Lieta T‑43/02

Jungbunzlauer AG

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Citronskābe – EKL 81. pants – Naudas sods – Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts – Rīcības attiecināmība uz meitas sabiedrību – Soda tiesiskuma princips – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai – Samērīguma princips – Princips ne bis in idem — Tiesības piekļūt lietas materiāliem

Sprieduma kopsavilkums

1. Kopienu tiesības – Vispārējie tiesību principi – Tiesiskā drošība

2. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15 panta 2. punkts; Komisijas paziņojums 98/C 9/03)

3. Konkurence – Kopienu noteikumi – Pārkāpumi – Apsūdzība

(EKL 81. panta 1. punkts)

4. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Konkrēta ietekme uz tirgu

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojuma 98/C 9/03 1 A punkta 1. daļa)

5. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

6. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

7. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

8. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojums 98/C 9/03)

9. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

10. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants; Komisijas paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts)

11. Konkurence – Naudas sodi – Kopienu sodi un sodi, ko par valsts konkurences tiesību pārkāpumiem uzliek dalībvalstī vai trešajā valstī

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Kopienu sodi un sodi, ko par valsts konkurences tiesību pārkāpumiem uzliek dalībvalsts iestādes

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(EKL 81. panta 1. punkts un 82. pants; EEZ līguma 53. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

14. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 19. panta 1. punkts)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Komisijas rīcības brīvība – Tiesas kontrole

(EKL 229. pants)

1. Tiesiskuma princips ir nenovēršami saistīts ar tiesiskās drošības principu, kas ir Kopienu tiesību vispārējais princips, saskaņā ar kuru jebkuram Kopienu tiesiskajam regulējumam, it īpaši, ja tas nosaka vai ļauj noteikt sodu, ir jābūt skaidram un precīzam, lai attiecīgajām personām nepārprotami būtu zināmas no tā izrietošās tiesības un pienākumi un lai tās varētu veikt atbilstošus pasākumus.

Šis princips pieder pie Kopienu tiesību vispārējiem principiem, izriet no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām un ir nostiprināts dažādos starptautiskos līgumos, it īpaši, Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijas 7. pantā, un tas tostarp, saistībā ar pārkāpumiem un kriminālsodiem, attiecas gan uz krimināltiesiska rakstura normām, gan īpašiem administratīviem instrumentiem, kas nosaka vai ļauj noteikt administratīvus sodus. Tas attiecas ne tikai uz normām, kas nosaka pārkāpumu būtiskos elementus, bet arī uz normām, kuras definē sekas, ko rada pirmo minēto normu pārkāpums.

Šajā sakarā jānorāda, ka Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijas 7. panta 1. punkts nosaka, ka likumam ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma un vajadzības gadījumā, izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var zināt par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība.

No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka saskaņā ar konvencijas 7. panta 1. punktu normām, saskaņā ar kurām ir uzlikti šie sodi, nav jābūt tik precīzām, lai sekas, kas varētu rasties šo normu pārkāpuma rezultātā, būtu absolūti precīzi paredzamas. Faktiski, saskaņā ar iepriekš minēto ir tā, ka plaši formulētas normas nebūt nerada 7. panta pārkāpumu. Tiesību jēdziens, kas ir izmantots šajā pantā atbilst likuma jēdzienam, kas ietverts citos konvencijas pantos. Turklāt, tā kā likumi nav absolūti precīzi un daudzi no šiem likumiem sakarā ar nepieciešamību izvairīties no pārmērīgas neelastības un nodrošināt to spēju pielāgoties konkrētai situācijai ir neizbēgami lielākā vai mazākā mērā plaši formulēti, to interpretācija un piemērošana ir atkarīga no prakses. Tomēr katram likumam ir jāatbilst kvalitātes nosacījumiem, tostarp pieejamības un paredzamības nosacījumiem. Tas, ka likums piešķir rīcības brīvību, pats par sevi nav pretrunā ar prasību par paredzamību, ja vien šādu pilnvaru izmantošanas apjoms un kārtība, ņemot vērā attiecīgo leģitīmo mērķi, ir pietiekami skaidri definēts, lai indivīdam nodrošinātu atbilstošu aizsardzību pret patvaļu. Visbeidzot, papildus paša likuma tekstam Eiropas Cilvēktiesību Tiesa ņem vērā to, vai izmantotie, bet neskaidrie jēdzieni ir precizēti pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā.

Turklāt dalībvalstu kopējo konstitucionālo tradīciju ņemšana vērā neļauj sniegt tiesiskuma principa, kas ir vispārējais Kopienu tiesību princips, atšķirīgu interpretāciju.

(sal. ar 71.-73. un 75.-81. punktu)

2. Konkurences jomā fakts, ka uzņēmumi iepriekš nevar zināt precīzu naudas soda lielumu, ko katrā atsevišķajā gadījumā nosaka Komisija, nevar būt par pamatu, lai konstatētu, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts pārkāpj tiesiskuma principu.

Lai izvairītos no pārmērīgas normatīvās neelastības un ļautu tiesību normām pieskaņoties apstākļiem, ir pieļaujams zināms neparedzamības līmenis attiecībā uz sankciju par noteiktu pārkāpumu. Naudas sods, kurā ir pietiekama ierobežojoša variācija, kas noteikta starp minimālo naudas sodu un maksimālo naudas sodu, kas var tikt uzlikts par noteikto pārkāpumu, arī var veicināt šīs sankcijas efektivitāti gan no piemērošanas, gan no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošas iedarbības skatpunkta.

Šajā sakarā Komisijai nav neierobežota un pārmērīga rīcības brīvība noteikt naudas sodus konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā, jo tai ir jāievēro griesti, kas noteikti saskaņā ar attiecīgā uzņēmuma apgrozījumu. It īpaši griesti 10 % apmērā no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma ir saprātīgs lielums, ņemot vērā intereses, kuras ar karteļiem saistītos pārkāpumos aizsargā Komisija. Turklāt naudas sodu, kas uzlikti saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, samērīgums nevar tikt vērtēts absolūtos raksturlielumos, bet gan relatīvos raksturlielumos, proti, saistībā ar pārkāpēja apgrozījumu.

Tāpat Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, kā arī kritēriji un aprēķināšanas metode, kas Komisijai ir jāpiemēro, nosakot naudas sodu summu.

Turklāt pamatojoties uz kritērijiem, kas noteikti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, Komisija pati ir izveidojusi lēmumu pieņemšanas praksi, kas ir publiski zināma un pieejama. Kaut arī iepriekšējā lēmuma pieņemšanas prakse nesaista Komisiju, kad tā nosaka naudas soda apmēru, tomēr saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir vispārējais tiesību princips un kas ir jāievēro Komisijai, tā nevar līdzīgās situācijas praktizēt dažādu attieksmi vai dažādās situācijās identisku attieksmi, ja šāda atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota.

Papildus tam ir jāņem vērā, ka, lai ievērotu pārredzamību un nodrošinātu tiesisko drošību attiecīgajiem uzņēmumiem, Komisija ir publicējusi Pamatnostādnes, kurās ir izklāstīta aprēķināšanas metode, kas tai ir jāievēro katrā lietā.

Visbeidzot, atbilstoši EKL 253. pantam, Komisijai ir jānorāda pamatojums attiecībā uz uzliktā naudas soda apmēru un šajā nolūkā izvēlēto metodi. Šajā pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jāizklāsta Komisijas argumentācija, lai ieinteresētajām personām būtu zināmi iemesli, kuru dēļ tika veikti pasākumi, lai izvērtētu iespēju vērsties Kopienu tiesā un attiecīgā gadījumā ļautu tai īstenot kontroli.

(sal. ar 82.-91. punktu)

3. Aizliedzot uzņēmumiem, it īpaši noslēgt vienošanās un veikt saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai traucēt konkurenci kopējā tirgū, EKL 81. panta 1. punkts attiecas uz ekonomiskajiem veidojumiem, kurus veido materiāli elementi un cilvēkresursi, kas var veicināt šajā noteikumā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu.

Ja laikā no pārkāpuma izdarīšanas brīža līdz brīdim, kad attiecīgajam uzņēmumam par to jāatbild, sabiedrība, kas atbild par grupas darbībām tirgū, kurā izdarīts konkurences tiesību pārkāpums, ir nodevusi savu darbību citai šīs grupas sabiedrībai, tad tas, ka pirmā sabiedrība turpina pastāvēt kā juridiska persona neizslēdz, ņemot vērā Kopienas konkurences tiesības, to, ka otrā sabiedrība kļūst atbildīga par iepriekšminētās sabiedrības rīcību.

(sal. ar 122. un 132. punktu)

4. Saskaņā ar Pamatnostādņu naudas sodu apmēra noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1. A punkta pirmo daļu, Komisijai, aprēķinot naudas sodu uz pārkāpuma smaguma pamata, cita starpā ir jāņem vērā pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt. Šī aizliegtās vienošanās noteiktā ietekme uz tirgu ir jāuzskata par pierādītu, ja Komisija var sniegt konkrētus un ticamus pierādījumus, kas ar saprātīgu iespējamību norāda, ka aizliegtā vienošanās ir ietekmējusi tirgu.

Faktiski aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu novērtējums obligāti ietver norādi uz prezumpcijām. Šajā sakarā Komisijai it īpaši ir jāapsver, kāda būtu konkrētās preces cena, ja aizliegtā vienošanās nebūtu pastāvējusi. Izvērtējot faktiskās cenu attīstības iemeslus, ir bīstami spekulēt attiecībā uz katru no šo cēloņu relatīvo nozīmi. Ir jāņem vērā objektīvais apstāklis, ka aizliegtās vienošanās par cenām dēļ dalībnieki ir īpaši atteikušies no savas brīvības savstarpēji konkurēt attiecībā uz cenām. Tādējādi ietekmes, kas izriet no apstākļiem, nevis brīvprātīgas aizliegtās vienošanās dalībnieku atturēšanās, novērtējums obligāti ir pamatots ar saprātīgu iespējamību un nav precīzi nosakāms.

Tāpēc, ja vien 1. A punkta 1. daļas kritērijam neatņem tā lietderīgo iedarbību, Komisijai nevar pārmest to, ka tā ir balstījusies uz tādas aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu, kurai bijis pret konkurenci vērsts mērķis, tādu kā aizliegtā vienošanās par cenām vai arī par kvotām, nenosakot šīs ietekmes apmēru vai šajā sakarā nesniedzot skaitlisku novērtējumu.

(sal. ar 151.-155. punktu)

5. Konkurences jomā Komisijai ir pienākums pierādīt pārkāpuma ietekmes esamību uz attiecīgo tirgu tad, ja tā, aprēķinot naudas sodu, ņem vērā pārkāpuma smagumu, bet ne tik stingri pierādījumu iesniegšanas pienākums uz Komisiju attiecas tad, ja tai jāpierāda pārkāpuma esamība kā tāda aizliegtas vienošanās gadījumā. Lai ņemtu vērā aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu, pietiek, ja Komisija norāda “svarīgu iemeslu tās ņemšanai vērā”.

(sal. ar 161. punktu)

6. Nosakot pārkāpuma konkurences jomā smagumu, it īpaši jāņem vērā inkriminētās rīcības tiesiskā regulējuma un ekonomiskais konteksts. Šajā sakarā, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai kā atskaites punkts jāpieņem konkurence, kas parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpuma nebūtu bijis.

No tā izriet, pirmkārt, ka aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši attiecībā uz aizliegtām vienošanām par cenām, ar pamatotu iespējamības līmeni ir jākonstatē, ka šādi nolīgumi faktiski iesaistītajiem uzņēmumiem ir atļāvuši sasniegt augstāku cenas līmeni nekā būtu pastāvējis, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis. Otrkārt, no tā izriet, ka, izdarot savu novērtējumu, Komisijai jāņem vērā visi objektīvie apstākļi konkrētajā tirgū un jāievēro ekonomiskais un, attiecīgā gadījumā, likumdošanas konteksts. Attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā “objektīvi ekonomiskie apstākļi”, kas norāda, ka, ja pastāvētu “brīva konkurence”, cenas nebūtu attīstījušās tādā pašā veidā kā cenas, kas faktiski tika pieprasītas.

(sal. ar 177.-179. punktu)

7. Konkurences normu pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus faktorus, tādus kā lietas konkrētie apstākļi un tās konteksts, un nepastāv ierobežots vai izsmeļošs obligāti ievērojamo kritēriju saraksts.

Turklāt kritēriji pārkāpumu smaguma novērtēšanai atkarībā no lietas var ietvert to preču, attiecībā uz kurām pārkāpums izdarīts, apjomu un vērtību, kā arī uzņēmuma lielumu un ekonomisko potenciālu, un tādējādi ietekmi, kādu tas var atstāt uz konkrēto tirgu. No tā izriet, ka, pirmkārt, naudas soda noteikšanas mērķiem ir pieļaujams ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas sniedz norādes, kaut arī aptuvenas un nepilnīgas, par uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu, gan iesaistītajiem uzņēmumiem piederošo tirgus daļu konkrētajā tirgū, kas sniedz norādes par pārkāpuma apjomu. Otrkārt, no tā izriet, ka ir svarīgi nevienam no šiem skaitļiem nepiešķirt nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem faktoriem un ka atbilstoša naudas soda noteikšana nevar būt vienkārša, uz kopējo tirdzniecības apgrozījumu balstīta aprēķina iznākums.

(sal. ar 213., 214. un 227. punktu)

8. Nosakot naudas soda apmēru, kas uzliekams vairākiem vienā un tai pašā konkurences normu pārkāpumā dalību ņēmušajiem uzņēmumiem, Komisijai saskaņā ar savām Pamatnostādnēm naudas sodu apmēra noteikšanai, kuri uzlikti, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, ir tiesības nenoteikt naudas sodu atkarībā no katra iesaistītā uzņēmuma apgrozījuma, kas realizēts konkrētajā tirgū, bet savu aprēķinu pamatā attiecībā uz visiem uzņēmumiem izmantot absolūtu summu, kas ir noteikta atkarībā no paša veikta pārkāpuma veida, pēc tam pielāgojot šo summu katram iesaistītajam uzņēmumam atkarībā no vairākiem elementiem.

(sal. ar 223. punktu)

9. Samērīguma princips paredz, ka Kopienu iestāžu akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, lai sasniegtu vēlamo mērķi.

Naudas sodu aprēķināšanas kontekstā pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus elementus un nevienam no šiem elementiem nevajag piešķirt nesamērīgu nozīmīgumu attiecībā pret citiem novērtējuma elementiem.

Samērīguma princips šajā kontekstā paredz, ka Komisijai ir jānosaka naudas sods proporcionāli elementiem, kas ņemami vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā sakarā ir jāpiemēro šie elementi saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā.

(sal. ar 226.-228. punktu)

10. Pamatnostādņu naudas sodu apmēra noteikšanai, kuri uzlikti, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punkta pirmajā ievilkumā ir precizēts, ka naudas soda summas samazināšana sakarā ar vainu mīkstinošiem apstākļiem tiek piešķirta, piemēram, ja attiecīgajam uzņēmumam bija “vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja loma pārkāpumā”.

Starp elementiem, kas ļauj konstatēt uzņēmuma pasīvo lomu vienošanās ietvaros, var ņemt vērā neregulārāku dalību sanāksmēs salīdzinājumā ar citiem vienošanās dalībniekiem, kā arī tā novēlotu ienākšanu tirgū, kas ir pārkāpuma objekts, neatkarīgi no tā dalības pārkāpumā, vai arī skaidrus apgalvojumus, ko sakarā ar šo snieguši trešo uzņēmumu, kas piedalījušies pārkāpumā, pārstāvji. Turklāt aizliegtās vienošanās dalībnieka “vienīgi pasīva vērotāja” loma nozīmē, ka tam ir bijusi maznozīmīga loma, proti – tas nav aktīvi piedalījies pret konkurenci vērstās vienošanās vai to sagatavošanā.

Taču nepietiek ar to, ka attiecīgajam uzņēmumam noteiktos vienošanās posmos ir bijusi “maza nozīme”. Šajā sakarā sanāksmju sasaukšana, apspriežamo jautājumu piedāvāšana, dokumentu projektu izdalīšana sakarā ar sanāksmēm nav apvienojama ar pasīvo sekotāja lomu, kas ir bijusi maznozīmīga. Šāda iniciatīva norāda uz labvēlīgu un aktīvu prasītāja attieksmi pret aizliegtās vienošanās izveidi, turpināšanos un kontroli.

Šī paša 3. punkta otrajā ievilkumā ir precizēts, ka, ņemot vērā vainu mīkstinošos apstākļus, naudas soda apjomu samazina tad, ja vienošanās nav īstenotas. Šajā nolūkā ir svarīgi pārbaudīt, vai ar prasītājas izvirzītajiem apstākļiem var pierādīt, ka tajā laikposmā, kad uzņēmums piedalījās pretlikumīgās vienošanās, tas faktiski tās neīstenoja, darbojoties tirgū konkurencei labvēlīgā veidā.

Katrā ziņā tas, ka uzņēmums, kurš sadarbojas ar saviem konkurentiem jautājumos par noteiktām cenām, nerīkojas tirgū tādā veidā, kā tas ir vienojies ar saviem konkurentiem, ne vienmēr ir jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis. Faktiski varbūt uzņēmums, kurš, neskatoties uz sadarbību ar saviem konkurentiem, piekopj atšķirīgu politiku no tās, par kuru ir panākta vienošanās, vienkārši mēģina izmantot aizliegto vienošanos savā labā.

(sal. ar 251., 252., 254., 255., 257., 267.-269. punktu)

11. Princips ne bis in idem aizliedz vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienas un tās pašas tiesiskās intereses. Šī principa piemērošana ir pakļauta trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, faktu identiskums, pārkāpēja identiskums un aizsargājamo tiesisko interešu identiskums.

Viens uzņēmums var būt iesaistīts divos paralēlos procesos par vienu un to pašu prettiesisku rīcību un tādējādi saņemt dubultu sodu – viens process, ko realizē attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde, bet otru Kopienas iestāde, tiktāl, ciktāl minētajiem procesiem ir dažādi mērķi vai nepastāv identiskums starp pārkāptajām normām.

No iepriekšminētā izriet, ka princips ne bis in idem nevar a fortiori tikt piemērots šajā lietā, tāpēc ka, no vienas puses, Komisijas realizētajam procesam un uzliktajām sankcijām un, no otras puses, trešo valstu iestāžu veiktajam procesam bija dažādi mērķi. Ja pirmajā gadījumā mērķis bija nosargāt netraucētu konkurenci Eiropas Savienībā un Eiropas Ekonomikas zonā, tad otrajā gadījumā mērķis bija trešo valstu tirgus aizsardzība. Nosacījums par aizsargātās tiesiskās intereses identiskumu, kas nepieciešamas, lai piemērotu principu ne bis in idem, tādējādi šajā gadījumā nav izpildīts.

(sal. ar 285.-287. punktu)

12. Taisnīgums jāievēro arī tad, kad pēc paralēlām procedūrām, kuru pieņemamība izriet no Kopienas un dalībvalstu kompetences dalīšanas sistēmas aizliegto vienošanos jomā, rodas iespēja kumulēt Kopienas un nacionālās sankcijas, jo to mērķi ir atšķirīgi. Taisnīgums, nosakot naudas sodus, piemērojot Regulas Nr. 17 15. pantu, nozīmē, ka Komisijai ir jāņem vērā sankcijas, kuras pret vienu un to pašu uzņēmumu jau tikušas vērstas par vienu un to pašu nodarījumu, ja tās noteiktas par dalībvalsts aizliegto vienošanos tiesību pārkāpumu un attiecīgi, šie pārkāpumi tātad ir veikti arī Kopienas teritorijā.

Tomēr pienākums ņemt vērā taisnīguma principu izriet, pirmkārt, no ciešās savstarpējās saistības, kāda pastāv starp dalībvalstu nacionālajiem tirgiem un kopējo tirgu, un, otrkārt, no konkrētās kompetences sadalījuma sistēmas, kāda pastāv starp Kopienu un dalībvalstīm aizliegto vienošanos jautājumā vienā un tajā pašā teritorijā.

(sal. ar 290. un 291. punktu)

13. Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas ar nodomu vai neuzmanības dēļ pārkāpj EKL 81. panta 1. punktu vai EKL 82. pantu, ir viens no Komisijai piešķirtajiem līdzekļiem, kas nepieciešami, lai tā varētu izpildīt pienākumu veikt uzraudzību, ko tai uzliek Kopienu tiesības. Šis uzdevums ietver pienākumu īstenot vispārēju politiku, kuras mērķis ir Līgumā saistībā ar konkurenci noteikto principu piemērošana, un sekmēt to, lai uzņēmumu rīcība atbilstu šiem principiem.

No tā izriet, ka Komisija var lemt par naudas sodu summu, lai pastiprinātu to preventīvo ietekmi gadījumā, ja konkrēta veida pārkāpumi vēl joprojām tiek izdarīti salīdzinoši bieži, kaut arī tie atzīti par prettiesiskiem jau kopš Kopienas konkurences politikas ieviešanas sākuma, ņemot vērā labumu, ko ieinteresētie uzņēmumi var gūt to izdarīšanas rezultātā.

Komisijas mērķis panākt preventīvu iedarbību ir vērsts uz uzņēmumu rīcību Kopienā vai Eiropas Ekonomikas zonā [EEZ]. Tā rezultātā uzņēmumam sakarā ar Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu uzliktā naudas soda preventīvais raksturs nevar tikt vērtēts ne saistībā ar šī uzņēmuma īpašo situāciju, ne saistībā ar to, kā tas ievēro konkurences noteikumus trešajās valstīs, kas nav EEZ valstis.

(sal. ar 297., 298. un 300. punktu)

14. Ja Komisija ar atbildi uz paziņojumu par iebildumiem vai šai atbildei pievienotu dokumentu vēlas pierādīt pārkāpumu EKL 81. panta 1. punkta piemērošanā, pārējiem šajā procedūrā iesaistītajiem lietas dalībniekiem ir jādod iespēja paust viedokli par šo pierādījumu. Šajos apstākļos atbildes sniegšana uz paziņojumu par iebildumiem vai šai atbildei pievienots dokuments faktiski ir apsūdzošs pierādījums pret dažādajiem lietas dalībniekiem, kuri piedalījušies pārkāpumā.

Attiecīgajam uzņēmumam ir pienākums pierādīt, ka rezultāts, pie kā Komisija ir nonākusi savā lēmumā, būtu citāds, ja tai nepaziņotais dokuments, uz ko Komisija balstījusies uzņēmuma apsūdzībā, kā apsūdzošs pierādīšanas līdzeklis būtu jānoraida.

Attiecībā uz to, ka nebija ticis paziņots attaisnojošs dokuments, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jākonstatē, ka nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu varēja izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja tas to būtu varējis izmantot administratīvā procesa laikā, uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar pierādījumiem, ko šajā posmā izmantoja Komisija un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās Lēmumā ietvertos vērtējumus; vismaz attiecībā uz tam pārmestās darbības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru. Šajā kontekstā iespējamību, ka nepaziņots dokuments varētu ietekmēt procedūru un Komisijas lēmuma saturu, var konstatēt tikai tad, kad veikta pagaidu pārbaude atsevišķiem pierādīšanas līdzekļiem, kurā noskaidrotos, ka nepaziņotiem dokumentiem saistībā ar šiem pierādīšanas līdzekļiem varētu būt nozīme, kuru nevar atstāt neievērotu.

(sal. ar 343., 344. un 351. punktu)

15. Tā kā neviens pamats, ko uzņēmums izvirzījis pret Komisijas lēmuma, ar ko tam tiek uzlikts naudas sods par Kopienas tiesību normu pārkāpumu, tiesiskumu, nevar tikt pieņemts, nav jāsamazina naudas soda summa saskaņā ar Pirmās instances tiesai piešķirto neierobežoto kompetenci.

(sal. ar 386. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(trešā palāta)

2006. gada 27. septembrī( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Citronskābe – EKL 81. pants – Naudas sods – Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts – Rīcības attiecināmība uz meitas sabiedrību – Soda tiesiskuma princips – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai – Samērīguma princips – Princips ne bis in idem – Tiesības piekļūt lietas materiāliem

Lieta T‑43/02

Jungbunzlauer AG, Bāzele [Bâle] (Šveice), ko pārstāv R. Behtolds [R. Bechtold], U. Soltess [U. Soltész] un M. Karls [M. Karl], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv P. Olivers [P. Oliver], pārstāvis, kam palīdz H. Freinds [H. Freund], advokāts,

atbildētāja,

ko atbalsta

Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv E. Karlsone [E. Karlsson] un S. Markarte [S. Marquardt], pārstāves,

persona, kas iestājusies lietā,

par prasību, pirmkārt, atcelt Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2002/742/EK par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (COMP/E‑1/36.604 – Citronskābe) (OV 2002, L 239, 18. lpp.), un, pakārtoti, par prasību samazināt ar šo lēmumu prasītājai uzlikto naudas sodu.

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESA

(trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši M. Jēgers [M. Jaeger] un F. Deuss [F. Dehousse],

sekretāre D. Kristensena [D. Christensen], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 24. maijā,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Prāvas rašanās fakti

1 Prasītāja, Jungbunzlauer AG (turpmāk tekstā – “Jungbunzlauer” vai “prasītāja”) tika izveidota 1993. gadā kā meitas sabiedrība, kas pilnībā pieder Jungbunzlauer Holding AG, vadošai sabiedrībai, kas savukārt pieder Montana AG grupai (turpmāk tekstā – “Jungbunzlauer grupa”). Amerikas Savienotajās Valstīs grupa darbojas ar Jungbunzlauer International AG starpniecību, kas ir Jungbunzlauer grupas meitas sabiedrība. Grupas juridiskā adrese ir Jungbunzlauer atrašanās vietā Balē (Šveice). Pirms 1993. gada grupu vadīja Jungbunzlauer GmbH, kuras juridiskā adrese ir Vīnē (Austrija).

2 Jungbunzlauer grupa ražo un pārdod vielas, kas tiek izmantotas pārtikas produktu un dzērienu, medikamentu un kosmētisku līdzekļu sektorā, kā arī citās rūpnieciskās jomās. Tā ir viena no lielākajām pasaules citronskābes ražotājām.

3 Citronskābe ir pasaulē visvairāk izmantotais oksidētājs un konservēšanas līdzeklis. Tā pastāv dažādos veidos un tai ir dažādi pielietojumi, it īpaši pārtikā un dzērienos, mājsaimniecības tīrīšanas un mazgāšanas līdzekļos, farmaceitiskajos un kosmētikas produktos, kā arī dažādos rūpnieciskos procesos.

4 1995. gadā citronskābes tirdzniecības apgrozījums pasaulē sasniedza aptuveni 894,72 miljonus euro, no kuriem Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ) – aptuveni 323,69 miljoni euro. 1996. gadā apmēram 60 % pasaules citronskābes tirgus bija piecu lēmuma adresātu rokās, proti, līdztekus Jungbunzlauer tie bija F. Hoffmann‑La Roche AG (turpmāk tekstā – “HLR”), Archer Daniels Midland Co. (turpmāk tekstā – “ADM”), Haarmann & Reimer Corp. (turpmāk tekstā – “H & R”), uzņēmējsabiedrība, kas pieder grupai Bayer AG (turpmāk tekstā – “Bayer”) un Cerestar Bioproducts BV (turpmāk tekstā – “Cerestar”), turpmāk kopā saukti “attiecīgie uzņēmumi”.

5 1995. gada augustā ASV Tieslietu ministrija [United States Department of Justice] informēja Komisiju par izmeklēšanu citronskābes tirgū. Starp 1996. gada oktobri un 1998. gada jūniju visi attiecīgie uzņēmumi, ieskaitot Jungbunzlauer International AG, atzina savu vainu, ka tie bija piedalījušies aizliegtajās vienošanās. Pēc ar Tieslietu ministriju noslēgtajām vienošanās ASV varas iestādes uzņēmumiem uzlika naudas sodu. Papildus tam vairākiem apsūdzētajiem indivīdiem tika piemērots naudas sods personīgi. Izmeklēšanas tika veiktas arī Kanādā, kur dažiem no šiem pašiem uzņēmumiem, ieskaitot Jungbunzlauer International AG, tika piemērots naudas sods.

6 1997. gada 6. augustā Komisija nosūtīja lūgumus sniegt informāciju četriem lielākajiem citronskābes ražotājiem Kopienā, tostarp Jungbunzlauer GmbH, saskaņā ar 11. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 – Pirmā Regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.). Turklāt 1998. gada janvārī Komisija nosūtīja lūgumus sniegt informāciju galvenajiem citronskābes pircējiem Kopienā, un 1998. gada jūnijā un jūlijā tā nosūtīja jaunus lūgumus sniegt informāciju galvenajiem citronskābes ražotājiem Kopienā.

7 Pēc pirmā lūguma sniegt informāciju saņemšanas, kas tai bija nosūtīts 1998. gada jūlijā, Cerestar sazinājās ar Komisiju un 1998. gada 29. oktobra tikšanās laikā izteica savu nodomu sadarboties ar Komisiju, pamatojoties uz Komisijas 1996. gada 18. jūlija Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV C 207, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”). Šajā pašā tikšanās reizē Cerestar mutvārdos sniedza skaidrojumus par aizliegtās vienošanās darbību, kurā tā bija iesaistīta. 1999. gada 25. martā tā nosūtīja Komisijai rakstisku paziņojumu, kurā tā apstiprināja to, ko tā bija teikusi sanāksmē.

8 Ar 1998. gada 28. jūlija vēstuli Komisija nosūtīja jaunu lūgumu sniegt informāciju Jungbunzlauer GmbH, uz kuru tā atbildēja ar 1998. gada 28. septembra vēstuli.

9 Tikšanās laikā 1998. gada 11. decembrī ADM izteica vēlēšanos sadarboties ar Komisiju un tai mutvārdos sniedza informāciju par pret konkurenci vērsto darbību, kurā tā bija iesaistījusies. 1999. gada 15. janvārī tā nosūtīja rakstisku atskaiti, kas apstiprināja tās teikto.

10 1999. gada 3. martā Komisija nosūtīja papildu lūgumus sniegt informāciju HLR, Jungbunzlauer un Cerestar.

11 Attiecīgi 1999. gada 28. aprīlī, 21. maijā un 28. jūlijā Bayer, H & R vārdā, prasītāja un HLR iesniedza atskaites, pamatojoties uz Paziņojumu par sadarbību.

12 2000. gada 28. martā, pamatojoties uz informāciju, kas tai tika iesniegta, Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem prasītājai un pārējiem attiecīgajiem uzņēmumiem sakarā ar EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumu. Prasītāja un visi pārējie attiecīgie uzņēmumi iesniedza rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas iebildumiem. Neviens no tiem nepieprasīja uzklausīšanu, ne arī pēc būtības apstrīdēja paziņojumā par iebildumiem izklāstītos faktus.

13 Komisijai adresētajā 2001. gada 11. aprīļa vēstulē Jungbunzlauer GmbH izteica dažas piezīmes par notiekošo procesu.

14 2001. gada 27. jūlijā Komisija nosūtīja prasītājai un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem papildu lūgumus sniegt informāciju. Prasītāja savā vārdā un Jungbunzlauer GmbH vārdā uz to atbildēja ar 2001. gada 3. augusta vēstuli.

15 2001. gada 5. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu 2002/742/EK par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (COMP/E‑1/36.604 – Citronskābe, turpmāk tekstā – “Lēmums”). Lēmums tika paziņots prasītājai 2001. gada 18. decembrī.

16 Lēmums tostarp ietver šādus noteikumus:

“1. punkts

[ADM], [Cerestar], [H & R], [HLR] un [JBL] ir pārkāpušas Līguma 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties ilgstošā vienošanās un/vai saskaņotā darbībā citronskābes sektorā.

Pārkāpuma ilgums:

– [ADM], [H & R], [HLR] un [JBL] gadījumā: no 1991. gada marta līdz 1995. gada maijam;

– [Cerestar] gadījumā: no 1992. gada maija līdz 1995. gada maijam.

[..]

3. punkts

Par 1. punktā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:

a) [ADM] 39,69 miljoni EUR,

b) [Cerestar] 170 000 EUR,

c) [HLR] 63,5 miljoni EUR,

d) [H & R] 14,22 miljoni EUR,

e) [prasītājai] 17,64 miljoni EUR.”

17 Lēmuma 80.–84. apsvērumā Komisija norādīja, ka aizliegtā vienošanās attiecas uz specifisku pārdošanas kvotu noteikšanu katram dalībniekam un šo kvotu ievērošanu, mērķa un/vai “sliekšņa” cenu noteikšanu, cenu atlaižu atcelšanu un apmaiņu ar specifisku informāciju par klientiem.

18 Lēmuma 185.–188. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka, runājot par Jungbunzlauer grupu, pārkāpums ir jāattiecina uz Jungbunzlauer.

19 Naudas sodu aprēķināšanai Komisija Lēmumā piemēroja metodoloģiju, kas ietverta Pamatnostādnēs naudas sodu apmēra noteikšanai, kuri uzlikti, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), kā arī Paziņojumā par sadarbību.

20 Pirmkārt, Komisija noteica naudas soda pamatsummu atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma.

21 Šajā kontekstā attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija vispirms uzskatīja, ka, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, tā konkrēto ietekmi uz EEZ citronskābes tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēru, attiecīgie uzņēmumi bija izdarījuši ļoti smagu pārkāpumu (Lēmuma 230. apsvērums).

22 Pēc tam Komisija uzskatīja, ka bija nepieciešams ņemt vērā pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei un noteikt naudas sodu tādā apmērā, lai tam būtu pietiekama no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturoša iedarbība. Tā rezultātā, ņemot par pamatu attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu visā pasaulē, no citronskābes pārdošanas pārkāpuma pēdējā gada laikā, proti, 1995. gadā, Komisija iedalīja minētās attiecīgos uzņēmumus trīs kategorijās: pirmajā kategorijā H & R ar pasaules tirgus daļu 22 % apmērā; otrajā kategorijā ADM un Jungbunzlauer ar pasaules tirgus daļu [konfidenciāli] ( ) % apmērā; un HLR ar pasaules tirgus daļu 9 % apmērā; un trešajā kategorijā Cerestar ar pasaules tirgus daļu 2,5 % apmērā. Balstoties uz šiem rādītājiem, Komisijas noteiktā sākumsumma bija 35 miljoni euro uzņēmumam pirmajā kategorijā, 21 miljons euro uzņēmumiem otrajā kategorijā un 3,5 miljoni euro trešajā kategorijā esošajiem uzņēmumiem (Lēmuma 239. apsvērums).

23 Turklāt pamatsumma tika noteikta, lai nodrošinātu naudas soda pietiekamu preventīvu raksturu. Tādējādi Komisija konstatēja, ka, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, ko izsaka to pasaules apgrozījums, ADM un HLR naudas soda pamatsumma ir jāreizina ar 2 un H & R naudas soda pamatsumma ir jāreizina ar 2,5 (Lēmuma 50. un 246. apsvērums).

24 Runājot par katra uzņēmuma pārkāpuma ilgumu, aprēķinātā pamatsumma tika palielināta par 10 % per annum, kā rezultātā tika iegūts palielinājums 40 % apmērā AMD, H & R, HLR un Jungbunzlauer, kā arī 30 % apmērā Cerestar (Lēmuma 249. un 250. apsvērums).

25 Tādējādi Komisija noteica Jungbunzlauer naudas soda pamatsummu 29,4 miljonu euro apmērā. Attiecībā uz ADM, Cerestar, HLR un H & R pamatsummas tika noteiktas, attiecīgi, 58,8 miljonu euro, 4,55 miljonu euro, 58,8 miljonu euro un 122,5 miljonu euro apmērā (Lēmuma 254. apsvērums).

26 Otrkārt, ADM un HLR pamatsummas tika palielinātas par 35 %, ņemot vērā vainu pastiprinošus apstākļus, jo šie uzņēmumi darbojās kā aizliegtās vienošanās organizētāji (Lēmuma 273. apsvērums).

27 Treškārt, Komisija izvērtēja un noraidīja dažu uzņēmumu argumentus par vainu mīkstinošiem apstākļiem (Lēmuma 274.–291. apsvērums).

28 Ceturtkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisija piemēroja šādi aprēķinātās pamatsummas Cerestar un H & R, lai tās nepārsniegtu 10 % robežu no atteicīgo uzņēmumu pasaules apgrozījuma (Lēmuma 293. apsvērums).

29 Piektkārt, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B daļu, Komisija piešķīra Cerestar “ļoti būtisku samazinājumu” 90 % apmērā no naudas soda, kas tam būtu piemērots, ja tas nebūtu sadarbojies. Saskaņā ar Paziņojuma D daļu Komisija piešķīra ADM “būtisku samazinājumu” (proti, 50 %), bet Junbunzlauer, H & R un HLR tika piešķirti attiecīgi 40 %, 30 % un 20 % samazinājumi (326. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi

30 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 25. februārī, Jungbunzlauer cēla šo prasību.

31 Ar 2002. gada 18. jūnija rīkojumu Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs atļāva Padomei iestāties lietā, lai atbalstītu Komisijas prasījumus.

32 Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Pirmās instances tiesas reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu nolūkā rakstiski lietas dalībniekiem uzdeva jautājumus. Lietas dalībnieki atbildēja uz šiem jautājumiem noteiktajos termiņos.

33 Pirmās instances tiesa 2004. gada 24. maija sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumiem.

34 Jungbunzlauer prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– Lēmumu atcelt;

– pakārtoti – samazināt uzlikto naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

35 Komisijas un Padomes, personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

36 Prasītāja, pirmkārt, izvirza iebildi par prettiesiskumu, pamatojoties uz to, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts pārkāpj tiesiskuma principu, jo šis noteikums pietiekamā mērā nenosaka Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi (turpmāk tekstā – “tiesiskuma princips”). Otrkārt, prasītāja norāda, ka Lēmumā ir kļūdas attiecībā uz šī lēmuma adresātu, pārkāpuma smaguma vērtējumu, vainu mīkstinošo apstākļu atzīšanu, citās valstīs piemēroto naudas sodu neņemšana vērā, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteikto naudas soda lieluma ievērošanu un tiesībām piekļūt lietas materiāliem. Visbeidzot, prasītāja norāda, ka administratīvā procesa ilgumam esot jāietekmē naudas soda lielums.

I – Par tiesiskuma principa pārkāpumu

A – Par iebildi par prettiesiskumu, kas izvirzīta sakarā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu

1. Lietas dalībnieku argumenti

37 Jungbunzlauer izvirza iebildi par prettiesiskumu EKL 241. panta nozīmē un norāda, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts – noteikums, kas nosaka Komisijas tiesībspēju uzlikt naudas sodu Kopienas konkurences tiesību pārkāpuma gadījumā, – pārkāpj tiesiskuma principu, kurš izriet no tiesiskās drošības principa, kas savukārt ir vispārējais Kopienas tiesību pamatprincips, jo šis noteikums pietiekamā mērā neregulē Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi.

38 Jungbunzlauer norāda, ka tiesiskuma princips ir nostiprināts Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECTK”) 7. pantā – ar nosaukumu “Sodīšanas nepieļaujamība bez likuma” –, kura 1. punktā ir noteikts:

“Nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu noziedzīgā nodarījumā tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas, saskaņā ar izdarīšanas brīdī spēkā esošajām nacionālajām vai starptautiskajām tiesību normām, netika atzīta par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nedrīkst piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija piemērojams noziedzīgā nodarījuma brīdī.”

39 Jungbunzlauer norāda, ka atbilstoši LES 6. panta 2. punktam – “Savienība kā Kopienas tiesību vispārēju principu ievēro pamattiesības, ko nodrošina [ECTK] un kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām”.

40 Turklāt Jungbunzlauer uzsver, ka atbilstoši Tiesas un Pirmās instances tiesas pastāvīgajai judikatūrai jebkurai Kopienas tiesību normai, kas nosaka sodoša vai nesodoša rakstura sankcijas (1984. gada 25. septembra spriedums lietā 117/83 Könecke, Recueil, 3291. lpp., 11. punkts, un 1987. gada 18. novembra spriedums lietā 137/85 Maizena, Recueil, 4587. lpp., 15. punkts), ir jāatbilst tiesiskuma principam kā tādam, kas izriet no tiesiskās drošības principa (Tiesas 1969. gada 12. novembra spriedums lietā 29/69 Stauder, Recueil, 419. lpp., 7. punkts; 1996. gada 13. februāra spriedums lietā C‑143/93 Van Es Douane Agenten, Recueil, I‑431. lpp., 27. punkts, un 1996. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑74/95 un C‑129/95 Procédures pénales contre X, Recueil, I‑6609. lpp., 25. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 20. februāra spriedums lietā T‑112/98 Mannesmannröhren-Werke/Komisija, Recueil, II‑729. lpp., 59. un turpmākie punkti).

41 Visbeidzot, Jungbunzlauer norāda, ka tiesiskuma princips ir arī nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. un 49. pantā, kas tika pasludināta 2000. gada 7. decembrī Nicā (OV C 364, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Pamattiesību harta”), un ir Kopienas dalībvalstu konstitucionālo tradīciju neatņemama sastāvdaļa.

42 Jungbunzlauer norāda, ka saskaņā ar tiesiskuma principu, kas izriet no tiesiskās drošības principa, attiecībā uz personām Kopienu tiesību aktiem ir jābūt skaidriem un paredzamiem (Tiesas 1981. gada 12. novembra spriedums apvienotajās lietās no 212/80 līdz 217/80 Salumi, Recueil, 2735. lpp., 10. punkts; 1984. gada 22. februāra spriedums lietā 70/83 Kloppenburg, Recueil, 1075. lpp., 11. punkts; iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā Könecke, 11. punkts, un iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā Maizena, 15. punkts), un, runājot par tiesību aktiem, kuriem var būt finanšu sekas, noteiktība un paredzamība ir obligāta, kas ir jāievēro īpaši stingri (Tiesas 1990. gada 13. marta spriedums lietā C‑30/89 Komisija/Francija, Recueil, I‑691. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas vēl jo vairāk esot tā, kad Padome piešķir Komisijai pilnvaras rīkoties, kas nav spēkā, ja vien šīs pilnvaras ir pietiekami precīzas tādā ziņā, ka Padome ir skaidri noteikusi Komisijai piešķirtās kompetences robežas (Tiesas 1988. gada 5. jūlija spriedums lietā 291/86 Central‑Import Münster, Recueil, 3679. lpp., 13. punkts).

43 Jungbunzlauer norāda, ka tiesiskuma principam ir būtiska nozīme attiecībā uz noteikumiem, kas paredz sankcijas (Tiesas 1980. gada 10. jūlija spriedums lietā 32/79 Komisija/Apvienotā Karaliste, Recueil, 2403. lpp., 46. punkts; iepriekš 42. punktā minētais spriedums lietā Kloppenburg, 11. punkts; iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā Maizena, 15. punkts, un 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā C‑352/92 Milchwerke Köln, Recueil, I‑3385. lpp., 22. un 23. punkts). Jungbunzlauer uzsver, ka šiem noteikumiem ir jānosaka paredzamā veidā ne tikai sankcionētā rīcība, bet arī juridiskās sekas, kas no tās izriet konkrētajai personai (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Procédures pénales contre X, 25. punkts).

44 Jungbunzlauer uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts paredz iespēju piemērot sodošu vai kvazisodošu sankciju.

45 Šajā sakarā Jungbunzlauer norāda uz Monti [Monti], kas ir Komisijas loceklis, kurš ir atbildīgs par konkurences jautājumiem, paziņojumiem, Pamatnostādņu redakciju, kā arī uz terminiem, kurus lietojusi Komisija savā aizstāvības rakstā. Pēc būtības pastāv jautājums par “sankcijām” un “sodiem”, kuriem ir jābūt pietiekamiem, lai nodrošinātu to “preventīvo ietekmi” par EKL 81. un 82. panta pārkāpumiem.

46 Turklāt Jungbunzlauer atgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka Regulas Nr. 17 15. pantā noteiktajiem naudas sodiem nav soda naudas rakstura, bet gan to mērķis ir nosodīt prettiesisku rīcību, kā arī novērst tās atkārtošanos (Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedums lietā 41/69 Chemiefarma/Komisija, Recueil, 661. lpp., 172. un 173. punkts), kas pēc Jungbunzlauer domām atbilst plašai kriminālapsūdzības jēdziena interpretācijai, ko sniegusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Jungbunzlauer arī norāda, ka Pirmās instances tiesa 2002. gada 20. marta spriedumā lietā T‑15/99 Brugg Rohrsysteme/Komisija (Recueil, II‑1613. lpp., 109. un 122. punkts) izvērtēja naudas soda, kas uzlikts atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam, tiesiskumu, ņemot vērā ECTK 7. pantu.

47 Jungbunzlauer uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktā lietotais izteiciens, atbilstoši kuram lēmumiem, ar kuriem tiek uzlikti naudas sodi, nav “sodoša rakstura”, nevar grozīt šo vērtējumu, jo saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru noteicošais ir nevis tiesību akta nosaukums, bet gan tā patiesais saturs.

48 Tā rezultātā Jungbunzlauer uzskata, ka procesam, kura rezultāts ir naudas soda uzlikšana saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, ir jāizpilda visas minimālās prasības no cilvēktiesību viedokļa, kas izriet ne tikai no ECTK, kā to ir interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa, bet arī no Cilvēktiesību hartas, kas it īpaši apstiprina tiesības, kas izriet no šīs judikatūras.

49 Šajā kontekstā Jungbunzlauer norāda, ka no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka deliktam, par kuru tiek uzlikts sods pārkāpuma gadījumā, ir jābūt “paredzētam likumā”, kas savukārt nozīmē to, ka personām ir jāspēj saprātīgā mērā attiecīgajos apstākļos paredzēt sekas, kas var izrietēt no noteiktā akta. Eiropas Cilvēktiesību tiesa papildina, ka likums, kas piešķir vērtēšanas pilnvaras, nepārkāpj šo prasību ar nosacījumu, ka šo pilnvaru realizēšana ir pietiekami skaidri definēta, ņemot vērā leģitīmo mērķi, lai indivīdam sniegtu pietiekamu aizsardzību pret patvaļu.

50 Ņemot vērā iepriekš minēto, Jungbunzlauer uzskata, ka ir pārkāpts tiesiskuma princips, ja noteikums, kas paredz naudas soda uzlikšanu, nav pietiekami ierobežojis iespējamās pieņemtā lēmuma juridiskās sekas, atstājot kompetentajai iestādei, sakarā ar neprecīzu attiecīgā teksta formulējumu, pārāk plašas piemērošanas iespējas attiecīgajā gadījumā. Šajā gadījumā likumdevējs nav iepriekš noteicis tiesiskās sekas, pretēji tam, ko pieprasa tiesiskuma princips, bet gan tas ir atstāts administrācijas ziņā. Jungbunzlauer atzīst, ka, pat ja administrācijas vadītājam piederošā rīcības brīvība pati par sevi nav prettiesiska no tiesiskuma principa viedokļa, tomēr tas nekādā ziņā nenozīmē, ka šī brīvība nebūtu jāierobežo.

51 Jungbunzlauer uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts neizpilda iepriekš minētās minimālās prasības.

52 Jungbunzlauer atgādina, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts sniedz Komisijai tiesības līguma konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā uzlikt naudas sodu, kura minimālā summa ir 1000 euro, bet maksimālā ir jānosaka individuāli katram uzņēmumam saistībā ar apgrozījumu. Jungbunzlauer piebilst, ka, runājot par konkrēto naudas soda summu, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts vienkārši precizēts, ka, “lai noteiktu naudas soda summu, ir jāņem vērā līdztekus pārkāpuma smagumam arī tā ilgums”.

53 Jungbunzlauer uzskata, ka saistībā ar šo noteikumu Komisijai ir praktiski neierobežota rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda summas noteikšanu.

54 Pirmkārt, Jungbunzlauer izvirza faktu, ka mūsdienās, pretēji tam, kāda bija situācija Regulas Nr. 17 pieņemšanas laikā, pasaules uzņēmējsabiedrību grupu apgrozījums var sasniegt vairākus simtus miljardus euro un maksimālais lielums var viegli sasniegt vairākus desmitus miljardu euro. Jungbunzlauer kā piemēru norāda to, ka, ja naftas grupa ExxonMobil – kuras apgrozījums sasniedz 248 miljardus euro – piedalītos aizliegtajā vienošanās, Komisija varētu tai uzlikt naudas sodu, kura summa varētu būt no 1000 līdz 24,8 miljardiem euro – summu, kura atbilstu Luksemburgas nacionālajam kopproduktam. Jungbunzlauer uzskata, ka, ja, runājot par noteikto pārkāpumu, likums sniedz tiesības uzlikt naudas sodu, kura summa svārstās no 1000 līdz 24,8 miljardiem euro – vai pat vispār pilnībā atbrīvot no soda saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību – tas vairs nav likums, kas iepriekš nosaka naudas sodu, bet gan tikai vara. Pilnīgi noteikti, šāds noteikums sniedz iespēju patvaļīgi noteikt naudas soda summu.

55 Otrkārt, runājot par Pamatnostādnēm, Jungbunzlauer uzskata, ka tās nav “likums” ECTK nozīmē. Jungbunzlauer uzsver, ka minētās Pamatnostādnes ir saistošas tikai Komisijai, nevis tiesām (Pirmās instances tiesas 1998. gada 16. jūlija spriedums lietā T‑81/97 Regione Toscana/Komisija, Recueil, II‑2889. lpp., 49. punkts, un ģenerāladvokāta Albēra [Alber] secinājumi saistībā ar Tiesas 2001. gada 22. marta spriedumu lietā C‑17/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑2481. lpp., I‑2484. lpp., 23. punkts), kurām ir piešķirta neierobežota kompetence kontrolēt Komisijas lēmumus. Prasītāja uzskata, ka, tā kā pastāv iestādes, kurām ir kompetence noteikt galīgo naudas sodu un kurām nav saistošas valdīnijas, šīm pēdējām iestādēm nav nekādas ietekmes uz vērtējumu saistībā ar krimināltiesību normas pietiekamo tiesisko raksturu ECTK 7. panta nozīmē. Turklāt Jungbunzlauer norāda, ka Pirmās instances tiesa nesen apstiprināja, ka attiecīgās tiesību normas, kas attiecas uz naudas sodiem, nosaka tikai Regula Nr. 17 (iepriekš 46. punktā minētais spriedums lietā Brugg Rohrsysteme/Komisija, 123. punkts).

56 Treškārt, Jungbunzlauer apstrīd Komisijas argumentācijas pamatotību, atbilstoši kurai naudas soda summas aprēķināšanas paredzamības un uzticamības paaugstinātais līmenis nevar tikt saskaņots ar principu, atbilstoši kuram, uzliekot naudas sodu, no vienas puses, ir jāņem vērā lietas nianses, un, no otras puses, tam ir jābūt no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošai iedarbībai, kas ir pietiekama, lai nodrošinātu, ka uzņēmumi ievēro konkurences noteikumus. Jungbunzlauer uzskata, ka, tieši pretēji, zināšanas vai iespēja zināt prettiesiskās rīcības iespējamās sekas, kas ļauj garantēt daudz efektīvāk no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošo iedarbību, kuru cenšas nodrošināt Komisija. Tieši tādēļ dalībvalstīs krimināllikumi sastāv no dažādiem pārkāpuma elementiem, kuriem katram ir dažādas sekas, kas tiek diferencētas atkarībā no sankcijas. No šo normu bāzes un no to interpretācijas valstu judikatūrā, personas var pietiekamā mērā paredzēt savas rīcības krimināltiesību sekas. Šādai, gandrīz neierobežotai sankcijai, kas ir noteikta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, nav minētās, no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošās, iedarbības, ņemot vērā to, ka tā sniedz tikai nelielu norādi par pārkāpuma konkrēto saturu, kas varētu, a priori, tikt izsmelts minētajā kontekstā.

57 Jungbunzlauer piebilst, ka to, ka Pamatnostādnes pietiekamā mērā nenosaka naudas sodu aprēķināšanu, ilustrē fakts, ka attiecībā uz pārkāpumiem, kas ir “ļoti smagi”, Komisija var “izvēlēties” kā pamatsummu jebkuru summu, kas pārsniedz 20 miljonus euro. Pamatnostādnes pilnībā neļaujot noteikt, kādi ir apstākļi, kas liek Komisijai noteikt pamatsummu 20, 50 vai 100 miljonu euro apmērā vai pat vēl lielākā apmērā.

58 Ceturkārt, Jungbunzlauer uzskata, ka Padomes arguments par to, ka Komisijas uzliktos naudas sodus attiecīgajā gadījumā kontrolēs Kopienu tiesnesis, kuram ir piešķirta neierobežota kompetence, nevarot tikt pieņemts. Jungbunzlauer uzskata, ka Padome neievēroja faktu, ka prasība, lai tiesību normas ir pietiekami skaidras, pastāv tieši tādēļ, lai Kopienu tiesnesis varētu kontrolēt lēmumu tiesiskumu, kas ir pieņemti pamatojoties uz šīm normām. Tēzes, ko aizstāv Padome, rezultāts būtu tāds, ka Kopienas tiesām tiktu deleģēta Kopienas likumdevēja funkcija.

59 Piektkārt, Jungbunzlauer izvirza faktu, ka valsts līmenī nepastāv pilnvarojums, kas būtu pielīdzināms tiesībām, kas tai ļauj uzlikt naudas sodu gandrīz neierobežotā veidā. Runājot par tiesībām Zviedrijā, uz ko atsaucas Padome, Jungbunzlauer uzskata, ka šajā dalībvalstī tiesības ir attīstījušās atbilstoši Kopienas tiesību modelim un tādējādi tās nav noderīgas šajā diskusijā. Runājot par tiesībām Vācijā, uz ko arī atsaucas Padome, Jungbunzlauer norāda, ka vācu noteikumi, kas attiecas uz naudas sodu noteikšanu par konkurences tiesību pārkāpumiem, ir diferencēta sistēma, kas nav salīdzināma ar vispārēja pilnvarojuma piešķiršanas sistēmu, ko nosaka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts. Pēc būtības šie noteikumi paredz maksimālo summu, kas var sasniegt EUR 500 000, vai virs tā trīskāršu peļņas apmēru, kas iegūta no pārkāpuma realizēšanas, kuru rezultātā tiek noteikti zemāki naudas sodi par tiem, kas izriet no Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta. Turklāt Jungbunzlauer norāda, ka naudas soda summa tiek grozīta tikai atkarībā no veida, kādā pārkāpums ir izdarīts. Tikai tad, ja pārkāpums ir izdarīts ar nodomu, tiek piemērots naudas sods pilnā apmērā; bet, ja pārkāpums ir izdarīts aiz neuzmanības, piemēro tikai pusi no noteiktās maksimālās summas. Šajā sakarā naudas sods ir jāaprēķina atbilstoši stingri noteiktiem kritērijiem, ņemot, piemēram, vērā pārkāpumu nozīmību, sūdzības nopietnību, pārkāpuma izdarītāja un tā ekonomiskās situācijas īpašos apstākļus. Jungbunzlauer atzīst, ka šie tiesību akti neļauj lielākā mērā iepriekš noteikt ar grāmatveža precizitāti naudas soda summu. Tomēr šī precizitāte krietni vien pārsniedz konkrētības pakāpi, ko nosaka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts. Jungbunzlauer izvirza faktu, ka, izmantojot pieeju, kas vienīgi balstīta uz apgrozījumu, netiek pietiekami ņemts vērā pārkāpuma plašums un nozīmība, kā rezultātā likumdevējs 1999. gadā atsacījās no tiesību normu grozījumiem šajā nozīmē.

60 Sestkārt, Jungbunzlauer uzskata, ka šīs tēzes pamatotību ilustrē Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse naudas sodu ziņā. Komisijas praksi ne tikai raksturo lielās atšķirības naudas sodu absolūtās vērtības ziņā, bet arī radikāla naudas sodu palielināšana kopš 2001. gada. Jungbunzlauer norāda, ka, salīdzinot naudas sodu vidējo rādītāju, kas uzlikti uzņēmumiem no 1994. gada līdz 2000. gadam, ar naudas sodu, kas uzlikts 462 miljonu euro rekordapmērā 2001. gadā saistībā ar Komisijas 2001. gada 21. novembra Lēmumu 2003/2/EK, kas saistīts ar piemērošanas procesu atbilstoši EK līguma 81. pantam un EEZ līguma 53. pantam (COMP/E‑1/37.512 – Vitamīni) (OV 2003, L 6, 1. lpp.), to attiecība ir gandrīz viens pret piecpadsmit. Tāpat otrais daudz lielākais daudz lielāks otrais naudas sods, 2001. gadā, proti, naudas sods 184,27 miljonu euro apmērā, kas uzņēmumam tika uzlikts ar Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmumu 2004/337/EK par piemērošanas procesu atbilstoši EK līguma 81. pantam un EEZ līguma 53. pantam (COMP/E‑1/36.212 – Koppapīrs) (OV 2004, L 115, 1. lpp.), pārsniedza šo vidējo rādītāju gandrīz sešas reizes. Jungbunzlauer uzskata, ka tas, ka visi šie lēmumi – tā kā Komisijas agrākā prakse ir bijusi pilnībā citādāka – bija balstīti tikai uz vienu tiesību normu par naudas sodiem, proti, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, norāda, ka praksē šī norma nav noteikusi nekādas robežas Komisijas praksei. Šī attīstība faktiski nav noteikusi naudas sodu paaugstināšanu, bet gan to daudzkāršošanu.

61 Septītkārt, Jungbunzlauer norāda, ka 1993. gadā publicētajā rakstā Komisijas ierēdnis atzina, ka process, kura rezultātā varētu tikt uzlikts naudas sods saskaņā ar Regulu Nr. 17, “maz atgādina to, ko parasti varētu saukt par pareizu procesu (due process)”.

62 Pakārtoti, Jungbunzlauer uzskata, ka, pat pieņemot, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts atbilst tiesiskuma principam, Komisijai vismaz vajadzētu interpretēt šo noteikumu šauri un kompensēt paredzamības nepietiekamo līmeni ar konsekventu un pārredzamu naudas sodu sistēmu, kas sniegtu attiecīgajiem uzņēmumiem obligāto tiesiskās drošības līmeni. Jungbunzlauer uzskata, ka šādai interpretācijai būtu jāizpaužas tā, ka Komisija būtu jābūt gatavai garantēt minimālo pārskatāmības un paredzamības līmeni saistībā ar naudas sodu uzlikšanu. Plašajam pilnvarojumam, ko sniedz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, ir jāsasniedz konkretizācijas minimālais līmenis Komisijas praksē, tādējādi izslēdzot pārsteidzošus lēmumus, kā tas ir šajā lietā.

63 Komisija un Padome uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts nepārkāpj tiesiskuma principu.

64 Komisija īpaši uzsver, ka attiecībā uz naudas sodu pieņemtajiem lēmumiem attiecas Kopienu tiesas neierobežotā kompetence. Turklāt Komisija uzsver, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteiktie kritēriji, no vienas puses, ir precizēti judikatūrā un, no otras puses, Pamatnostādnēs. Komisija uzskata, ka, ja kritēriji tiktu definēti precīzāk, tad tie, no vienas puses, neļautu ņemt vērā katras lietas īpašos apstākļus, un, no otras puses, nodrošināt no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošu iedarbību.

65 Komisija arī uzsver, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktu konkurences noteikumiem nav sodoša rakstura. Turklāt Komisija uzskata, ka prasītāja nepamatoti izvirzījusi ECTK 7. panta 1. punkta un Pamattiesību hartas 41. un 49. panta pārkāpumu.

66 Komisijas arī atgādina, ka tai ir pilnvaras noteikt naudas sodu lielumu un ka Pamatnostādnes neietekmē attiecīgās tiesību normas, kas attiecas uz naudas sodu uzlikšanu.

67 Visbeidzot, attiecībā uz salīdzinājuma ar vācu tiesībām, Komisija sniedz piemēru par krimināltiesību normu, lai ilustrētu, ka šīs valsts tiesības arī nosaka ļoti plašu rīcības brīvību attiecībā uz to, kā jānosaka individuālā un konkrētā sankcija.

68 Padome uzskata, ka izvirzītās ECTK un Pamattiesību hartas normas neattiecas uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu. Turklāt Padome uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ir pilnīgi skaidra un nepārprotama norma.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

69 Regulas Nr. 17, kas pēdējo reizi grozīta ar Regulu (EK) Nr. 1216/1999 (OV L 148, 5. lpp.), 15. panta 2. punkts nosaka:

“Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [EUR 1000] līdz [EUR 1 000 000] norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:

a) pārkāpj Līguma [81.] panta 1. punktu vai [82]. pantu vai

b) neizpilda kādu no pienākumiem, kas uzlikts, ievērojot 8. panta 1. punktu.

Nosakot soda naudas apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.”

70 Ir jāizvērtē, vai, kā prasītāja ir norādījusi, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts pārkāpj tiesiskuma principu, pietiekamā mērā neregulējot Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi.

71 Jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka tiesiskuma princips ir nenovēršami saistīts ar tiesiskās drošības principu, kas ir Kopienu tiesību vispārējais princips, saskaņā ar kuru jebkuram Kopienu tiesiskajam regulējumam, it īpaši ja tas nosaka vai ļauj noteikt sodu, ir jābūt skaidram un precīzam, lai attiecīgajām personām nepārprotami būtu zināmas no tā izrietošās tiesības un pienākumi un lai tās varētu veikt atbilstošus pasākumus (šajā sakarā skat. Tiesas 1981. gada 9. jūlija spriedumu lietā 169/80 Gondrand, Recueil, 1931. lpp., 17. punkts; iepriekš 40. punktā minēto spriedumu lietā Maizena, 15. punkts; iepriekš 40. punktā minēto spriedumu lietā Van Es Douane Agenten, 27. punkts, un iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Procédures pénales contre X, 25. punkts).

72 No judikatūras izriet, ka šis princips attiecas gan uz krimināltiesiska rakstura normām, gan īpašiem administratīviem instrumentiem, kas nosaka vai ļauj noteikt administratīvus sodus (skat. iepriekš 40. punktā minēto spriedumu lietā Maizena, 14. un 15. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas attiecas ne tikai uz normām, kas nosaka pārkāpumu būtiskos elementus, bet arī uz normām, kuras definē sekas, ko rada pirmo minēto normu pārkāpums (šajā sakarā skat. iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Procédures pénales contre X, 22. un 25. punkts).

73 Turklāt ir jāatgādina, ka tiesiskuma princips, kas pieder pie Kopienu tiesību vispārējiem principiem, izriet no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām un ir nostiprināts dažādos starptautiskos līgumos, it īpaši ECTK 7. pantā un tostarp saistībā ar pārkāpumiem un kriminālsodiem (šajā sakarā skat. iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Procédures pénales contre X, 25. punkts).

74 Pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka pamattiesības ir vispārējo tiesību principu neatņemama sastāvdaļa, kuru ievērošanu nodrošina Kopienu tiesa (Tiesas 1996. gada 28. marta paziņojums 2/94, Recueil, I‑1759. lpp., 33. punkts, un Tiesas 1997. gada 29. maija spriedums lietā C‑299/95 Kremzow, Recueil, I‑2629. lpp., 14. punkts). Šajā ziņā Tiesa un Pirmās instances tiesa vadās no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām, kā arī no starptautisko līgumu sniegtajām norādēm par cilvēktiesību aizsardzību, attiecībā uz kurām dalībvalstis sadarbojas un kurām tās ir pievienojušās. Šajā ziņā ECTK ir īpaša nozīme (Tiesas 1986. gada 15. maija spriedums lietā 222/84 Johnston, Recueil, 1651. lpp., 18. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Kremzow, 14. punkts). Turklāt no LES 6. panta 2. punkta izriet, ka “Savienība kā Kopienas tiesību vispārēju principu ievēro pamattiesības, ko nodrošina [ECTK] un kas izriet no dalībvalstu kopīgām konstitucionālām tradīcijām” (Tiesas 2002. gada 22. oktobra spriedums lietā C‑94/00 Roquette Frères, Recueil, I‑9011. lpp., 23. un 24. punkts, un iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā Mannesmannröhren-Werke/Komisija, 60. punkts).

75 Šajā sakarā jānorāda, ka ECTK 7. panta 1. punkts nosaka:

“Nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu noziedzīgā nodarījumā tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas, saskaņā ar izdarīšanas brīdī spēkā esošajām nacionālajām vai starptautiskajām tiesību normām, netika atzīta par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nedrīkst piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija piemērojams noziedzīgā nodarījuma brīdī.”

76 Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”) uzskata, ka no šīs normas izriet, ka likumam ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma un vajadzības gadījumā, izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var zināt par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība (ECT 2000. gada 22. jūnija spriedums lietā Coëme pret Beļģiju, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, 1. lpp., 145. punkts).

77 Atsaucoties uz Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktu, kas nosaka, ka Komisijas pieņemtajiem lēmumiem saskaņā ar šī noteikuma 2. punktu nav sodoša rakstura, Komisija un Padome izteica šaubas par to, vai Pirmās instances tiesa var pamatoties uz ECTK 7. panta 1. punktu un ECT judikatūru, lai analizētu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta tiesiskumu.

78 Šajā sakarā Pirmās instances tiesa uzsver, ka tai ir kompetence vērtēt Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta tiesiskumu saistībā ar ECTK 7. panta 1. punktu tiktāl, ciktāl ECTK tiesību normas ir daļa no Kopienas tiesībām (šajā sakarā skat. iepriekš 40. punktā minēto spriedumu lietā Mannesmannröhren-Werke/Komisija, 59. punkts). Tomēr, kā ir norādīts šī sprieduma 74. punktā, pamattiesības ir vispārējo tiesību principu neatņemama sastāvdaļa, kuru ievērošanu nodrošina Kopienu tiesa, kā paraugu ņemot vērā ECTK.

79 Nepastāvot vajadzībai Pirmās instances tiesai lemt par to, vai saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisijas uzlikto naudas sodu rakstura vai smaguma pakāpes dēļ ECTK 7. panta 1. punkts ir piemērojams attiecībā uz šādiem sodiem, ir jāsecina, ka, pat pieņemot, ka ECTK 7. panta 1. punkts ir piemērojams šādiem administratīviem sodiem un kas tāpēc varēja kalpot par paraugu Pirmās instances tiesai (šajā sakarā skat. Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 215.–223. punkts), pietiek konstatēt, ka, lai izpildītu ECTK 7. panta 1. punkta prasības, normām, saskaņā ar kurām ir uzlikti šie sodi, nav jābūt tik precīzām, lai sekas, kas varētu rasties šo normu pārkāpuma rezultātā, būtu absolūti precīzi paredzamas.

80 ECT judikatūra paredz, ka plaši formulētas normas nebūt nerada ECTK 7. panta pārkāpumu. Kā arī ECT ir atzinusi, ka tiesību jēdziens, kas ir izmantots ECTK 7. pantā, atbilst likuma jēdzienam, kas ietverts citos ECTK pantos (skat. ECT 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā Baskaya un Okçuoglu pret Turciju, Recueil des arrêts et décisions, 1999‑IV, 308. lpp., 36. punkts, un iepriekš 79. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 216. punkts). Turklāt ECT ir atzinusi, ka likumi nav absolūti precīzi un ka daudzi no šiem likumiem sakarā ar nepieciešamību izvairīties no pārmērīgas neelastības un nodrošināt to spēju pielāgoties konkrētai situācijai ir neizbēgami lielākā vai mazākā mērā plaši formulēti, un ka to interpretācija un piemērošana ir atkarīga no prakses (skat. ECT 1993. gada 25. maija spriedumu lietā Kokkinakis pret Grieķiju, A sērija, Nr. 260‑A, 40. un 52. punkts). Tomēr ECT arī precizējusi, ka katram likumam ir jāatbilst kvalitātes nosacījumiem, tostarp pieejamības un paredzamības nosacījumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Baskaya un Okçuoglu pret Turciju, 36. punkts). Tas, ka likums piešķir diskrecionāro varu, pats par sevi nav pretrunā ar prasību par paredzamību, ja vien šādu pilnvaru izmantošanas apjoms un kārtība, ņemot vērā attiecīgo leģitīmo mērķi, ir pietiekami skaidri definēts, lai indivīdam nodrošinātu atbilstošu aizsardzību pret patvaļu (ECT 1992. gada 25. februāra spriedums lietā Margareta un Roger Andersson pret Zviedriju, A sērija, Nr. 226‑A, 75. punkts). Šajā sakarā papildus paša likuma tekstam ECT ņem vērā to, vai izmantotie, bet neskaidrie jēdzieni ir precizēti pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā (ECT 1995. gada 27. septembra spriedums lietā G pret Franciju, A sērija, Nr. 325‑B, 25. punkts, un 2002. gada 7. februāra spriedums lietā E. K. pret Turciju, 51. punkts).

81 Runājot par dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām, nekas neļauj Pirmās instances tiesai sniegt tiesiskuma principa, kas ir Kopienu tiesību vispārējais princips, atšķirīgu interpretāciju no tās, kas izriet no iepriekš minētā. Attiecībā uz prasītājas argumentiem, ar kuriem tiek izvirzīta vācu tiesību norma, saskaņā ar kuru kompetentās vācu iestādes uzliek naudas sodus par konkurences noteikumu pārkāpumiem, ir jānorāda, ka par dalībvalstīm kopēju konstitucionālu tradīciju nevar spriest, ņemot vērā tiesisko situāciju tikai vienā dalībvalstī. Turpinot, kā arī prasītāja to atzina tiesas sēdē, atbilstošās citu dalībvalstu tiesības attiecībā uz tādu administratīvu sodu uzlikšanu kā tie, kas uzlikti par valsts konkurences tiesību normu pārkāpumu, paredz tādus pašus ierobežojumus, kādi ir noteikti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, vai pat kritērijus, kas vienādi vai līdzīgi tiem, kurus paredz minētā Kopienu tiesību norma.

82 Ņemot vērā iepriekšminētos principiālos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts atbilst tiesiskuma principam.

83 Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteiktās sankcijas par EKL 81. un 82. panta pārkāpumu, ir galvenais Komisijas rīcībā esošais instruments, lai Kopienā izveidotu “sistēmu, kas nodrošina to, ka iekšējā tirgū nav traucēta konkurence” [EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts]. Šī sistēma ļauj Kopienai izpildīt savu uzdevumu, nodibinot kopējo tirgu, veicinot visā Kopienā harmonisku, līdzsvarotu un stabilu saimnieciskās darbības attīstību un augstu konkurētspējas pakāpi (EKL 2. pants). Turklāt šīs sistēma ir nepieciešama, lai Kopienā realizētu ekonomisko politiku saskaņā ar atvērta tirgus ekonomiku, kurā pastāv brīva konkurence (EKL 4. panta 1. un 2. punkts). Tādējādi Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ļauj izveidot sistēmu, kas atbilst Kopienas pamata uzdevumiem.

84 Turklāt ir jāprecizē, ka, lai izvairītos no pārmērīgas normatīvās neelastības un ļautu tiesību normām pieskaņoties apstākļiem, ir pieļaujams zināms neparedzamības līmenis attiecībā uz sankciju par noteiktu pārkāpumu. Naudas sods, kurā ir pietiekama ierobežojoša variācija, kas noteikta starp minimālo naudas sodu un maksimālo naudas sodu, kas var tikt uzlikts par noteikto pārkāpumu, arī var veicināt šīs sankcijas efektivitāti gan no piemērošanas, gan no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas atturošas iedarbības skatpunkta.

85 Šajā lietā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts kā sankciju uzņēmumam, kas ir pārkāpis EKL 81. panta 1. punktu un 82. pantu, nosaka naudas sodu, kura apmērs ir nosakāms starp EUR 1000 un 10 % no apgrozījuma, kas radies attiecīgā uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada laikā. Ir jākonstatē, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, ka Komisijai nav neierobežotas rīcības brīvības noteikt naudas sodus konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā.

86 Turklāt Pirmās instances tiesa uzskata, ka, nosakot to, ka konkurences noteikumu pārkāpšanas gadījumā naudas sodu summa var būt no EUR 1000 līdz 10 % no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma, Padome nav piešķīrusi Komisijai pārmērīgu rīcības brīvību. Pirmās instances tiesa uzskata, ka naudas soda griesti 10 % apmērā no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma ir saprātīgs lielums, ņemot vērā intereses, kuras aizsargā Komisija šāda pārkāpuma gadījumā. Ir svarīgi uzsvērt, ka, pretēji tam, ko norāda prasītāja, naudas sodu, kas uzlikti saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, samērīgums nevar tikt vērtēts absolūtos raksturlielumos, bet gan relatīvos raksturlielumos, proti, saistībā ar pārkāpēja apgrozījumu.

87 Turklāt Pirmās instances tiesa uzsver, ka, lai noteiktu naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu, kas ir atzīti Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūrā. Tiesas un Pirmās instances tiesas pastāvīgajā judikatūrā arī ir iedibināti precizēti kritēriji un aprēķināšanas metode, kas Komisijai ir jāpiemēro, nosakot naudas sodu summu (skat. it īpaši šī sprieduma 213. un turpmākos punktus). Prasītāja pati arī atsaucas uz šo judikatūru, lai pamatotu savu pamatus un argumentus (skat. it īpaši šī sprieduma 199. punktu).

88 Turklāt, pamatojoties uz kritērijiem, kas noteikti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un precizēti Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūrā, Komisija pati ir izveidojusi lēmumu pieņemšanas praksi, kas ir publiski zināma un pieejama. Kaut arī iepriekšējā lēmuma pieņemšanas prakse nesaista Komisiju, kad tā nosaka naudas soda apmēru (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99 LR AF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 234. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑203/01 Michelin/Komisija, Recueil, II‑4071. lpp., 254. punkts), tomēr saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir vispārējais tiesību princips un kas ir jāievēro Komisijai, tā nevar līdzīgās situācijas praktizēt dažādu attieksmi vai dažādās situācijās identisku attieksmi, ja šāda atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota (Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83 Sermide, Recueil, 4209. lpp., 28. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94 BPB de Eendracht/Komisija, Recueil, II‑1129. lpp., 309. punkts).

89 Papildus tam ir jāņem vērā, ka, lai ievērotu pārredzamību un nodrošinātu tiesisko drošību attiecīgajiem uzņēmumiem, Komisija ir publicējusi Pamatnostādnes, kurās ir izklāstīta aprēķināšanas metode, kas tai ir jāievēro katrā lietā.

90 Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, pamatojoties uz šiem elementiem, vērīgs tirgus dalībnieks, kas vajadzības gadījumā izmanto juridiskās konsultācijas, var pietiekamā mērā paredzēt naudas soda aprēķināšanas metodi un tā lielumu, kas var tikt uzlikts saistībā ar noteiktu rīcību. Fakts, ko Komisija un Padome nav apstrīdējušas, ka uzņēmumi iepriekš nevar zināt precīzu naudas soda lielumu, ko katrā atsevišķajā gadījumā nosaka Komisija, nevar būt pamats, lai konstatētu, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts pārkāpj tiesiskuma principu.

91 Tādējādi, kaut arī uzņēmumi iepriekš nevar precīzi zināt naudas soda apmēru, ko Komisija noteiks katrā atsevišķā gadījumā, ir jānorāda, ka – atbilstoši EKL 253. pantam – lēmumā, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, Komisijai, neraugoties uz vispārzināmo situāciju, kurā lēmums ir pieņemts, ir jānorāda pamatojums attiecībā uz uzliktā naudas soda apmēru un šajā nolūkā izvēlēto metodi. Šajā pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jāizklāsta Komisijas argumentācija, lai ieinteresētajām personām būtu zināmi iemesli, kuru dēļ tika veikti pasākumi, lai izvērtētu iespēju vērsties Kopienu tiesā un attiecīgā gadījumā ļautu tai īstenot kontroli.

92 No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka iebilde par prettiesiskumu, kas izvirzīta attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, ir jānoraida kā nepamatota.

B – Par interpretāciju, kas atbilst Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam

93 Prasītāja norāda, ka, pat pieņemot, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ir saderīgs ar no tiesiskās drošības principa izrietošā tiesiskuma principu, Komisijai bija vismaz jāinterpretē šis princips šauri un jākompensē nepietiekamais paredzamības līmenis ar naudas sodu sistēmu, kas ir konsekventa un pārskatāma, kas ļauj nodrošināt attiecīgajiem uzņēmumiem obligāto tiesiskās drošības līmeni.

94 Komisija atgādina, ka tieši tādēļ, lai nodrošinātu pietiekamo pārredzamības līmeni, tā pieņēma Pamatnostādnes un ka kopš to pieņemšanas tās naudas sodu summas izvēles brīvība ir ierobežota.

95 Pirmās instances tiesa uzskata, ka šī pamata otrās daļas kontekstā, kas ir izvirzīts kā pakārtots pirmajai daļai, prasītāja neizvirzīja nevienu konkrētu iebildumu par Lēmumu, bet gan formulēja vispārējus apgalvojumus par to, ka Komisijai visumā ir jāgroza naudas sodu uzlikšanas politika, samazinot to summas vai precizējot Pamatnostādnes.

96 Tādējādi šī pamata daļa ir jānoraida kā nepieņemama.

II – Par lēmuma adresātu

97 Prasītāja izvirza pamatus, ar kuriem, pirmkārt, tiek apgalvots pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpums, un, otrkārt, tiek apgalvots, ka ir notikusi kļūda attiecībā par to, kas ir Lēmuma adresāts.

A – Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu

98 Jungbunzlauer uzskata, ka Lēmumā nav norādīts nekāds pamatojums tam, kādēļ atbildība par pret konkurenci vērsto rīcību ir jāattiecina uz Jungbunzlauer GmbH par laikposmu pirms 1993. gada.

99 Šajā sakarā Komisija neizvirzīja specifiskus argumentus.

100 Pirmās instaces tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumā, ko prasa EKL 253. pants, skaidri un nepārprotami jābūt norādītai apstrīdētā tiesību akta izdevējas iestādes argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt, kāds ir veiktā pasākuma pamatojums, un lai kompetentā tiesa varētu veikt savu kontroli. Prasība sniegt pamatojumu ir jāizvērtē saistībā ar lietas apstākļiem, it īpaši attiecīgā pasākuma saturu, izvirzītā pamatojuma būtību un interesēm, kādas attiecībā uz pamatojuma iegūšanu varētu būt tā adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Šajā sakarā nav nepieciešams, lai pamatojums aptvertu visus attiecīgos faktu un juridiskos apstākļus, jo tas, vai sniegtais pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne vien tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jautājumu (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑301/96 Vācija/Komisija, Recueil, I‑9919. lpp., 87. punkts).

101 Šajā lietā Komisija izvirza sekojošu pamatojumu savam lēmumam attiecināt pārkāpuma izdarīšanu uz Jungbunzlauer ne tikai par laikposmu no 1993. gada augusta, bet arī par laikposmu no pārkāpuma sākuma 1991. gada martā līdz 1993. gada jūlijam.

102 Lēmuma 30. un 33. apsvērumā Komisija norāda, ka prasītāja, sabiedrība Jungbunzlauer, bija vadošā sabiedrība kopš grupas restrukturēšanas 1993. gadā, kas vadīja Jungbunzlauer grupas darbību, kuras virsotnē atradās sabiedrību grupa, proti, Jungbunzlauer Holding AG. Komisija atzīmē, ka kopš 1993. gada prasītāja, Jungbunzlauer, arī vadīja grupas darbību citronskābes tirgū, kas bija produkts, ar kuru nodarbojās Jungbunzlauer GmbH, meitas sabiedrība, kas pilnībā [100 %] piederēja Jungbunzlauer Holding AG. Komisija piebilst, ka pirms grupas restrukturēšanas 1993. gadā grupu vadīja Jungbunzlauer GmbH. Citronskābes izplatīšanu līdz 1993. gadam realizēja Jungbunzlauer GmbH, un pēc tam to veica cita Jungbunzlauer Holding AG meitas sabiedrība, proti, Jungbunzlauer International AG.

103 Lēmuma 70. apsvērumā Komisija norādīja, ka aizliegtās vienošanās sanāksmēs Jungbunzlauer grupu pārstāvēja grupas prezidents un Jungbunzlauer GmbH direktors.

104 Lēmuma 186. apsvērumā Komisija norādīja, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem Jungbunzlauer un Jungbunzlauer GmbH kopīgi norādīja, ka Jungbunzlauer GmbH ir jāuzskata par Lēmuma adresātu. Šajā sakarā Komisija sniedza šādu argumentāciju:

“(187) [..] Līdz 1993. gada otrajam semestrim Jungbunzlauer [GmbH] bija ne tikai meitas sabiedrība, kas atbild par citronskābes ražošanu un izplatīšanu, bet arī juridiska persona ar pienākumu vadīt visu Jungbunzlauer grupu. 1993. gadā grupas vadīšanas pienākumi tika nodoti Jungbunzlauer AG, kas var tikt uzskatīts par Jungbunzlauer [GmbH] tiesību pārņēmēju Jungbunzlauer grupas vadīšanas ziņā. Kopš tā brīža Jungbunzlauer [GmbH] pilnībā [100 %] pieder grupai un pati nenosaka savu darbību tirgū, bet gan galvenokārt izpilda norādījumus, ko sniedz Jungbunzlauer AG, sabiedrība, kas atbild par grupas vadīšanu.

(188) Daļā no šajā lēmumā apskatītā perioda Jungbunzlauer AG tieši piedalījās aizliegtās vienošanās sapulcēs sava prezidenta personā. Tādējādi ir jāsecina, ka visu šajā lēmumā apskatīto laiku šī juridiskā persona, vadot visu Jungbunzlauer grupu, tieši un aktīvi piedalījās aizliegtajā vienošanās. Attiecīgā juridiskā persona faktiski bija Jungbunzlauer AG, kas arī ir šī lēmuma adresāts.”

105 Šīs norādes, kaut arī kodolīgas, norāda uz Komisijas pierādījumiem, lai pamatotu to, ka pārkāpums ir attiecināms uz Jungbunzlauer par laikposmu pirms 1993. gada. Komisija pēc būtības norādīja, ka tieši dēļ tā, ka grupas vadīšana tika nodota, it īpaši citronskābes tirgus jomā no Jungbunzlauer GmbH uz Jungbunzlauer, tā uzskatīja, ka Jungbunzlauer bija atbildīga par pārkāpumu laikposmā pirms grupas restrukturēšanas 1993. gadā.

106 Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvots pienākuma sniegt pamatojumu, pārkāpums ir jānoraida.

B – Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka tika pieļauta kļūda par Lēmuma adresātu

1. Lietas dalībnieku argumenti

107 Jungbunzlauer uzskata, ka tā nepareizi tika uzskatīta par Lēmuma adresātu. Savā prasības pieteikumā tā norādīja, ka Lēmumam bija jāattiecas uz Jungbunzlauer GmbH. Tā norāda, ka šī sabiedrība, ražojot un izplatot citronskābi līdz 1993. gadam, vadīja visu grupu. Runājot par laikposmu pēc tās pārveidošanas 1993. gadā par vadošo sabiedrību, tā uzsver savā replikas rakstā, ka arī pēc šī datuma grupas “faktisko vadību” veica Jungbunzlauer Holding AG.

108 No vienas puses, saistībā ar laikposmu pēc 1993. gada Jungbunzlauer atgādina, ka, pirmkārt, kopš 1993. gada tā kā Jungbunzlauer GmbH pati piederēja pilnā apmērā Jungbunzlauer Holding AG, tā nebija mātes sabiedrība attiecībā pret Jungbunzlauer GmbH, bet gan tikai tās māsas sabiedrība.

109 Jungbunzlauer uzskata, ka tā rezultātā Komisija nevar pamatoti izvirzīt Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82 AEG/Komisija (Recueil, 3151. lpp., turpmāk tekstā – “spriedums lietā AEG”, 50. punkts) un 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija (Recueil, I‑9925. lpp., turpmāk tekstā – “spriedums lietā Stora”, 28. punkts), kas attiecas uz meitas sabiedrības rīcības attiecināšanu uz mātes sabiedrību. Šīs attiecības starp mātes sabiedrību un meitas sabiedrību bija kvalitatīvi atšķirīgas salīdzinot ar tām, kas pastāvēja starp to un JungbunzlauerGmbH, kurpretī Jungbunzlauer Holding AG kā kopējā mātes sabiedrība varēja jebkurā brīdī atņemt savām meitas sabiedrībām tiesības kontrolēt kādu no savām māsas sabiedrībām.

110 Jungbunzlauer piebilst, ka tā sniedza citām sabiedrībām tikai vadības un konsultāciju padomus par uzņēmumu politiku, organizēšanu un finanšu investīcijām. Jungbunzlauer veica savu darbību pēc Jungbunzlauer Holding AG norādījumiem, kas kontrolēja grupu un kurai vienīgajai bija tiesības dot instrukcijas grupas sabiedrībām. Jungbunzlauer pašai nebija tiesību saistībā ar grupas dažādajiem uzņēmumiem un šīs tiesības tai netika piešķirtas kā Jungbunzlauer Holding AG (pilnvarniecei) “Treuhänder”. Tieši pretēji, tās pašas darbība bija ierobežota ar pakalpojumu sniegšanu citu sabiedrību darbiniekiem. Ciktāl šie darbinieki attiecīgajā gadījumā nodeva instrukcijas grupas sabiedrībām (piemēram, Jungbunzlauer GmbH), tās nerīkojās savā vārdā, bet gan kā Jungbunzlauer Holding AG pārstāvji.

111 Jungbunzlauer secina, ka Jungbunzlauer Holding AG darījumus un arī visu grupu “faktiski vadīja” Jungbunzlauer GmbH. To apstiprina Austrijas uzņēmējsabiedrību tiesības, kas piemērojamas attiecībā uz Jungbunzlauer GmbH. Pēc būtības sabiedrību, kas izveidota GmbH formā, vadīja tās struktūrvienības, proti, valde un uzraudzības padome, bet tās komercpolitiku noteica dalībnieku kopsapulce, kurā šajā gadījumā Jungbunzlauer Holding AG bija visas balsošanas tiesības kā vienīgajam dalībniekam.

112 Otrkārt, Jungbunzlauer apgalvo, ka pēc tās izveidošanas 1993. gadā galvenie dalībnieki, izņemot Jungbunzlauer vadību, kas sāka pildīt savas funkcijas 1993. gada vasarā, bija jau ilgi pildījuši Jungbunzlauer GmbH vadības funkcijas. Turklāt pēc Jungbunzlauer izveidošanas 1993. gadā tās turpināja pildīt savas funkcijas attiecībā uz Jungbunzlauer GmbH. Tādējādi lielākā daļa darbību attiecās uz Jungbunzlauer GmbH. Komisijas apgalvojumam, ka noteiktas attiecīgās personas bija pildījušas funkcijas grupas labā, nav nozīmes šajā kontekstā. Jungbunzlauer uzskata, ka Komisijai vismaz bija jānorāda grupas dažādās sabiedrības, kas nodarbināja šīs personas, kuru saraksts bija pievienots atbildē uz paziņojumu par iebildumiem. Jungbunzlauer kā piemēru norāda, ka ir kļūdaini apgalvot, ka Jungbunzlauer vai Jungbunzlauer Holding AG tika nodarbinājušas H. vai R. kungu.

113 Treškārt, Jungbunzlauer uzskata, ka, runājot par administratīvo procesu, ir nepareizi attiecināt aizliegto vienošanos uz Jungbunzlauer. Tā norāda, ka Komisija adresēja 1997. gada 6. augusta, 1998. gada 28. jūlija un 1999. gada 3. marta lūgumus sniegt informāciju Jungbunzlauer GmbH un ka sadarbību saistībā ar Paziņojumu par sadarbību arī veica Jungbunzlauer GmbH.

114 Runājot par periodu pirms 1993. gada, Jungbunzlauer norāda, ka, pirmkārt, līdz 1993. gadam Jungbunzlauer GmbH vadīja grupu, un ka pēc šīs datuma Jungbunzlauer nevarēja autonomi vadīt savu darbību. Tādējādi Jungbunzlauer uzskata, ka par periodu pirms 1993. gada tā nevar tikt saukta pie atbildības par pret konkurenci vērsto rīcību.

115 Otrkārt, Jungbunzlauer uzskata, ka Komisijas izvirzītie spriedumi nav izmantojami, lai pamatotu tēzi par atbildības par pārkāpumu pārnešanu no Jungbunzlauer GmbH uz Jungbunzlauer. Jungbunzlauer norāda, ka lietā, kurā tika pasludināts Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija (Recueil, 1663. lpp., 84.–87. punkts), runa bija par tiesību pārņemšanu, un ka lietā, kurā tika pasludināts Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑134/94 NMH Stahlwerke/Komisija (Recueil, II‑239. lpp., 35.–38. punkts), runa bija par maksātnespējīgas sabiedrības sanāciju.

116 Treškārt, Jungbunzlauer uzskata, ka to nevar uzskatīt par Jungbunzlauer GmbH “ekonomisko pārņēmēju” un ka uz to nevar attiecināt Jungbunzlauer GmbH rīcību pirms 1993. gada. Par to norāda apstāklis, ka tās loma grupas ietvaros aprobežojās ar pakalpojumu sniegšanu citām grupas sabiedrībām (skat. šī sprieduma 110. punktu). Jungbunzlauer apgalvo, ka pēc 1993. gada Jungbunzlauer GmbH turpināja savu darbību, kas ietvēra citronskābes ražošanu un izplatīšanu. Pat ja šajā ziņā Jungbunzlauer GmbH bija dažkārt vērsusies pie citām sabiedrībām savā vārdā, tām bija tikai aģenta statuss. Jungbunzlauer GmbH vienmēr noteica apjoma un cenu politiku.

117 Ceturtkārt, ir pieļauta neprecizitāte, apgalvojot, ka B. un H. bija vadījuši Jungbunzlauer vai rīkojušies tās vārdā. Jebkurā gadījumā, runājot par H., Jungbunzlauer norāda, ka tā netika viņu nodarbinājusi, bet to bija darījušas grupas citas sabiedrības.

118 Piektkārt, Jungbunzlauer uzsver, ka tai bija ierobežoti finanšu resursi.

119 Komisija uzsver, ka tā pamatojās uz informāciju, ko sniedza pašas Jungbunzlauer GmbH un Jungbunzlauer administratīvā procesa laikā.

120 Runājot par periodu pēc 1993. gada, Komisija uzskata, ka no sniegtās informācijas izriet, ka līdz 1993. gadam Jungbunzlauer GmbH vadīja grupu, un 1993. gadā tā beidza pildīt šo funkciju, nododot ekonomiskās tiesības saistībā ar darbību attiecībā uz aizliegto vienošanos. Fakts, ka prasītāja bija vienīgā māsas sabiedrība attiecībā pret Jungbunzlauer GmbH, nevājina šo secinājumu. Komisija uzsver, ka Tiesa izsecina, ka tas, ka mātes sabiedrībai pastāvīgi pieder kapitāla daļas meitas sabiedrībā, ļauj šai mātes sabiedrībai noteicošā veidā noteikt meitas sabiedrības ekonomisko politiku vai vismaz šo faktu apstrīdēt. Attiecīgi nevis šis kapitāla daļu turējums ir noteicošais, bet gan tas, ka mātes sabiedrība sakarā ar šo turējumu var ietekmēt noteicošā veidā meitas sabiedrības ekonomikas politiku. Komisija uzskata, ka mātes sabiedrība var nodot citai sabiedrībai grupas ietvaros iespēju ietekmēt kādu no tās meitas sabiedrībām. Tā bija šajā gadījumā.

121 Runājot par periodu pirms 1993. gada, Komisija uzskata, ka sakarā ar iepriekš minēto ekonomisko tiesību, kas saistītas ar Jungbunzlauer grupas darbības vadīšanu citronskābes tirgū, nodošanu, pārkāpums, ko izdarīja Jungbunzlauer GmbH pirms restrukturēšanas 1993. gadā, ir jāattiecina uz Jungbunzlauer. Faktam, ka Jungbunzlauer pirms 1993. gada nepastāvēja un ka Jungbunzlauer GmbH turpināja pastāvēt pēc šī datuma, nav nozīmes, kā tas izriet no Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūras.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

122 No judikatūras izriet, ka, aizliedzot uzņēmumiem it īpaši noslēgt vienošanās un veikt saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai traucēt konkurenci kopējā tirgū, EKL 81. panta 1. punkts attiecas uz ekonomiskajiem veidojumiem, kurus veido materiālie elementi un cilvēkresursi, kas var veicināt šajā noteikumā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑6/89 Enichem Anic/Komisija, Recueil, II‑1623. lpp., 235. punkts).

123 Šajā lietā prasītāja neapstrīd EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu. Savukārt prasītāja norāda, ka Komisija nevarēja attiecināt uz to atbildību par šo pārkāpumu.

124 Šajā sakarā ir jāatgādina, ka līdz 1993. gadam Jungbunzlauer grupu vadīja Jungbunzlauer GmbH, kas arī turklāt ražoja citronskābi, bet kopš grupas restrukturēšanas 1993. gadā Jungbunzlauer kā vadošā sabiedrība vadīja visas šīs grupas darbības, ieskaitot tās, kas saistītas ar citronskābes tirgu, un ka grupas virsotnē bija holdinga sabiedrība, proti, Jungbunzlauer Holding AG (skat. šī sprieduma 102. punktu).

125 Runājot par periodu pēc grupas restrukturēšanas 1993. gadā, ir jāatzīmē, ka Jungbunzlauer, meitas sabiedrība, kas pilnībā pieder Jungbunzlauer Holding AG, bija Jungbunzlauer GmbH māsas sabiedrība un nevis mātes sabiedrība. Šajā kontekstā prasītāja pamatoti apgalvo, ka šī lieta atšķiras no tās, sakarā ar kuru radās Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūra (skat. it īpaši Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑354/94 Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, Recueil, II‑2111. lpp., 80. punkts, kas tika apstiprināts apelācijas tiesvedībā ar iepriekš 109. punktā minēto spriedumu lietā Stora, 27.–29. punkts, kā arī skat. iepriekš 109. punktā minēto spriedumu lietā AEG, 50. punkts, un Pirmās instances tiesas 1993. gada 1. aprīļa spriedumu lietā T‑65/89 BPB Industries un British Gypsum/Komisija, Recueil, II‑389. lpp., 149. punkts), atbilstoši kurai Komisijai ir tiesības uzskatīt, ka meitas sabiedrība pilnībā izpilda pēc būtības mātes sabiedrības instrukcijas, bez pienākuma pārbaudīt, vai šī mātes sabiedrība faktiski izmanto šo varu.

126 Kā izriet no Lēmuma apsvērumiem un pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Komisija nepamatojās uz šo prezumpciju, bet gan izvērtēja, pamatojoties uz Jungbunzlauer un Jungbunzlauer GmbH administratīvā procesa laikā sniegtajām atbildēm, vai, neraugoties uz iepriekš analizēto Jungbunzlauer grupas struktūru, pārkāpums būtu jāattiecina uz Jungbunzlauer.

127 Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka, sekojot lūgumam sniegt informāciju, ko Komisija bija adresējusi 1999. gada 3. martā Jungbunzlauer GmbH, tā 1999. gada 21. maija vēstulē, sadarbojoties ar Komisiju, aprakstīja Jungbunzlauer grupas struktūru un it īpaši noteica, ka “grupas vadību nodrošināja Jungbunzlauer AG [..], kas kā vadošā sabiedrība vadīja Jungbunzlauer Holding AG piederošās sabiedrības”.

128 Turklāt 2000. gada 29. martā Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem Jungbunzlauer. Atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, ko Jungbunzlauer iesniedza 2000. gada 22. jūnijā “Jungbunzlauer GmbH vārdā”, Jungbunzlauer uzskatīja, ka tā nevar būt par neviena akta adresātu saistībā ar šo procesu. Šajā ziņā tā aprakstīja Jungbunzlauer grupas organizatorisko struktūru, pievienojot shēmu. Prasītāja norādīja, ka Jungbunzlauer bija tikai vadības sabiedrība, kas vadīja grupas piederošās sabiedrības, kuru vadīja Jungbunzlauer Holding AG. Savukārt Jungbunzlauer precizēja, ka Jungbunzlauer GmbH bija “operacionāla” citronskābes tirgū, izņemot attiecībā uz šī produkta izplatīšanu, kas, sākot no 1993. gada, tika nodota citai Jungbunzlauer Holding AG meitas sabiedrībai, proti, Jungbunzlauer International AG. Turklāt Jungbunzlauer precizēja, ka “līdz pat otrajam 1993. gada semestrim visa vadība tika nodota Jungbunzlauer [GmbH]” un ka “kopš 1993. gada Jungbunzlauer AG [..] pastāvēja kā vadības sabiedrība”.

129 Pamatojoties uz kopējiem Jungbunzlauer un Jungbunzlauer GmbH paziņojumiem, kas minēti Lēmuma 187. apsvērumā, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka, kopš Jungbunzlauer grupas restrukturēšanas 1993. gadā, Jungbunzlauer GmbH darbība vienkārši aprobežojās ar citronskābes ražošanu, bet grupas darbības vadīšana, ieskaitot tās, kas attiecas uz šo produktu, tika nodota Jungbunzlauer tādā veidā, ka Jungbunzlauer GmbH nevarēja autonomi rīkoties tirgū, bet pēc būtības piemērot Jungbunzlauer sniegtās instrukcijas. Komisija varēja pamatoti secināt, ka Jungbunzlauer un Jungbunzlauer GmbH kopējā mātes sabiedrība nolēma uzlikt Jungbunzlauer par pienākumu vadīt visas grupas darbību un tā rezultātā arī to darbību, kas saistīta ar grupas rīcību tirgū, kurā notika aizliegtā vienošanās, proti, citronskābes tirgū.

130 Tādējādi Komisija nepieļāva kļūdu, secinot, ka attiecībā uz periodu pēc Jungbunzlauer grupas restrukturēšanas 1993. gadā, pārkāpums ir jāattiecina uz Jungbunzlauer.

131 Runājot par periodu pirms Jungbunzlauer grupas pārstrukturēšanas 1993. gadā, ir jākonstatē, kā to Komisija ir izdarījusi Lēmuma 187. apsvērumā, ka līdz 1993. gadam Jungbunzlauer GmbH bija atbildīga ne tikai par grupas darbību citronskābes tirgū, bet arī par visas grupas darbības vadīšanu. Šis uzdevums, kas ietvēra grupas darbības vadīšanu, ieskaitot darbību, kas attiecas uz citronskābes tirgu, tomēr 1993. gadā tika nodots Jungbunzlauer, kas ir kļuvusi par Jungbunzlauer GmbH ekonomisko tiesību pārņēmēju grupas darbības vadīšanas ziņā.

132 Fakts, ka sabiedrība turpina pastāvēt kā juridiska persona, neizslēdz to, ka no Kopienas konkurences tiesību viedokļa tā var nodot daļu no šīs sabiedrības darbības citai sabiedrībai, kura ir kļuvusi atbildīga par iepriekšminētās sabiedrības rīcību (šajā sakarā skat. Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 356.–359. punkts).

133 Tādējādi Komisija nekļūdījās, uzskatot, ka laikposmā pirms Jungbunzlauer grupas restrukturēšanas 1993. gadā pārkāpums ir jāattiecina uz Jungbunzlauer.

134 Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvota kļūda par Lēmuma adresātu, ir jānoraida.

III – Par pārkāpuma smagumu

135 Prasītāja uzskata, ka, no vienas puses, Komisija nepareizi novērtēja aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz citronskābes tirgu un nesniedza pietiekamu pamatojumu šajā sakarā. No otras puses, prasītāja uzskata, ka Komisija nepietiekamā mērā ņēma vērā prasītājas ierobežoto ekonomisko potenciālu salīdzinājumā ar citiem attiecīgajiem uzņēmumiem.

A – Par aizliegtās vienošanās konkrētās ietekmes uz tirgu esamību

1. Ievads

136 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – pārkāpumu smagums ir jānosaka vadoties no vairākiem faktoriem, tādiem kā lietas konkrētie apstākļi un tās konteksts, un nepastāv ierobežots vai izsmeļošs obligāti ievērojamo kritēriju saraksts (Tiesas 1996. gada 25. marta rīkojums lietā C‑137/95 P SPO u.c./Komisija, Recueil, I‑1611. lpp., 54. punkts; Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑219/95 P Ferriere Nord/Komisija, Recueil, I‑4411. lpp., 33. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 443. punkts). Šajā kontekstā aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme uz tirgu var tikt ņemta vērā kā viens no svarīgajiem kritērijiem.

137 Pamatnostādnēs (1.A punkta pirmā daļa), Komisija norādīja, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, tā ņem vērā “[pārkāpuma] konkrēto ietekmi uz tirgu, ja to ir iespējams aprēķināt”, kā arī tā raksturu un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu.

138 Konkrētajā gadījumā no Lēmuma 210. punkta līdz 230. punktam izriet, ka Komisija, aprēķinot naudas soda summas apmēru atbilstoši pārkāpuma smagumam, patiešām ir ņēmusi vērā šos trīs kritērijus. Tā, piemēram, it īpaši (Lēmuma 230. apsvērums) ir atzinusi, ka aizliegtajai vienošanās esot “reāla ietekme” uz citronskābes tirgu.

139 Jungbunzlauer uzskata, ka šajā kontekstā Komisija nepareizi novērtē aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz citronskābes tirgu un šai ziņā nav sniegusi pietiekamu pamatojumu.

2. Par vērtēšanas kļūdu esamību

140 Atbilstoši prasītājas uzskatam Komisija vērtējumā ir pieļāvusi vairākas kļūdas, kas esot ietekmējis naudas soda aprēķināšanu.

a) Par to, ka Komisija esot izvēlējusies nepareizu procedūru, lai pierādītu konkrētu aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu

Lietas dalībnieku argumenti

141 Jungbunzlauer pārmet Komisijai, ka tā nav pierādījusi konkrētu aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu un ir pārnesusi pierādīšanas pienākumu uz attiecīgajiem uzņēmumiem. Komisijai ir jāsagatavo pierādījumi, kurus tā plāno ņemt vērā, lai noteiktu naudas sodu (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑308/94 Cascades/Komisija, Recueil, II‑925. lpp., 180. un turpmākie punkti, un 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 4863. punkts).

142 Prasības pierādījumu sakarā šajā kontekstā nevar būt stingrākas kā citi atbilstošie konstatējumi: šaubas tiek interpretētas par labu uzņēmumiem “in dubio pro reo”. Tā rezultātā Jungbunzlauer uzskata, ka, ja Komisijas konstatētajiem apstākļiem var būt cits pārliecinošs izskaidrojums, tad prasības attiecībā pret pierādījumiem nav izpildītas (iepriekš 115. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Suiker Unie u.c./Komisija; Tiesas 1978. gada 14. februāra spriedums lietā 27/76 United Brands/Komisija, Recueil, 207. lpp., 267. punkts, un 1984. gada 28. marta spriedums apvienotajās lietās C‑29/83 un C‑30/83 CRAM/Komisija, Recueil, 1679. lpp., 20. punkts).

143 No Lēmuma 211., 213., 216., 218. un 226. apsvēruma izrietot, ka Komisija tā vietā, lai pierādītu, ka vienošanās esot ietekmējusi situāciju tirgū, no vienošanās esamības vien esot izsecinājusi, ka ir bijusi ietekme uz tirgu. Turklāt šeit esot apburtais loks. Ja šī tēze būtu pareiza, tad jebkura vienošanās ietekmētu tirgu un Komisijai nevajadzētu veikt nekādu apstākļu pārbaudi. Tomēr no Komisijas pašas gūtās prakses izrietot, ka ir arī tādas vienošanās, kas tirgu neietekmē; to apstiprinot Pamatnostādnes (3. punkts) un Pirmās instances tiesas judikatūra (iepriekš 141. punktā minētais spriedums lietā apvienotajās lietās Cimenteres CBR u.c./Komisija, 4863. un turpmākie punkti).

144 Komisija neapstrīd, ka nedrīkstētu sajaukt kritērijus, kas apstiprina aizliegtas vienošanās esamību, un tos, kas apstiprina šādas vienošanās ietekmi uz tirgu, un ka pašai Komisijai esot pienākums iesniegt pierādījumus. Tomēr tā uzskata, ka šajā gadījumā tā nekādi neesot izvairījusies no pierādījumu iesniegšanas pierādījuma, bet gan esot iesniegusi nepieciešamos pierādījumus, kas no tiesiskā viedokļa esot pietiekami.

Pirmās instances tiesas vērtējums

145 Ņemot vērā Jungbunzlauer iebildumus attiecībā par Komisijas pieeju, lai pierādītu, ka aizliegtajām vienošanās bija reāla ietekme uz citronskābes tirgu, ir rezumēt Komisijas analīzi, kas ir izklāstīta Lēmuma 210.–228. apsvērumā, pirms spriest par Jungbunzlauer argumentu pamatotību.

– Komisijas veiktās analīzes kopsavilkums

146 Sākotnēji Komisija norāda, ka “pārkāpumu veica uzņēmumi, kuri attiecīgā perioda laikā pārstāvēja vairāk nekā 60 % pasaules citronskābes tirgus un 70 % Eiropas citronskābes tirgus” (Lēmuma 210. apsvērums).

147 Pēc tam Komisija apstiprināja, ka “tā kā aizliegtās vienošanās tika efektīvi realizētas, tām bija reāla ietekme uz tirgu” (Lēmuma 210. apsvērums). Lēmuma 212. apsvērumā, atsaucoties uz Lēmuma daļu, kurā ir atspoguļoti fakti, Komisija atkārto argumentu, atbilstoši kuram aizliegtās vienošanās “tika ļoti rūpīgi realizētas”, un piebilda, ka dalībnieki “bija pārsteigti par formālisma un organizatorisko līmeni, kuru dalībnieki bija sasnieguši, lai realizētu šīs vienošanās”. Lēmuma 216. apsvērumā Komisija norādīja, ka, “ņemot vērā iepriekš minēto un tās rūpes, kuras katras vienošanās dalībnieks bija veltījis aizliegtās vienošanās sarežģītajai organizēšanai, realizācijas efektivitāte nevar tikt apšaubīta”.

148 Turklāt Komisija nav uzskatījusi par nepieciešamu “precīzi noteikt, cik lielā apmērā šo vienošanos rezultātā faktiski ir mainījies cenu līmenis” (Lēmuma 211. apsvērums). Komisija norādīja, ka “šo cenu mainīšanos nevarot vienmēr droši aprēķināt, jo vienlaicīgi arī virkne ārēju faktoru būtu varējuši ietekmēt cenu attīstību, tā kā izdarīt secinājumus par visu iespējamo cēloņu relatīvo nozīmi” esot “ārkārtīgi sarežģīti” (turpat). Tomēr Komisija tās Lēmuma 213. apsvērumā citronskābes cenas attīstību no 1991. gada martam līdz 1995. gadam galvenokārt ir aprakstījusi tādējādi, ka šī cena, sākot no 1991. gada marta līdz 1993. gada vidum esot pieaugusi par 40 %, bet pēc tam visumā saglabājusies vienā līmenī. Lēmuma 214. un 215. apsvērumā Komisija ir atgādinājusi, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki esot noteikuši pārdošanas kvotas un to īstenošanai izstrādājuši un piemērojuši ziņošanas, uzraudzības un kompensācijas sistēmu.

149 Visbeidzot, Lēmuma 217.–228. apsvērumā Komisija rezumēja, analizēja un noraidīja attiecīgu uzņēmumu argumentus administratīvā procesa laikā, ieskaitot arī Jungbunzlauer argumentus. Lēmuma 226. apsvērumā Komisija tomēr norādīja šādā formulējumā, ka attiecīgo uzņēmumu izvirzītie argumenti nevar tikt pieņemti:

“Paskaidrojumi par cenu celšanos 1991.–1992. gadā, ko iesniedza ADM, [H & R] un Jungbunzlauer var būt sava ziņā ticami, bet tie pārliecinoši nepierāda, ka aizliegtās vienošanās realizēšana nevarētu spēlēt kādu lomu cenu svārstībās. Kaut gan aprakstītā situācija var izveidoties arī bez aizliegtajām vienošanās, tā ir arī pilnīgi savienojama ar aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Fakts, ka citronskābes cenas palielinājās par 40 % 14 mēnešu laikā, nevar tikt izskaidrots tikai ar konkurences darbību, bet ir jāinterpretē saistībā ar faktiem par to, ka dalībnieki vienojās par cenu paaugstināšanas koordinēšanu un tirgus daļu noteikšanu, kā arī par ziņošanas un uzraudzības sistēmu. Viss iepriekš minētais noteica cenu paaugstināšanas izdošanos.”

150 Lēmuma 228. apsvērumā Komisija prasītājas argumentus ir izskaidrojusi šādi:

“Jungbunzlauer uzsvērtais fakts, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļa laika gaitā ir samazinājusies no sākotnēji 70 % līdz 52 % 1994. gadā uzskatāmi liecina par grūtībām, ar kurām sastapās aizliegtās vienošanās dalībnieki savos centienos saglabāt augstākas cenas par konkurences noteikto līmeni. Tomēr tas nepierāda, ka netiesiskā rīcība neietekmēja tirgu. Tieši pretēji – lielais importa pieaugums no Ķīnas, sākot no 1992. gada, apstiprina, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki nepielāgojās importa izraisītajam cenu spiedienam, kā tam parasti vajadzētu būt.”

– Vērtējums

151 Vispirms būtu jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu Komisijai, aprēķinot naudas sodu uz pārkāpuma smaguma pamata, ir cita starpā jāņem vērā “[pārkāpuma] konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams izmērīt”.

152 Šajā sakarā ir jāanalizē vārdi “ja to [t.i. – konkrēto ietekmi] ir iespējams izmērīt”. It īpaši tas ir jautājums par to, vai šo vārdu nozīmē Komisija, aprēķinot naudas sodu, var pārkāpuma konkrēto ietekmi ņemt vērā tikai un tiktāl, ciktāl tā spēj šo ietekmi noteikt.

153 Kā šajā jautājumā pamatoti norādījusi Komisija, aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu novērtējums obligāti ietver norādi uz prezumpcijām. Šajā sakarā Komisijai it īpaši ir jāapsver, kāda būtu konkrētās preces cena, ja aizliegtā vienošanās nebūtu pastāvējusi. Izvērtējot faktiskās cenu attīstības iemeslus, ir bīstami spekulēt attiecībā uz katru no šo cēloņu relatīvo nozīmi. Ir jāņem vērā objektīvais apstāklis, ka aizliegtās vienošanās par cenām dēļ dalībnieki ir īpaši atteikušies no savas brīvības savstarpēji konkurēt attiecībā uz cenām. Tādējādi ietekmes, kas izriet no apstākļiem, nevis brīvprātīgas aizliegtās vienošanās dalībnieku atturēšanās, novērtējums obligāti ir pamatots ar saprātīgu iespējamību un nav precīzi nosakāms.

154 Tāpēc, ja vien Pamatnostādņu 1.A punkta pirmās daļas kritērijam neatņem tā lietderīgo iedarbību, Komisijai nevar pārmest, ka tā ir balstījusies uz tādas aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu, kurai bijis pret konkurenci vērsts mērķis, tādu kā aizliegtā vienoš