastāvīgās uzturēšanās atļauja, pagaidu atļauja veikt uzņēmējdarbību, pastāvīgā atļauja veikt uzņēmējdarbību, atļauja veikt uzņēmējdarbību valstī vai atļauja veikt uzņēmējdarbību EK, vai personas, kurai saskaņā ar speciālo likumu ir uzturēšanās atļauja vai pastāvīgās uzturēšanās atļauja (turpmāk tekstā – “apgādnieks”), ģimenes loceklis. 2. Uzturēšanās atļauju ģimenes atkalapvienošanās nolūkā var saņemt: a) personas, kurai ir piešķirts bēgļa statuss, ģimenes loceklis, kā arī b) nepilngadīgā bez pavadības, kuram ir piešķirts bēgļa statuss, vecāki vai, ja tādu nav, viņa aizbildnis. [..] 4. Uzturēšanās atļauju ģimenes atkalapvienošanās nolūkā var saņemt apgādnieka vai viņa laulātā, vai personas, kurai ir piešķirts bēgļa statuss: a) apgādībā esoši vecāki; b) brālis vai māsa un augšupējie un lejupējie radinieki taisnā līnijā, ja viņi nevar nodrošināt savas vajadzības sava veselības stāvokļa dēļ.”

III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

12. Apgādnieks ir irāņu izcelsmes persona, un 2015. gada 7. septembrī kompetentā Ungārijas iestāde viņam piešķīra bēgļa statusu. 2016. gada 12. janvārī apgādnieka māsa Ungārijas diplomātiskajā pārstāvniecībā Teherānā iesniedza pieteikumu par uzturēšanās atļaujas izsniegšanu ģimenes atkalapvienošanās nolūkā.

13. Pirmās instances iestāde šo pieteikumu noraidīja divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, šī iestāde uzskatīja, ka pieteikuma iesniedzēja bija norādījusi kļūdainu informāciju. Otrkārt, tā atzina, ka šis pieteikums arī neatbilda 2007. gada likuma 19. panta 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem, jo pieteikuma iesniedzēja nebija pierādījusi, ka, ņemot vērā viņas izglītību un veselības stāvokli, viņa nevarētu nodrošināt savas vajadzības sava veselības stāvokļa dēļ. Šajā ziņā pirmās instances iestāde norādīja, ka saskaņā ar pieteikumam pievienotajiem medicīniskajiem dokumentiem pieteikuma iesniedzējai bija depresija, kuras dēļ viņai regulāri bija jālieto zāles.

14. Šo lēmumu apstiprināja otrās instances iestāde.

15. Apgādnieks šo lēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā. It īpaši viņš uzskata, ka 2007. gada likuma 19. panta 4. punktā paredzētās prasības ir pretrunā Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punktā paredzētajām tiesību normām, un līdz ar to viņš lūdza, lai iesniedzējtiesa iesniedz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

16. Tā kā arī iesniedzējtiesa šaubās par 2007. gada likuma 19. panta 4. punkta saderību ar Savienības tiesībām, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas [2003/86] 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi – ja saskaņā ar minēto pantu dalībvalsts atļauj ieceļot ģimenes loceklim, kas nav iekļauts [šīs direktīvas] 4. pantā noteikto personu lokā, tā var šim ģimenes loceklim piemērot tikai 10. panta 2. punktā paredzēto prasību (ka viņš ir “atkarīgs no bēgļa”)? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai no apgādnieka “atkarīga” ģimenes locekļa statuss (“dependency”), kas reglamentēts Direktīvas [2003/86] 4. panta 2. punkta a) apakšpunktā, nozīmē faktisku situāciju, kurā kumulatīvi ir jāizpilda dažādi atkarības aspekti, vai arī, lai kvalificētu minētajā statusā, pietiek konstatēt tikai kādu no šiem aspektiem, ņemot vērā konkrētās lietas īpašos apstākļus,? Vai šajā kontekstā ar [šīs direktīvas] 10. panta 2. punktā noteikto prasību (“tie ir atkarīgi no bēgļa”) ir saderīga dalībvalsts tiesību norma, ar ko, izslēdzot individualizētu vērtējumu, tiek ņemts vērā tikai viens faktiskais apstāklis (aspekts, kas norāda uz atkarību: “objektīvu iemeslu dēļ nevar nodrošināt savas vajadzības sava veselības stāvokļa dēļ) kā nosacījums, lai tiktu izpildīta šī prasība? 3) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša un dalībvalsts var piemērot citas prasības, kas nav noteiktas Direktīvas[2003/86] 10. panta 2. punktā (ka tie ir “atkarīgi no bēgļa”), vai tas nozīmē, ka dalībvalstij, ja vien tā to uzskata par atbilstošu, ir tiesības noteikt jebkuru prasību, tostarp [šīs direktīvas] 4. panta 2. un 3. punktā noteiktās prasības attiecībā uz citiem ģimenes locekļiem, vai arī tā var piemērot tikai [minētās] direktīvas 4. panta 3. punktā minēto prasību? Šajā gadījumā kāda faktiskā situācija ietver [direktīvas] 4. panta 3. punktā noteikto prasību “objectively unable to provide for teir own needs on account of their state of health”? Vai tā ir jāinterpretē tādējādi, ka ģimenes loceklis nevar [nodrošināt] “savas vajadzības”, vai tādējādi, ka viņš “nespēj” rūpēties “par sevi”, vai attiecīgā gadījumā tā ir jāinterpretē citādi?”

17. Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītājs, Ungārijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija.

IV. Vērtējums

18. Pirms tiek izvērtēti Tiesai uzdotie iesniedzējtiesas jautājumi, ir jāformulē ievada apsvērums par šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.

A. Ievada apsvērums par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību

19. Savos apsvērumos Ungārijas valdība apgalvo, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo 2007. gada likuma 19. panta 4. punkts nav Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punkta transponēšanas valsts pasākums. Tā norāda, ka šī valsts tiesību norma nav tikusi formāli paziņota Komisijai, jo tā tika pieņemta Ungārijas pašas kompetences ietvaros.

20. Es neuzskatu, ka Ungārijas valdības norādītā paziņojuma neesamība šajā gadījumā varētu pamatot šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību.

21. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja kāds no prejudiciālā nolēmuma procedūras dalībniekiem apstrīd iesniedzējtiesas nolēmuma saturu, Tiesai sava pārbaude ir jāierobežo ar tiem vērtējuma elementiem, kurus iesniedzējtiesa ir izlēmusi tai darīt zināmus, it īpaši attiecībā uz atbilstošā valsts tiesiskā regulējuma piemērošanas nosacījumiem, kurus šī pēdējā uzskata par skaidriem, jo valsts tiesību normu interpretācija ir vienīgi dalībvalstu tiesu kompetencē ( 5 ). Šādos apstākļos Tiesai ir jāizskata šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ņemot vērā minētās tiesas sniegto valsts tiesību interpretāciju un neņemot vērā kritiku, ko šajā ziņā ir izteikusi Ungārijas valdība.

22. Turklāt es norādu, ka saskaņā ar Ungārijas Iekšlietu ministrijas 2016. gadā sniegtu publisku ziņojumu 2007. gada likuma mērķis faktiski ir transponēt valsts tiesību sistēmā Direktīvas 2003/86 tiesību normas, tostarp attiecībā uz bēgļa ģimenes atkalapvienošanos ar viņa paplašinātās ģimenes locekļiem ( 6 ).

23. Līdz ar to es uzskatu, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams un ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir jāizskata.

B. Par pirmo jautājumu

24. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts atļauj bēgļa ģimenes atkalapvienošanos ar viņa paplašinātās ģimenes locekļiem, šai valstij ir jāievēro šajā tiesību normā paredzētais nosacījums par to, lai viņi būtu “atkarīgi”.

25. Tiesai vēl nav bijusi iespēja sniegt norādījumus par minētās direktīvas 10. panta 2. punkta precīzu tvērumu un it īpaši par rīcības brīvību, kas ir piešķirta dalībvalstīm šīs tiesību normas īstenošanas ietvaros. Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punkta transponēšanas dalībvalstu tiesībās nosacījumu salīdzinošā analīze atklāj būtiskas atšķirības, tādēļ vēl jo vairāk ir nepieciešams skaidrojums ( 7 ).

26. Lai atbildētu uz jautājumu, ko iesniedzējtiesa ir uzdevusi Tiesai, manuprāt, ir jāformulē pirmais apsvērums attiecībā uz attiecīgās tiesību normas priekšmetu un raksturu.

27. Direktīvā 2003/86 paredzētās ģimenes atkalapvienošanās procedūras ietvaros Savienības likumdevējs nošķir divu veidu režīmus.

28. Pirmais ir trešo valstu valstspiederīgajiem paredzēts vispārējais režīms, kura materiāltiesiskie nosacījumi ir uzskaitīti šīs direktīvas 4.–8. pantā.

29. Otrais ir bēgļiem paredzēts speciāls režīms, kura materiāltiesiskie nosacījumi savukārt ir noteikti Direktīvas 2003/86 9.–12. pantā. Šis režīms ļauj garantēt tiesību uz parastu ģimenes dzīvi efektivitāti, apvienojot ģimenes locekļus, kas viņu izcelsmes valstī esošu apstākļu dēļ ir aizbēguši no vajāšanas un būtiska kaitējuma un ir izšķirti piespiedu pārvietošanās vai bēgšanas rezultātā.

30. Uz minētās direktīvas 10. pantu attiecas šis īpašais režīms, un tā mērķis ir noteikt ģimenes atkalapvienošanās saņēmēju loku.

31. Direktīvas 2003/86 10. panta 1. punkts attiecas uz bēgļa kodolģimenes locekļiem, proti, laulāto un nepilngadīgajiem bērniem ( 8 ). Ir runa par saistošu tiesību normu, jo dalībvalstīm ir pienākums atļaut šīm personām ieceļot un uzturēties ar tādiem nosacījumiem, kas būtībā ir identiski tiem, kurus Savienības likumdevējs ir paredzējis šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ( 9 ). Tiesa uzskata, ka ģimenes atkalapvienošanās atļauja ir vispārīgs noteikums un ka tiesību normas, kas ļauj noteikt tās ierobežojumus, ir jāinterpretē šauri ( 10 ). Tiesa uzskata, ka ar šo tiesību normu dalībvalstīm ir noteikti “precīzi pozitīvi pienākumi, kuriem atbilst skaidri definētas subjektīvas tiesības, [jo minētajā pantā šajā pašā direktīvā] paredzētajos gadījumos ir noteikts pienākums atļaut aizbildņa konkrētu ģimenes locekļu atkalapvienošanos, neparedzot iespēju izmantot to rīcības brīvību” ( 11 ).

32. Savukārt Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punkts attiecas uz bēgļa paplašinātās ģimenes locekļiem (pilngadīgi bērni, brāļi un māsas bērni, brāļu vai māsu bērni u.c.). Pretēji šīs direktīvas 10. panta 1. punktam minētais pants ir fakultatīva tiesību norma, kas saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nozīmē, ka tā dalībvalstīm piešķir plašu rīcības brīvību ( 12 ). Pēdējām minētajām nav pienākuma īstenot minētās direktīvas 10. panta 2. punktā paredzētās tiesību normas, jo Savienības tiesības ļauj katrai dalībvalstij suverēni, atkarībā no politiskiem, humāniem vai praktiskiem apsvērumiem izlemt pieņemt bēgļa ģimenes atkalapvienošanos ar viņa paplašinātās ģimenes locekļiem.

33. Līdz ar to Direktīvā 2003/86 ir noteikts tikai zināms saskaņošanas līmenis, jo tā ļauj pastāvēt atšķirībām starp dalībvalstīm attiecībā uz bēgļa paplašinātās ģimenes locekļu ieceļošanas un uzturēšanās iespējām. Tādējādi valsts tiesību aktu salīdzinošā analīze ļauj konstatēt, ka dažas dalībvalstis ir izvēlējušās īstenot šo tiesību normu, lai gan citas no tā ir atteikušās.

34. Ņemot to vērā, fakts, ka runa ir par fakultatīvu tiesību normu, nenozīmē, ka dalībvalstīm ir pilnīga brīvība tās īstenošanā, lai – atkarībā no to labās gribas – veicinātu personu, kurām ir piemērojama šī tiesību norma, ieceļošanu un uzturēšanos.

35. It īpaši tas nav iemesls, lai pamatotu to, ka dalībvalsts neņem vērā atbilstības nosacījumu, kuru Savienības likumdevējs ir skaidri norādījis minētajā tiesību normā.

36. Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punkta noteikumu pārbaude ļauj precīzi noteikt dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību.

37. Lai arī Savienības likumdevējs tām piešķir ievērojamu rīcības brīvību attiecībā uz šīs tiesību normas īstenošanu (“dalībvalstis var atļaut ģimenes atkalapvienošanos” ( 13 )) un attiecībā uz tiesību subjektu kategoriju, kas var to izmantot (“citi ģimenes locekļi, kas nav noteikti 4. pantā” ( 14 )), tas tomēr īpaši rūpīgi precizē gadījumu, kādā atkalapvienošanās ir iespējama, proti, gadījumu, kad attiecīgais ģimenes loceklis “ir atkarīgs no bēgļa”.

38. Tādējādi Savienības likumdevējs ir izmantojis tādu pašu pieeju kā tā, kas izmantota Direktīvas 2003/86 4. panta ietvaros, precizējot attiecībā uz katru tiesību subjektu kategoriju precīzus un noteiktus atbilstības nosacījumus. Līdz ar to es uzskatu, ka [Savienības likumdevēja] uztverē norāde par atkarības saiknes esamību starp attiecīgo ģimenes locekli un bēgli bija iecerēta kā tiesību norma, kas nav vis vēlējuma formā, bet gan, gluži pretēji, tai ir saistošs raksturs attiecībā uz dalībvalstīm, lai kāds arī būtu tām iepriekš noteiktās rīcības brīvības apmērs. Prasība par atkarības saikni starp attiecīgo ģimenes locekli un bēgli, ko raksturo tas, ka pirmais minētais ir atkarīgs no otrā minētā, manuprāt, veido priekšnosacījumu Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punkta piemērojamībai.

39. Ņemot vērā šos apsvērumus, es līdz ar to uzskatu, ka šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts atļauj bēgļa ģimenes atkalapvienošanos ar viņa paplašinātās ģimenes locekļiem, šai valstij ir jāievēro nosacījums par to, lai viņi būtu “atkarīgi”, kuru Savienības likumdevējs ir skaidri norādījis minētajā tiesību normā.

40. Turklāt es uzskatu, ka dalībvalstis nevar sniegt pašas savu jēdziena “apgādībā esoša persona” definīciju.

41. Daudzajos strīdos, ko tā ir izskatījusi, Tiesa bez mitas ir atgādinājusi, ka šis jēdziens ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kas kā tāds ir jāinterpretē vienveidīgi visu dalībvalstu teritorijā.

42. Šī jēdziena nozīme un tvērums ir definēti Direktīvas 2004/38/EK kontekstā ( 15 ). Saskaņā ar Tiesas nostiprinātu formulu attiecībā uz “apgādībā esoša” ģimenes locekļa statusu “šādu faktisku situāciju raksturo apstāklis, ka materiālu atbalstu ģimenes loceklim sniedz Savienības pilsonis, kurš izmanto savas vai sava laulātā brīvas pārvietošanās tiesības [kurš ir izmantojis savas brīvas pārvietošanās tiesības, vai viņa laulātais]” ( 16 ). No šīs judikatūras izriet, ka “apgādībā esošam” ģimenes loceklim ir jābūt nespējīgam, ņemot vērā viņa ekonomiskos un sociālos apstākļus savā izcelsmes valstī, apmierināt savas būtiskākās vajadzības ( 17 ), proti, viselementārākās vajadzības ( 18 ).

43. Manuprāt, nepastāv iemesls sniegt citu jēdziena “atkarīga persona” definīciju Direktīvas 2003/86 kontekstā. Ņemot vērā konkrētās definīcijas formulējumu, “atkarīgas personas” statuss ir jāizvērtē konkrēti un objektīvi, neatkarīgi no attiecīgo personu valstspiederības un līdz ar to neatkarīgi no apgādnieka statusa, vai tas būtu Savienības pilsonis, kurš izmanto Direktīvā 2004/38 paredzētās tiesības, vai arī trešās valsts valstspiederīgais, kurš izmanto Direktīvā 2003/86 paredzētās tiesības.

44. Savos norādījumos Komisija turklāt ir minējusi, ka Tiesas izstrādātie kritēriji Direktīvas 2004/38 kontekstā, lai novērtētu atkarības situāciju, var mutatis mutandis orientēt dalībvalstis uz kritērijiem, kas tām pašām ir jānosaka, lai novērtētu attiecīgās personas atkarības raksturu un ilgumu saistībā ar Direktīvas 2003/86 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu ( 19 ).

45. Līdz ar to es uzskatu, ka šīs direktīvas 10. panta 2. punktā paredzētais nosacījums par to, lai attiecīgais ģimenes loceklis būtu “atkarīgs no bēgļa”, ir jāinterpretē tādējādi, ka šim ģimenes loceklim ir jābūt tādā faktiskā situācijā, ko raksturo apstāklis, ka materiālo atbalstu viņam sniedz minētais bēglis.

C. Par otro jautājumu

46. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punktā nav pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru tādā procedūrā, kurā nav veikta individualizēta pārbaude, bēgļa tiesības īstenot ģimenes atkalapvienošanos ar brāli vai māsu ir pakļautas prasībai, ka viņš/viņa nevar nodrošināt savas vajadzības sava veselības stāvokļa dēļ.

47. Iesniedzējtiesa šaubās par šajā tiesību normā paredzētās procedūras diviem būtiskiem elementiem.

48. Pirmkārt, tā vēlas noskaidrot, vai – un attiecīgā gadījumā – kādā mērā dalībvalsts var piemērot nosacījumu par to, lai [attiecīgais ģimenes loceklis] būtu “atkarīgs no bēgļa” sašaurināti, lai aptvertu tikai vienu īpašu atkarības veidu. Otrkārt, tā vēlas noskaidrot, vai šī valsts var turklāt neveikt atkalapvienošanās pieteikuma individualizētu pārbaudi.

1. Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punkta piemērošanas jomas ierobežošana, to attiecinot uz vienu īpašu atkarības veidu

49. Iesniedzējtiesas jautājumu pamatā ir tas, ka pamatlietā aplūkoto valsts tiesību aktu sekas ir tādas, ka tiek ierobežota Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punkta piemērošanas joma ratione personae, jo ar tiem no ģimenes atkalapvienošanās iespējām izslēdz bēgļa ģimenes locekļus, kas ir no viņa atkarīgi citu iemeslu dēļ nekā tie, kas attiecas uz viņu veselības stāvokļa izmaiņām, un ir saistīti, piemēram, ar izcelsmes valsts specifiskiem kultūras aspektiem vai vienkārši emocionāliem aspektiem.

50. Ņemot vērā direktīvas 10. panta 2. punkta īpašo raksturu, es tomēr neredzu nekādus principiālus šķēršļus tam, lai dalībvalstij – kas izvēlas veicināt bēgļa ģimenes atkalapvienošanos ar paplašinātās ģimenes locekļiem, kamēr citas izvēlas to nedarīt, – būtu iespēja ierobežot šīs tiesību normas piemērošanas jomu, to attiecinot tikai uz kādu īpašu atkarības situāciju vai formu.

51. Es uzskatu, ka šīs tiesību normas fakultatīvais raksturs piešķir šai dalībvalstij iespēju rīkoties, kas tai nav tādu stingrāku tiesību normu ietvaros kā tās, kas paredzētas minētās direktīvas 10. panta 1. punktā. Šai iespējai rīkoties tai ir jāļauj īstenot rīcības brīvību, kas tai tomēr ir jāizmanto, ievērojot Savienības likumdevēja paredzētos nosacījumus un tā, lai neapdraudētu ne Direktīvas 2003/86 mērķi, ne tās lietderīgo iedarbību ( 20 ).

52. Man šķiet, ka šajā ziņā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais atbilst šīm prasībām.

53. Pirmkārt, persona, kas nevar nodrošināt savas vajadzības savā izcelsmes valstī sava veselības stāvokļa dēļ, var atrasties tādā faktiskā situācijā, kuru raksturo apstāklis, ka tās materiālo atbalstu nodrošina apgādnieks un ka tādējādi to var kvalificēt kā “atkarīgu” Tiesas judikatūras izpratnē.

54. Otrkārt, šāds tiesiskais regulējums, pat ja ar to nosacījums par to, lai [attiecīgie ģimenes locekļi] būtu “atkarīgi no bēgļa”, tiek piemērots sašaurināti, neapdraud ne Direktīvas 2003/86 mērķi, ne attiecīgās tiesību normas lietderīgo iedarbību. Tas galu galā tiecas veicināt trešo valstu valstspiederīgo, it īpaši bēgļu, ģimenes atkalapvienošanos, pat ja tas neattiecas uz visām situācijām, kurās bēgļa paplašinātās ģimenes locekļi ir atkarīgi no bēgļa.

55. Es vēlreiz atgādinu, ka Direktīva 2003/86 neuzliek dalībvalstīm pienākumu pieņemt ieceļošanas un uzturēšanās pieteikumus, ko ir iesnieguši bēgļa paplašinātās ģimenes locekļi, kuri ir no viņa atkarīgi. Dažas dalībvalstis, kā, piemēram, Francija vai arī Beļģija, turklāt nav attiecīgo tiesību normu ieviesušas.

56. Šādos apstākļos es esmu pārliecināts, ka ir jāatstāj zināma iespēja rīkoties tām dalībvalstīm, kuras uzskatītu, ka ir gan iespējams, gan piemēroti vai vēlami veicināt ierobežota tiesību subjektu loka atkalapvienošanos. Valstu tiesību aktu salīdzinošā analīze parāda, cik lielā mērā dalībvalstis izrāda piesardzību, pārsvarā paredzot, ka bēgļa ģimenes atkalapvienošanās ar paplašinātās ģimenes locekļiem izmantošana ir pakļauta ierobežojošiem nosacījumiem, kas saistīti ar atkarības stāvokli ( 21 ). Ja šīm dalībvalstīm tiktu prasīts piemērot nosacījumu par to, lai [šie ģimenes locekļi] būtu “atkarīgi no bēgļa”, plaši, aptverot jebkādu atkarības situācijas formu vai situāciju izcelsmes valstī, ir ļoti iespējams, ka šīs dalībvalstis tiktu atturētas no šīs tiesību normas īstenošanas, pat ja tās to uzskatītu par iespējamu attiecībā uz konkrētu tiesību subjektu kategoriju.

57. Visbeidzot, treškārt, es uzskatu, ka Tiesas judikatūra neliedz dalībvalstij tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā noteikt īpašu prasību par atkarības veidu vai iemesliem.

58. Šajā ziņā es atsaucos uz Tiesas judikatūru Direktīvas 2004/38 ( 22 ) kontekstā, it īpaši 2012. gada 5. septembra spriedumā Rahman u.c. ( 23 ), kas kopš tā laika ir apstiprināta 2019. gada 26. marta spriedumā SM (Bērns, kas ir nodots aizbildnībā saskaņā ar Alžīrijas kafala sistēmu) ( 24 ).

59. 2012. gada 5. septembra spriedums Rahman u.c. ( 25 ) attiecas uz Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta interpretāciju, atbilstoši kurai dalībvalstīm ir pienākums saskaņā ar saviem valsts tiesību aktiem veicināt Savienības pilsoņa tādu ģimenes locekļu ieceļošanu un uzturēšanos, kuri neietilpst kodolģimenes definīcijā, ja tie it īpaši ir šī pilsoņa apgādībā.

60. Šī tiesību norma atšķiras no Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punkta, jo ar to dalībvalstīm ir noteikts faktisks pienākums īstenot pasākumus, kas ir nepieciešami, lai veicinātu tādu personu ieceļošanu un uzturēšanos, kuras atrodas atkarības situācijā. Tomēr šis pienākums ir formulēts vispārīgi, kas katrai dalībvalstij atstāj plašu rīcības brīvību, kuras apmērs tiek jo vairāk uzsvērts ar skaidru norādi uz valsts tiesību aktiem.

61. Tiesa ņēma vērā šos apstākļus. Tā nosprieda, ka “dalībvalstis var, īstenojot [rīcības brīvību, kas tām piešķirta atbilstoši minētajai tiesību normai], savos tiesību aktos paredzēt īpašas prasības attiecībā uz atkarības raksturu vai ilgumu”, lai “it īpaši” garantētu, ka atkarība ir reāla un nav saistīta ar ļaunprātīgu izmantošanu ( 26 ). Tomēr Tiesa noteica, ka šīm prasībām ir jāatbilst ierastajai noteikumu attiecībā uz atkarību nozīmei, kas paredzēti Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā, un ka ar tām nedrīkst tikt laupīta šīs tiesību normas lietderīgā iedarbība ( 27 ).

62. Šajā spriedumā Tiesa tādējādi atzina, ka dalībvalstīm ir tiesības izmantot to rīcības brīvību, lai, pārsniedzot Savienības likumdevēja skaidri formulēto atbilstības kritēriju (“[ir] atkarīgs”), noteiktu īpašas prasības attiecībā uz atkarības situāciju, kurā atrodas attiecīgais ģimenes loceklis, lai gan Direktīvā 2004/38 paredzētās tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos ir uzskatāmas par izrietošām no Savienības pilsoņa brīvas pārvietošanās tiesībām un tiek netieši aizsargātas tādēļ, ka var tikt apdraudēta Savienības pilsonības lietderīgā iedarbība ( 28 ).

63. Es atgādinu, ka uz Direktīvu 2003/86 attiecas nevis tiesību normas par Savienības pilsonību un personu brīvu pārvietošanos, bet gan imigrācijas politikas tiesību normas ( 29 ). Šādā kontekstā Tiesa ir atzinusi, ka ģimenes locekļiem nav subjektīvu tiesību tikt uzņemtiem dalībvalsts teritorijā un ka, piemērojot Direktīvu 2003/86, dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība, izskatot ģimenes atkalapvienošanās pieteikumus, un tās var izvirzīt nosacījumus šo tiesību izmantošanai ( 30 ).

64. Šādos apstākļos man līdz ar to šķiet, ka ar Tiesas judikatūru nav aizliegts piešķirt dalībvalstīm rīcības brīvību, kas tām ļauj savos tiesību aktos paredzēt īpašus nosacījumus attiecībā uz atkarības formu vai raksturu.

65. Ņemot vērā šos elementus, es tādējādi uzskatu, ka Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punkts pats par sevi nav pretrunā tādam valsts tiesiskajam regulējumam kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru bēgļa māsas tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos ir pakļautas nosacījumam, ka viņai ir jābūt atkarīgai no bēgļa, jo viņa nevar nodrošināt savas vajadzības sava veselības stāvokļa dēļ.

66. Tomēr šim tiesiskajam regulējumam tā piemērošanas stadijā ir arī jāapmierina nepieciešamību nodrošināt pieteikuma individualizētu pārbaudi, ko es pārbaudīšu tagad.

2. Nepieciešamība veikt individualizētu pieteikuma pārbaudi

67. Otrā jautājuma ietvaros iesniedzējtiesa uzsver, ka, piemērojot pamatlietā aplūkoto tiesisko regulējumu, nav veikta nekāda pieteikuma iesniedzēja personīgās situācijas pārbaude.

68. Ja tas tā ir, ir acīmredzams, ka šāds tiesiskais regulējums neatbilst procesuālajām prasībām, kas ir jāievēro katrai dalībvalstij, izskatot pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos saskaņā ar Direktīvu 2003/86 – it īpaši tās 17. pantā paredzētajām prasībām.

69. Šajā tiesību normā ir noteikta prasība dalībvalstij pārbaudīt pieteikuma iesniedzēja situāciju un veikt individualizētu pārbaudi ( 31 ).

70. Atgādinu, ka, piemēram, lietā, kas bija pamatā 2010. gada 4. marta spriedumam Chakroun ( 32 ), kurā pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos bija iesniegusi trešās valsts valstspiederīgā laulātā, Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 2003/86 17. pants nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, kas ļauj kompetentajai valsts iestādei noraidīt pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, neveicot konkrētu pieteikuma iesniedzēja situācijas pārbaudi. Šajā spriedumā Tiesa norādīja, ka vajadzību apmērs var būt ļoti atšķirīgs atkarībā no indivīdiem, un līdz ar to tā nosprieda, ka ar šo direktīvu ir pretrunā valsts tiesību akti, ar kuriem ir noteikts minimālo ienākumu apmērs, kura nesasniegšanas gadījumā ikviena ģimenes atkalapvienošanās tiks noraidīta un tas notiks neatkarīgi “no katra prasītāja situācijas konkrētā vērtējuma” ( 33 ).

71. Manuprāt, šī pārbaude ir jāveic vēl jo vairāk, ja pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos ir iesniedzis bēgļa ģimenes loceklis. Turklāt Savienības likumdevējs ir to atgādinājis Direktīvas 2003/86 8. apsvērumā, kurā tas aicina dalībvalstis pievērst “īpašu uzmanību” bēgļu situācijai, ņemot vērā iemeslus, kuru dēļ viņi bija spiesti pamest savu valsti un kuru dēļ viņi nevar dzīvot parastu dzīvi šajā valstī.

72. Šī īpašā uzmanība ir jāpievērš visos procedūras aspektos.

73. Saistībā ar Direktīvas 2003/86 11. pantā minēto ģimenes attiecību pierādīšanu Tiesa tādējādi nosprieda, ka šīs direktīvas 17. pantā paredzētais individuālais novērtējums nozīmē, ka kompetentajai valsts iestādei ir jāņem vērā visi atbilstošie elementi, piemēram, vecums, dzimums, izglītība, izcelsme un sociālais statuss ne tikai attiecībā uz starptautiskās aizsardzības saņēmēju, bet arī attiecībā uz konkrēto ģimenes locekli, un tai ir objektīvi jāizvērtē situācija izcelsmes valstī un tās specifiskie kultūras aspekti ( 34 ).

74. Šis vērtējums ir absolūti nepieciešams, lai izvērtētu minētās direktīvas 10. panta 2. punktā minēto atkarības saikni, kas vieno attiecīgo ģimenes locekli ar bēgli. Ir skaidrs, ka atkarība un no tās izrietošās sekas nevar tikt vērtētas vienādi atkarībā no tā, vai atkalapvienošanās attiecas uz tāda trešās valsts valstspiederīgā ģimeni, kas ir izvēlējies migrēt uz Savienības dalībvalsti, piemēram, ekonomisku iemeslu dēļ, vai uz tāda bēgļa ģimeni, kas apstākļu dēļ izcelsmes valstī ir bijis spiests bēgt.

75. Tādējādi, piemērojot tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kad kompetentajai valsts iestādei ir lūgts pārbaudīt, vai attiecīgais ģimenes loceklis var nodrošināt savas vajadzības sava veselības stāvokļa dēļ, es uzskatu, ka Direktīvas 2003/86 17. pantā paredzētais individualizētais vērtējums nozīmē, ka ir jāņem vērā ne tikai slimības, no kuras cieš attiecīgais ģimenes loceklis, raksturs un smagums, kā arī radniecības pakāpe un ekonomiskās vai fiziskās atkarības pakāpe, bet arī jāpievērš īpaša uzmanība konkrētajai situācijai, kurā šis ģimenes loceklis atrodas savā izcelsmes valstī, un īpašajām grūtībām, ar ko tas var saskarties, ņemot vērā viņa dzimumu, vecumu un sociālo statusu, kā arī ekonomisko, sociālo un sanitāro situāciju šajā valstī.

76. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kompetentajām valsts iestādēm ir arī pienākums veikt visu lietā pastāvošo un atbilstīgo apstākļu līdzsvarotu un saprātīgu novērtēšanu, ņemot vērā visas iesaistītās intereses ( 35 ).

77. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es līdz ar to uzskatu, ka Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punktam, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 17. pantu, nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru bēgļa māsas tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos ir pakļautas nosacījumam, ka viņai ir jābūt atkarīgai no bēgļa, jo viņa nevar nodrošināt savas vajadzības veselības stāvokļa dēļ, tomēr kompetentajai valsts iestādei ir jāveic atkalapvienošanās pieteikuma individualizēta pārbaude. Šai iestādei ir jāņem vērā visi atbilstošie lietas apstākļi, proti, slimības, no kuras cieš attiecīgais ģimenes loceklis, raksturs un smagums, kā arī radniecības pakāpe un ekonomiskās vai fiziskās atkarības pakāpe un ir jāpievērš īpaša uzmanība konkrētajai situācijai, kurā šis ģimenes loceklis atrodas savā izcelsmes valstī, un īpašajām grūtībām, ar ko tas var saskarties, ņemot vērā viņa dzimumu, vecumu un sociālo statusu, kā arī ekonomisko, sociālo un sanitāro situāciju šajā valstī.

78. Ņemot vērā atbildes, ko es ierosinu sniegt uz pirmo un otro prejudiciālo jautājumu, uz pēdējo jautājumu, kuru iesniedzējtiesa uzdod Tiesai, manuprāt, nav jāatbild.

V. Secinājumi

79. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu uz Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Galvaspilsētas Budapeštas Administratīvo un darba lietu tiesa, Ungārija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts atļauj ģimenes atkalapvienošanos ar citiem bēgļa ģimenes locekļiem, kas nav noteikti šīs direktīvas 4. pantā, šai valstij ir jāievēro nosacījums par to, lai viņi būtu “atkarīgi no bēgļa”. Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punktā paredzētais nosacījums par to, lai attiecīgais ģimenes loceklis būtu “atkarīgs no bēgļa” ir jāinterpretē tādējādi, ka šim ģimenes loceklim ir jābūt tādā faktiskā situācijā, ko raksturo apstāklis, ka materiālo atbalstu viņam sniedz minētais bēglis. 2) Direktīvas 2003/86 10. panta 2. punktam, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 17. pantu, nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru bēgļa māsas tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos ir pakļautas nosacījumam, ka viņai ir jābūt atkarīgai no bēgļa, jo viņa nevar nodrošināt savas vajadzības veselības stāvokļa dēļ, tomēr kompetentajai valsts iestādei ir jāveic atkalapvienošanās pieteikuma individualizēta pārbaude. Šai iestādei ir jāņem vērā visi atbilstošie lietas apstākļi, proti, slimības, no kuras cieš attiecīgais ģimenes loceklis, raksturs un smagums, kā arī radniecības pakāpe un ekonomiskās vai fiziskās atkarības pakāpe un ir jāpievērš īpaša uzmanība konkrētajai situācijai, kurā šis ģimenes loceklis atrodas savā izcelsmes valstī, un īpašajām grūtībām, ar ko tas var saskarties, ņemot vērā viņa dzimumu, vecumu un sociālo statusu, kā arī ekonomisko, sociālo un sanitāro situāciju šajā valstī.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2003, L 251, 12. lpp.

( 3 ) Saskaņā ar Tiesas judikatūru apgādībā esoša persona ir tāda, kas ir faktiski atkarīga no trešās personas. Skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 16. janvāris, Reyes (C‑423/12, EU:C:2014:16, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 4 ) Magyar Közlöny 2007/65.

( 5 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 8. jūnijs, Hünnebeck (C‑479/14, EU:C:2016:412, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 6 ) Šajā ziņā skat. Ministry of Interior, “Family reunification of TCNs in the EU: National practices, 2016, in European Migration Network”, it īpaši, 8. un 9. lpp., pieejams tīmekļvietnē šādā adresē: http://emnhungary.hu/sites/default/files/2019‑06/family_reunification_study.pdf.

( 7 ) Lai gan Francijā vai Beļģijā nav nekādu tiesību normu par bēgļa ģimenes atkalapvienošanos ar viņa paplašinātās ģimenes locekļiem, šāda atkalapvienošanās tiek atļauta, arī Vācijā, ja šāda atkalapvienošanās ir nepieciešama nolūkā izvairīties no “pārmērīgām grūtībām”, piemēram, tādas atkarības gadījumā, kas izriet no invaliditātes vai smagas slimības (2004. gada 30. jūlijaGesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Likums par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā (BGBl. 2004 I, 1950. lpp., 6. daļa, 27.–36. nodaļa, it īpaši 29., 30. un 36.(2) nodaļa)), un Itālijā, ja pilngadīgs bērns nevar nodrošināt savas pamatvajadzības sava veselības stāvokļa dēļ, kas ietver pilnīgu invaliditāti, vai ja vecāki ir atkarīgi un viņiem nav citu bērnu izcelsmes valstī, vai arī ja vecāki ir vecāki par 65 gadiem un citi viņu bērni nevar nodrošināt savas vajadzības nopietnu, pienācīgi pierādītu veselības apsvērumu dēļ (1998. gada 25. jūlijaDecreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (Leģislatīvais dekrēts Nr. 286 par konsolidētajiem noteikumiem attiecībā uz imigrāciju un ārzemnieka statusu; 1998. gada 18. augustaGURI Nr. 191) 29. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkts un 29.bis pants).

( 8 ) Šajā ziņā skat. direktīvas 9. apsvērumu.

( 9 ) Izņemot 4. panta 1. punkta trešajā daļā paredzētos noteikumus, kas neattiecas uz bēgļu bērniem.

( 10 ) Skat. spriedumu, 2010. gada 4. marts, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 43. punkts). Tiesas judikatūra par Direktīvas 2003/86 4. panta 1. punkta interpretāciju (trešo valstu valstspiederīgie) man šķiet pēc analoģijas piemērojama minētās direktīvas 10. panta 1. punkta interpretācijai (bēgļi). Šīs pēdējās minētās tiesību normas ietvaros Savienības likumdevējs skaidri atsaucas uz minētās direktīvas 4. pantu. Es arī norādu, ka Direktīvas 2003/86 9. apsvērumā nav nošķirti trešās valsts valstspiederīgie, kuri ir starptautiskās aizsardzības saņēmēji, un tie, kuri tādi nav.

( 11 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 13. marts, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 12 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 23. janvāris, M.A. u.c. (C‑661/17, EU:C:2019:53, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 13 ) Mans izcēlums.

( 14 ) Mans izcēlums.

( 15 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp., un grozījumi – OV 2004, L 229, 35. lpp., un OV 2005, L 197, 34. lpp.).

( 16 ) Skat. spriedumu, 2014. gada 16. janvāris, Reyes (C‑423/12, EU:C:2014:16, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 17 ) Skat. spriedumu, 2014. gada 16. janvāris, Reyes (C‑423/12, EU:C:2014:16, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 18 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 19. marts, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 92. punkts), kurā Tiesa nosprieda, ka viselementārākās vajadzības aptver tādas vajadzības kā pabarot sevi, nomazgāties un atrast dzīvesvietu.

( 19 ) Komisijas Paziņojums Padomei un Eiropas Parlamentam (2014. gada 3. aprīlis) par norādījumiem, kā piemērot Direktīvu 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (COM(2014) 210 final, 6. lpp.).

( 20 ) Skat. spriedumu, 2019. gada 13. marts, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 21 ) Skat. šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmi.

( 22 ) Es neuzskatu, ka judikatūra, ko Tiesa iedibinājusi 2014. gada 16. janvāra spriedumā Reyes (C‑423/12, EU:C:2014:16), šajā lietā ir piemērojama. Protams, Tiesa minētā sprieduma 23. punktā nosprieda, ka “nav vajadzības noteikt [minētās] atkarības iemeslu un tādējādi atsaukšanos [uz apgādnieka sniegto materiālo] atbalstu”. Tomēr uzdotais jautājums attiecās nevis uz apgādnieka “apgādībā esošo” ģimenes locekļu definīciju, bet gan uz prasībām, ko dalībvalstis var noteikt kā obligātas pierādīšanas pienākuma jomā.

( 23 ) C‑83/11, EU:C:2012:519.

( 24 ) C‑129/18, EU:C:2019:248.

( 25 ) C‑83/11, EU:C:2012:519.

( 26 ) Spriedums, 2012. gada 5. septembris, Rahman u.c. (C‑83/11, EU:C:2012:519, 38. punkts).

( 27 ) Spriedums, 2012. gada 5. septembris, Rahman u.c. (C‑83/11, EU:C:2012:519, 39. punkts), un 2019. gada 26. marts, SM (Bērns, kas ir nodots aizbildnībā saskaņā ar Alžīrijas kafala sistēmu) (C‑129/18, EU:C:2019:248, 63. punkts).

( 28 ) 2014. gada 16. janvāra spriedumā Reyes (C‑423/12, EU:C:2014:16) Tiesa atgādināja, ka tiesību normas – kā Direktīva 2004/38 –, kuras ir veltītas Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās iespējai, kas ir viens no Savienības pamatiem, ir jāinterpretē plaši (23. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa pamatojas uz ideju, ka Savienības pilsonis varētu negribēt pārvietoties no vienas dalībvalsts uz citu, ja viņu nedrīkstētu pavadīt viņa ģimenes locekļi.

( 29 ) Direktīva 2003/86 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 63. panta 3. punkta a) apakšpunktu (tagad LESD 79. panta 2. punkta a) apakšpunkts), kas ietilpst IV sadaļā “Vīzu politika, patvēruma politika, imigrācijas politika un cita politika, kas saistīta ar personu brīvu pārvietošanos” (tagad V sadaļa “Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa”).

( 30 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 27. jūnijs, Parlaments/Padome (C‑540/03, EU:C:2006:429, 59. punkts), un 2012. gada 6. decembris, O. u.c. (C‑356/11 un C‑357/11, EU:C:2012:776, 79. punkts).

( 31 ) Šajā ziņā skat. Komisijas norādījumu 7.4. punktu, kā arī spriedumu, 2019. gada 13. marts, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 32 ) C‑578/08, EU:C:2010:117.

( 33 ) Spriedums, 2010. gada 4. marts, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 48. punkts).

( 34 ) Skat. 2019. gada 13. marta spriedumu E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, 63. punkts), kurā jautājums bija par grūtībām, ar ko saskārās apgādniece – Eritrejas izcelsmes bēgle, pierādot ģimenes attiecību esamību ar nepilngadīgo.

( 35 ) Spriedumi, 2019. gada 13. marts, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, 57. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2019. gada 26. marts, SM (Bērns, kas ir nodots aizbildnībā saskaņā ar Alžīrijas kafala sistēmu) (C‑129/18, EU:C:2019:248, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).