ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JAN MAZÁK]

SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 29. aprīlī ( )

Lieta C‑453/08

Panagiotis I. Karanikolas

Valsamis Daravanis

Georgios Kouvoukliotis

Panagiotis Dolos

Dimitrios Z. Parisis

Konstantinos Emmanouil

Ioannis Anasoglou

Pantelis A. Beis

Dimitrios Chatziandreou

Ioannis Zaragkoulias

Christos I. Tarampatzis

Triantafyllos K. Mavrogiannis

Sotirios Th. Liotakis

Vasileios Karampasis

Dimitrios Melissidis

Ioannis V. Kleovoulos

Dimitrios I. Patsakos

Theodoros Fourvarakis

Dimitrios K. Dimitrakopoulos

Synetairismos Paraktion Alieon Kavalas

pret

Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon

un

Nomarchiaki Aftodioikisi Dramas – Kavalas – Xanthis

(Symvoulio tis Epikrateias (Grieķijas Republika) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Kopējā zivsaimniecības politika – Zivsaimniecības resursu saglabāšana Vidusjūrā – Regula Nr. 1626/94 – 1. panta 2. punkts, 2. panta 3. punkts, 3. panta 1. punkts un 3. panta 1.a punkts – Regula Nr. 2371/2002 – Valsts papildu pasākumi, kas ir pieņemti pirms Regulas Nr. 1626/94 stāšanās spēkā – Dalībvalstu kompetence – Zvejas rīku veida tiešs aizliegums – Samērīguma un nediskriminācijas principi

I – Ievads

Šajā lietā Symvoulio tis Epikrateias [Augstākā administratīvā tiesa] (Grieķijas Republika) ir iesniegusi Tiesai prejudiciālā nolēmuma pieņemšanai atbilstoši EKL 234. pantam (tagad – LESD 267. pants) divus jautājumus par Padomes 1994. gada 27. jūnija Regulas (EK) Nr. 1626/94, ar kuru nosaka konkrētus tehniskus pasākumus zvejas resursu saglabāšanai Vidusjūrā ( ), interpretēšanu. Jautājumi ir par to, vai un ar kādiem nosacījumiem dalībvalsts var saglabāt spēkā valsts pasākumus papildus tiem, kas ir minēti Regulā Nr. 1626/94, proti, pilnīgu aizliegumu izmantot konkrēta veida zvejas rīkus, kas principā tiek atļauti saskaņā ar šīs regulas noteikumiem.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesiskais regulējums

1. Regula Nr. 2371/2002

2. Padomes 2002. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku ( ) 1. pantā ar nosaukumu “Darbības [piemērošanas] joma” ir noteikts:

“1. Kopējā zivsaimniecības politika attiecas uz ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu, apsaimniekošanu un izmantošanu, akvakultūru un zivsaimniecības un akvakultūras produktu pārstrādi un realizāciju, ja šādas darbības veic dalībvalstu teritorijā vai Kopienas ūdeņos vai ja tās veic Kopienas zvejas kuģi vai, neierobežojot karoga valsts primāro kompetenci, dalībvalstu piederīgie.

2. Kopējā zivsaimniecības politika nodrošina saskaņotus pasākumus attiecībā uz:

a) ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu, apsaimniekošanu un izmantošanu;

b) zvejas ietekmes uz vidi ierobežošanu;

c) noteikumiem par pieeju ūdeņiem un resursiem;

d) struktūrpolitiku un flotes jaudas pārvaldi;

e) kontroli un izpildi;

f) akvakultūru;

g) tirgu kopīgu organizāciju un

h) starptautiskām attiecībām.”

3. Regulas Nr. 2371/2002 2. pantā ar nosaukumu “Mērķi” ir noteikts:

“1. Kopējā zivsaimniecības politika garantē tādu ūdeņu dzīvo resursu izmantošanu, kas nodrošina noturīgus ekonomiskos, vides un sociālos apstākļus.

Šajā nolūkā Kopiena, veicot pasākumus, kas paredzēti, lai aizsargātu un saglabātu ūdeņu dzīvos resursus, piemēro tālredzīgu [piesardzīgu] pieeju, lai nodrošinātu ilgtspējīgu to izmantošanu un samazinātu zvejas darbību ietekmi uz jūras ekosistēmām. Tās mērķis ir pakāpeniski īstenot uz ekosistēmu balstītu pieeju attiecībā uz zivsaimniecības apsaimniekošanu. Tās mērķis ir veicināt efektīvas zvejas darbības ekonomiski stabilā un konkurētspējīgā zivsaimniecības un akvakultūras nozarē, nodrošinot pietiekami augstu dzīves līmeni tiem, kas ir atkarīgi no zvejas darbībām, un ņemot vērā patērētāju intereses.

2. Kopējā zivsaimniecības politikā ievēro šādus labas valsts pārvaldes principus:

a) skaidri noteikta kompetence Kopienas, valsts un vietējā līmenī;

b) lēmumu pieņemšanas process, kas balstīts uz pārdomātiem zinātniskiem ieteikumiem, kuri sniedz savlaicīgus rezultātus;

c) plaša ieinteresēto personu iesaistīšana visos politikas posmos – no koncepcijas līdz īstenošanai;

d) saskaņotība ar citām Kopienas politikām, jo īpaši ar vides, sociālo, reģionālo, attīstības, veselības un patērētāju aizsardzības politiku.”

4. Regulas Nr. 2371/2002 4. panta 1. punktā ir paredzēts:

“Lai sasniegtu mērķus, kas minēti 2. panta 1. punktā, Padome izveido Kopienas pasākumus, kuri reglamentē pieeju ūdeņiem un resursiem un noturīgu zvejas darbību veikšanu.”

5. Regulas Nr. 2371/2002 9. pantā ar nosaukumu “Dalībvalstu pasākumi 12 jūras jūdžu zonā” ir paredzēts:

“1. Dalībvalsts var veikt nediskriminējošus pasākumus zivsaimniecības resursu saglabāšanai un apsaimniekošanai un samazināt zvejas ietekmi uz jūras ekosistēmu saglabāšanu 12 jūras jūdzēs no bāzes līnijas, ja Kopiena nav pieņēmusi pasākumus, kas attiecas uz saglabāšanu un apsaimniekošanu īpaši šajā platībā. Dalībvalsts pasākumiem jābūt saskaņā ar mērķiem, kas norādīti 2. pantā, un tie nevar būt mazāk stingri par esošajiem Kopienas tiesību aktiem.

Ja pasākumi, kas jāpieņem dalībvalstij, iespējams ietekmēs citas dalībvalsts kuģus, šādus pasākumus pieņem tikai pēc tam, kad veiktas apspriedes ar Komisiju, attiecīgo dalībvalsti un attiecīgajām reģionālajām konsultatīvajām padomēm par pasākumu projektu, kuram pievienots paskaidrojuma raksts.

[..]”

6. Regulas Nr. 2371/2002 10. pantā ir paredzēts:

“Dalībvalstu pasākumi, kas piemērojami tikai tiem zvejas kuģiem, kuri peld ar to karogiem

Dalībvalstis var veikt pasākumus to suverenitātē vai jurisdikcijā esošo ūdeņu resursu saglabāšanai un apsaimniekošanai ar noteikumu, ka:

a) tādus pasākumus piemēro tikai tiem zvejas kuģiem, kuri peld ar attiecīgās dalībvalsts karogu un ir reģistrēti Kopienā, vai – attiecībā uz zvejas darbībām, ko neveic zvejas kuģis, – personām, kuras izveidotas attiecīgajā dalībvalstī, un

b) tādi pasākumi ir saskaņā ar mērķiem, kas norādīti 2. panta 1. punktā un nav mazāk stingri par esošajiem Kopienas [Eiropas Savienības] tiesību aktiem.”

2. Regula Nr. 1626/94

7. Regulas Nr. 1626/94 preambulas otrajā, ceturtajā, astotajā un devītajā apsvērumā noteikts, ka:

“[..] tā kā tomēr pienācis laiks risināt problēmas, kas skar Vidusjūras resursus, ieviešot harmonizētu apsaimniekošanas sistēmu, kas atbilst apstākļiem šajā jūrā, ņemot vērā valstīs esošo likumdošanu [ņemot vērā attiecīgajā reģionā jau spēkā esošo valsts tiesisko regulējumu], ko līdzsvaroti un vajadzības gadījumā pakāpeniski koriģē, lai nodrošinātu krājumu aizsardzību”;

“tā kā būtu jāaizliedz zvejas rīki, kurus izmantojot Vidusjūrā būtiski pasliktinās jūras vide vai arī izsīkst noteikti krājumi; tā kā krasta joslas daļa būtu jāatstāj visselektīvākajiem zvejas rīkiem, ko izmanto sīkzvejnieki [..]”;

“tā kā valstis tomēr būtu jāpilnvaro paredzēt pasākumus, kas papildina vai pārsniedz šajā regulā noteiktās sistēmas minimālās prasības, kā arī pasākumus, kas regulē attiecības starp zvejā iesaistītajām personām; tā kā šādus pasākumus var saglabāt vai ieviest, ja Komisija uzskata, ka tie atbilst Kopienas normatīvajiem aktiem [Kopienu tiesībām] un saskan ar kopējo zivsaimniecības politiku”;

“tā kā būtu pieņemami tādi valstu pasākumi, ko pieļauj šī regula, ja tos izmanto ierobežotu laiku un saskaņā ar procedūru, kas nodrošina to, ka negatīvā ietekme uz krājumiem un Kopienas zvejnieku darbu ir pēc iespējas mazāka”.

8. Regulas Nr. 1626/94 1. pantā ir noteikts:

“1. Šī Regula attiecas uz zveju un ar to saistītām darbībām, ko veic Vidusjūras teritorijā vai ūdeņos uz austrumiem no 5° 36′ rietumu garuma, uz kuriem attiecas dalībvalstu suverenitāte vai jurisdikcija, izņemot baseinus un lagūnas. Tā attiecas arī uz šādām darbībām, ko Kopienas kuģi veic Vidusjūrā ārpus šiem ūdeņiem.

2. Dalībvalstis, kuru teritorijā ir Vidusjūras piekrastes līnija, var pieņemt normatīvos aktus zonās, uz ko attiecas 1. punkts, ieskaitot nekomerciālo zveju, paredzot pasākumus, kas papildina vai arī pārsniedz minimālās prasības, ko nosaka šīs regulas izveidotā sistēma, ar noteikumu, ka šie pasākumi nav pretrunā [..] Kopienas normatīvajiem aktiem [Kopienu tiesībām] un kopēj[ai] zivsaimniecības politik[ai].

[..]

3. Komisiju informē laikus, dodot tai laiku saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 3094/86 14. pantā noteikto kārtību izteikt savus apsvērumus par visiem plāniem ieviest vai grozīt valsts resursu saglabāšanas un apsaimniekošanas pasākumus.”

9. Regulas Nr. 1626/94 2. panta 3. punktā ir noteikts:

“Aptverošos un velkamos tīklus, ko izliek no laivas, bet velk no krasta (krasta vadi) aizliegts izmantot no 2002. gada 1. janvāra, ja vien Padome nenolemj citādi ar kvalificētu balsu vairākumu pēc Komisijas ierosinājuma, balstoties uz zinātniskajiem datiem, kas pierāda, ka šiem rīkiem nav negatīvas ietekmes uz resursiem.”

10. 3. panta 1. punktā ir noteikts:

“1. Traļus, vadus vai līdzīgus tīklus, neatkarīgi no vilkšanas veida, aizliegts izmantot trīs jūras jūdzes no krasta, vai arī iekšpus 50 metru izobatas, ja šis dziļums sasniegts tuvāk krastam, izņemot gadījumus, ja valsts normatīvie akti paredz atkāpi attiecībā uz trīs jūdžu krasta joslu, kas stiepjas aiz dalībvalsts teritoriālajiem ūdeņiem.

Tomēr jebkuru zvejas rīku, ko izmanto tādā attālumā no krasta, kas ir mazāks par pirmajā daļā noteikto, un to dara saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kas ir spēkā no 1994. gada 1. janvāra, var turpināt izmantot līdz 2002. gada 31. decembrim, ja vien Padome, ar kvalificētu balsu vairākumu balsojot par Komisijas ierosinājumu, nenolemj citādi, ņemot vērā zinātniskos datus, kas pierāda, ka tādu zvejas rīku izmantošanai nav negatīvas ietekmes uz resursiem.”

11. Regulas Nr. 1626/94 3. panta 1.a punktā ir noteikts:

“Ir aizliegts izmantot zvejas rīkus atbilstīgi 1. punkta otrās daļas nosacījumiem, izņemot zveju, ko veic ar “gangui”, ja vien attiecīgā dalībvalsts nav veikusi pasākumus, lai nodrošinātu, ka saistībā ar minēto zvejniecību:

– netiek apdraudēts 3. punktā paredzētais aizliegums,

– zveja neietekmē kuģu darbības, kuri izmanto citus zvejas rīkus, nevis traļus, zvejas vadus vai līdzīgus velkamos tīklus,

– zveja attiecas vienīgi uz mērķa sugām, uz kurām neattiecas prasības par minimālo loma izmēru saskaņā ar 8. pantu,

– zveja ir ierobežota tā, ka IV pielikumā minēto sugu nozveja ir minimāla,

– uz kuģiem attiecas prasība par īpašām zvejas atļaujām, ko izsniedz saskaņā ar Padomes 1994. gada 27. jūnija Regulu (EK) Nr. 1627/94, ar kuru nosaka vispārīgus noteikumus par īpašām zvejas atļaujām [( )].

Minētos pasākumus paziņo Komisijai līdz 2000. gada 31. decembrim.”

12. Regulas Nr. 1626/94 3. panta 4. punktā ir noteikts:

“Jebkāda tipa aptverošos tīklus aizliegts izlikt 300 metru joslā no krasta vai iekšpus 30 metru izobatas, ja šis dziļums ir sasniegts ātrāk.”

13. Regulas Nr. 1626/94 5. panta 1. punktā ir noteikts:

“Dalībvalstis saskaņā ar minimālajām prasībām, kas izklāstītas II pielikumā, nosaka ierobežojumus attiecībā uz zvejas rīku pamattipu tehniskajām īpašībām.”

14. Regulas Nr. 1626/94 6. panta 1. punktā ir noteikts:

“Ir aizliegts izmantot un turēt uz klāja trali vai līdzīgu velkamo rīku, žaunu tīklu vai aptverošo tīklu, ja vien tā acu izmērs daļā, kur tās ir vismazākās, nav vienāds vai lielāks par vienu no minimālajiem acu izmēriem, kas uzskaitīti III pielikumā.

[..]”

15. Regulas Nr. 1626/94 III pielikumā ir noteikts, ka minimālais tīkla acu izmērs aptverošajiem tīkliem ir 14 mm.

B – Valsts tiesiskais regulējums

16. Karaļa 1958. gada 15. augusta dekrētā attiecībā uz zivju zvejniecību, izmantojot mazos aptverošos tīklus (1958. gada 29. augusta FEK’ A’ 132), ir noteikts, ka zveja ar šādiem tīkliem ir atļauta, ja ir izpildīti konkrēti nosacījumi, tostarp kopējais tīkla garums un tīklu acu izmērs. Tajā ir noteikti arī nosacījumi par zvejas periodiem un laiku.

17. Saskaņā ar Prezidenta dekrētu Nr. 587/1984 (FEK’ A’ 210) visas licences zvejai ar maziem aptverošiem tīkliem, kas ir iepriekš izsniegtas zvejas kuģiem, nav derīgas pēc 1986. gada 31. decembra. Ar Prezidenta dekrētu Nr. 542/1985 (FEK’ A’ 191) tiek aizliegts turpmāk izsniegt licences zvejai ar maziem aptverošiem tīkliem no zvejas kuģiem un tiek atkārtoti Prezidenta dekrēta Nr. 587/1984, kuru tas atceļ, noteikumi.

18. Ar Prezidenta dekrētu Nr. 526/1988 (1988. gada 26. oktobra FEK’ A’ 237) tīkli, kurus izmanto vējzivju zvejai, netika iekļauti iepriekš minētajā Prezidenta dekrētā Nr. 542/1985 un zveju, izmantojot tīklus, lai zvejotu tikai vējzivis (Belone belone) un Atlantijas sairas (Scomberesox saurus saurus), atļāva tikai ar konkrētiem noteikumiem, tostarp zvejas periodi un laiks, tīkla un linumu acu izmērs.

19. Ar Prezidenta dekrētu Nr. 320/1997 (FEK’ A’ 224) noteica, ka no 1998. gada 31. decembra ir aizliegts izsniegt zvejas kuģiem licences zvejot vējzivis un pēc šī datuma nav derīgas visas zvejas licences zvejot, izmantojot šādu zvejas rīku. Sākot no 1998. gada 31. decembra ir atcelts Prezidenta dekrēts Nr. 526/1988.

III – Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

20. Ar 2003. gada 12. maija lūgumu Panagiotis Joannis Karanikols [Panagiotis Ioannis Karanikolas] un 19 citi profesionālie zvejnieki un zvejas kuģu īpašnieki ar dzīvesvietu Kavalā [Kavala] (turpmāk tekstā – “zvejnieki prasītāji”) lūdza viņiem izsniegt sardīņu zvejas licenci, izmantojot zvejas rīku, kurš tiek saukts par sardīņu tīklu, ievērojot Regulā Nr. 1626/94 paredzētos ierobežojumus un tehniskās prasības. Nomarkhiaki Aftodiikisi Dramas, Kavalas – Xanthis (Dramas, Kavalas un Ksanti Pašvaldības iestāde) šo viņu lūgumu nosūtīja Lauksaimniecības ministrijai. Minētā iestāde lūdza sniegt informāciju par šādu iespēju izsniegt licences, pamatojoties uz Regulu Nr. 1626/94. Ministrijas Zivsaimniecības direkcija vēstulē Nr. 172603 uzskatīja, ka nav iespējams apmierināt iepriekš minēto lūgumu, jo zvejas licenču izsniegšana zvejai ar iepriekš minētajiem tīkliem jau ir aizliegta Prezidenta dekrēta Nr. 542/1985 (FEK A’ 191) vienīgajā pantā, kura noteikumi arī pēc Regulas Nr. 1626/94 pieņemšanas turpina būt piemērojami kā papildu pasākums attiecībā uz zveju. Lauksaimniecības ministrijas viedoklis tika paziņots zvejniekiem prasītājiem ar 2003. gada 29. augusta vēstuli Nr. 19/760.

21. Zvejnieki prasītāji kopā ar Kavalas krasta zvejnieku kooperatīvu, kura biedri tie ir, iesniedzējtiesai lūdza atcelt vēstules Nr. 172603 un Nr. 19/760. Alieftikos Agrotikos Synetairismos Gri-Gri, Kavalas reģions – Makedonia (turpmāk tekstā – “Makedonia”) un Panellinia Enosi Ploioktiton Mesis Alieias iestājās minētajā tiesvedībā.

22. Iesniedzējtiesa uzskata, ka dalībvalstis var pieņemt papildu pasākumus, kuri ir stingrāki par Regulā Nr. 1626/94 noteiktajiem, attiecībā uz jūras teritorijām, kas ir pakļautas to valsts varai, lai aizsargātu jutīgas vai apdraudētas jūras faunas sugas. Šie minētie pasākumi nav tikai stingrāku tehnisku specifikāciju noteikšana zvejas rīkiem vai laika posmiem, kuros zveja ir atļauta zonās, bet ar tiem tāpat var noteikt pilnīgu aizliegumu izmantot konkrēta veida zvejas rīkus. Turklāt valsts tiesībās noteiktos aizliegumus izmantot zvejas rīkus, kas bija paredzēti pirms Regulas Nr. 1626/94 spēkā stāšanās, neietekmē tie tiesību noteikumi, kuri stājās spēkā pēc regulas pieņemšanas, un tie turpina būt spēkā pat tad, ja saskaņā ar regulu ir atļauts izmantot šādus zvejas rīkus. Symvoulio tis Epikrateias, uzskatot, ka šīs lietas risinājums ir atkarīgs no Regulas Nr. 1626/94 1. panta 2. punkta, 2. panta 3. punkta, 3. panta 1. punkta un 3. panta 1.a punkta interpretācijas, nolēma apturēt tiesvedību un nosūtīt Tiesai šādus jautājumus prejudiciālā nolēmuma pieņemšanai:

“a) Vai saskaņā ar Padomes Regulas Nr. 1626/94 1. panta 2. punktu dalībvalsts var veikt papildu pasākumus, ar kuriem tiek paredzēts pilnīgs aizliegums izmantot tādus zvejas rīkus, kuru izmantošana principā ir atļauta saskaņā ar minēto regulu?

b) Vai saskaņā ar šīs regulas noteikumiem dalībvalsts, kuras teritorijā ir Vidusjūras piekrastes līnija, var izmantot zvejas rīkus, kuri kā tādi nav aizliegti šīs regulas 2. panta 3. punktā un 3. panta 1. punktā un 1.a punktā un kuru izmantošanu pirms regulas spēkā stāšanās aizliedza dalībvalsts tiesību noteikums?”

IV – Tiesvedība Tiesā

23. Rakstveida prasības iesniedza zvejnieki prasītāji, Makedonia, Grieķijas un Itālijas valdības un Komisija. Tiesas sēde notika 2009. gada 19. novembrī.

V – Vērtējums

24. Ar abiem saviem jautājumiem, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa lūdz sniegt paskaidrojumu, vai un ar kādiem nosacījumiem dalībvalsts var saglabāt spēkā valsts pasākumus papildus tiem, kuri ir iekļauti Regulā Nr. 1626/94 un kas veido absolūtu aizliegumu izmantot konkrētus zvejas rīkus, kuru izmantošana principā ir atļauta saskaņā ar šīs regulas noteikumiem.

25. Šķiet, kas vēl ir jāpārbauda valsts tiesām, ka konkrētie zvejas rīki (sardīņu tīkls), par kuriem notiek tiesvedība pamata tiesā, ir mazie aptverošie tīkli, kuru izmantošanu Kopienu tiesības regulē saskaņā ar Regulas Nr. 1626/94 3. panta 4. punktu, 5. un 6. pantu, bet neaizliedz ( ). Lai gan 2009. gada 19. novembra tiesas sēde atklāja domstarpību pastāvēšanu attiecībā uz valsts tiesību normu piemērošanas jomu, kas ir jāpārbauda valsts tiesai, šķiet, ka saskaņā ar Grieķijas tiesību aktiem pastāv absolūts aizliegums izmantot šādus zvejas rīkus un ka pašreiz Grieķijas Republikā nepastāv licences šādu rīku izmantošanai.

26. Valsts pasākumi, ar kuriem nosaka pilnīgu aizliegumu izmantot mazos aptverošos tīklus, tika pieņemti pirms Regulas Nr. 1626/94 spēkā stāšanās 1995. gada 1. janvārī. Iesniedzējtiesa uzskata, ka jebkura veida mazo aptverošo tīklu izmantošana ar konkrētiem nosacījumiem bija atļauta līdz 1987. gada 1. janvārim saskaņā ar Karaļa 1958. gada 15. augusta dekrētu visu veidu zivju zvejai un tādēļ arī sardīnēm, ja tīklam piemita konkrētas tehniskas īpašības. Pēc 1987. gada 1. janvāra mazo aptverošo tīklu izmantošana ir aizliegta un tikai laika posmā no 1988. gada 26. oktobra līdz 1989. gada 31. decembrim tika atļauts izmantot mazos aptverošos tīklus, kuru nosaukums ir “zarganodikhto” (vējzivs tīkli). Licence tika izsniegta tikai vējzivju un Atlantijas sairu zvejai un tai bija jāatbilst noteiktām prasībām. Tādējādi šķiet, ka to sardīņu tīklu izmantošana sardīņu zvejai, kas attiecas uz tiesvedību iesniedzējtiesā, bija aizliegta, sākot no 1987. gada 1. janvāra – kas ir jāpārbauda šai tiesai – un izņēmumam attiecībā uz vējzivju tīkliem šo zivju un Atlantijas sairas zvejai un vēlāka šī izņēmuma atsaukšanai nav nozīmes šajā tiesvedībā.

27. Regulas Nr. 1626/94 1. panta 2. punktā ir noteikts, ka šajā regulā ir noteiktas tikai minimālās prasības ( ) un dalībvalstīm ir atļauts pēc tās spēkā stāšanās pieņemt papildu pasākumus, kas papildina vai arī pārsniedz šīs regulas noteiktās minimālās prasības. Šādiem pasākumiem jāatbilst Kopienu tiesībām un kopējai zivsaimniecības politikai. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1626/94 1. panta 3. punktu Komisija ir jāinformē laikus, dodot tai laiku saskaņā ar Padomes 1986. gada 7. oktobra Regulas (EEK) Nr. 3094/86, ar kuru paredz dažus tehniskus pasākumus zvejas resursu saglabāšanai ( ), 14. pantā noteikto kārtību izteikt savus apsvērumus par visiem plāniem ieviest vai grozīt valsts resursu saglabāšanas un apsaimniekošanas pasākumus ( ).

28. Līdz ar to pēc Regulas Nr. 1626/94 spēkā stāšanās dalībvalstis drīkst saskaņā ar konkrētiem materiāliem un procesuāliem nosacījumiem ieviest valsts papildu pasākumus vai grozīt šādus pasākumus.

29. Attiecībā uz jautājumu par pastāvošo valsts papildu pasākumu saglabāšanu, kuram ir nozīme iesniedzējtiesā izskatāmajā tiesvedībā, Grieķijas un Itālijas valdības, Makedonia un Komisija būtībā uzskata, ka valsts papildu pasākumi, kuri tika pieņemti pirms šīs regulas spēkā stāšanās, var palikt spēkā. Zvejnieki prasītāji tomēr uzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1626/94 1. panta 2. punktu valsts papildu pasākumus var pieņemt tikai pēc šīs regulas spēkā stāšanās. Tādējādi valsts pasākumiem, kuri ir pieņemti pirms Regulas Nr. 1626/94 spēkā stāšanās, nav juridiska pamata atbilstoši šai regulai un tie vairs nav spēkā tāda principa dēļ, ka regulas normām ir augstāks juridisks spēks.

30. Manuprāt, no vārdiem Regulas Nr. 1626/94 1. panta 2. punktā “dalībvalstis [..] var turpināt pieņemt tiesību aktus” un no Regulas Nr. 1626/94 1. panta 3. punktā noteiktā nosacījuma, ka Komisijai jābūt informētai par visiem plāniem “grozīt [( )] valsts resursu saglabāšanas un apsaimniekošanas pasākumus”, ir skaidrs, ka regula paredz valsts papildu pasākumu, kuri ir pieņemti pirms tās spēkā stāšanās, saglabāšanu.

31. Manuprāt, šī interpretācija ir atbalstīta it īpaši Regulas Nr. 1626/94 preambulas otrajā apsvērumā, kurā ir noteikts, ka Vidusjūrā ir jāievieš harmonizēta apsaimniekošanas sistēma, ņemot vērā valstīs esošos tiesību aktus un tos grozot. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1626/94 preambulas astoto apsvērumu var saglabāt pasākumus, kas papildina vai pārsniedz šajā regulā noteiktās minimālās prasības. Regulas Nr. 1626/94 preambulas astotajā apsvērumā ir arī noteikts, ka šādu pasākumu saglabāšanu pārbauda Komisija. Tomēr Regulas Nr. 1626/94 1. panta 3. punktā ir tikai noteikts, ka Komisijai jābūt informētai par jebkādiem plāniem ieviest vai grozīt valsts pasākumus. Tādējādi, nepastāvot konkrētai prasībai saskaņā ar Regulas Nr. 1626/94 1. panta 3. punktu paziņot Komisijai par valsts pasākumiem, kuri ir pieņemti pirms šīs regulas spēkā stāšanās, es uzskatu, ka Komisija nepārbauda šādu pasākumu saglabāšanu. Šajā sakarā pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka Kopienas tiesību akta preambula nav juridiski saistoša un uz to nevar atsaukties ne tāpēc, lai atkāptos no tiem pašiem attiecīgā akta noteikumiem, ne arī, lai interpretētu tā noteikumus tādā veidā, kas acīmredzami būtu pretēji to formulējumam ( ).

32. Turklāt gan rakstveida, gan mutiskajos apsvērumos Komisija norādīja, ka, izstrādājot priekšlikumu Regulai Nr. 1626/94, tā veica pētījumu par pastāvošajiem valstu pasākumiem un ka Komisija ņēma vērā šos pasākumus tiesību aktu izstrādes procesā, kura rezultātā tika pieņemta Regula Nr. 1626/94. Es šajā sakarā piebilstu, ka paskaidrojošajā memorandā pie priekšlikuma Padomes Regulai, ar ko harmonizē dažādus tehniskus pasākumus Vidusjūras zivsaimniecībās ( ), Komisija norādīja, ka, pamatojoties uz apmēram 400 juridiskajiem tekstiem, kurus ir paziņojušas Vidusjūras dalībvalstis, tā veica salīdzinošo pētījumu par Vidusjūras zivsaimniecībām piemērojamiem noteikumiem, lai radītu Vidusjūras zivsaimniecībām piemērojamo pamatnormu kopumu, kuras tiktu ieviestas Kopienas līmenī. Atbilstoši šim paskaidrojošajam memorandam Komisijas piedāvājumā ir norādīti neizsmeļoši minimālie ierobežojumi, kuri jāpieņem Kopienas līmenī.

33. Tādēļ es uzskatu, ka Regula Nr. 1626/94 tikai ievieš konkrētus minimālos tehniskos standartus zivsaimniecības resursu saglabāšanai Vidusjūrā un principā atļauj dalībvalstīm ne tikai grozīt papildu valsts pasākumus, bet arī saglabāt jau pastāvošos pasākumus. Šajā sakarā un pretēji zvejnieku prasītāju apgalvojumiem es neuzskatu, ka Regulā Nr. 1626/94, norādot īpašus aizliegtos zvejas rīkus ( ), būtu izsmeļošā veidā noteikti zvejas rīki, kuri ir aizliegti Vidusjūrā ( ), un tādējādi per se tiktu likti šķēršļi vai nepieļauts, ka dalībvalsts saglabā vai pieņem citus zvejas rīkus aizliedzošus pasākumus.

34. Tomēr rodas jautājums, vai valsts tiesībās noteiktais pilnīgais aizliegums, par kuru ir lieta iesniedzējtiesā, citā veidā ir atbilstošs Kopienu tiesībām un it īpaši vai tas atbilst kopējai zivsaimniecības politikai, kā noteikts Regulas Nr. 1626/94 1. panta 2. punktā. Šajā sakarā jāpiebilst, ka Tiesai atbilstoši LESD 267. pantam nav kompetences piemērot Kopienu tiesību normu konkrētai lietai un tādējādi izvērtēt valsts tiesību noteikumus saistībā ar šo normu. Tiesa tomēr tiesu sadarbības ietvaros, ko ievieš šis LESD 267. pants, var, pamatojoties uz tai iesniegtajiem lietas materiāliem, sniegt valsts tiesai Kopienas tiesību interpretāciju, kas tai šķiet lietderīga šī valsts tiesību akta noteikuma seku vērtējumā ( ).

35. Ņemot vērā, ka Kopienas likumdevējs nav centies pilnībā saskaņot normas inter alia par zvejas rīku aizliegumu Vidusjūrā, manuprāt, dalībvalstīm ir sniegta konkrēta rīcības brīvība attiecībā uz pasākumiem, kas papildina vai pārsniedz minimālās ar Regulu Nr. 1626/94 noteiktās prasības. Tomēr dalībvalstīm ir jāizmanto sava rīcības brīvība atbilstoši kopējai zivsaimniecības politikai un vispārējiem Kopienu tiesību principiem, tostarp samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principiem ( ).

36. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa norādīja, ka Prezidenta dekrēts Nr. 542/1985 tika pieņemts, pamatojoties uz Zivsaimniecības padomes 1984. gada 12. aprīļa atzinumu Nr. 75. Saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā atzinumā bija noteikts, ka konkrētais pilnīgais aizliegums tika uzskatīts par nepieciešamu tādēļ, ka sardīņu tīkli tika izmantoti zonā vienu vai divas jūras jūdzas attālumā no krasta, kas bija josla, kurā attīstījās un vairojās ūdens organismi un kurā arī tika veikta zveja ar citiem zvejas rīkiem, līdz ar to krājumi samazinājās.

37. Tādēļ no lūguma sniegt prejudicālu nolēmumu var noprast, ka aizlieguma mērķis ir saglabāt ūdens resursus zonā vienu vai divas jūras jūdzes no krasta, kas ir mērķis, kurš, manuprāt, ir saderīgs ar kopējo zivsaimniecības politiku ( ).

38. Iesniedzējtiesa nav norādījusi, vai aizliegumam ir kādi citi mērķi.

39. Tomēr zvejnieki prasītāji inter alia apgalvo, ka konkrētais aizliegums ir pretrunā Regulas Nr. 1626/94 preambulas ceturtajā apsvērumā minētajam mērķim, ka krasta joslas daļa būtu jāatstāj visselektīvākajiem zvejas rīkiem, ko izmanto sīkzvejnieki. Turklāt, pēc zvejnieku prasītāju domām, pretēji Regulas Nr. 1626/94 preambulas devītajam apsvērumam, konkrētais aizliegums nav ierobežots laikā un tas negatīvi ietekmē Kopienas zvejniekus, liedzot tiem izmantot konkrēta veida zvejas rīku. Tāpat tie apgalvo, ka šis aizliegums tika pieņemts, neņemot vērā zinātniskos pierādījumus. Šie pierādījumi, pirmkārt, parāda, ka sardīņu tīkla pareiza izmantošana Kavalas līcī neietekmē negatīvi zivju krājumus un, otrkārt, tas ir krasta joslas sīkzvejnieku ienākuma avots šajā reģionā, it īpaši ziemā. Turklāt aizliegums rada diskrimināciju starp tiem zvejniekiem, kuri zvejo sardīnes ar lielajiem aptverošajiem tīkliem no lieliem kuģiem (gri-gri), un krasta joslas zvejniekiem, kuri izmanto aptverošos tīklus (sardīņu tīklus). Zvejnieki prasītāji tāpat uzskata, ka aizliegums izmantot sardīņu tīklus nav samērīgs.

40. Makedonia, pirmkārt, apgalvo, ka pastāv iespēja zvejot sardīnes citā veidā, nevis ar sardīņu tīkliem. Turklāt, ņemot vērā, ka 92 % no 17 088 zvejas kuģu flotes ir mazie krasta joslas zvejas kuģi, ja licence sardīņu zvejai tiktu izsniegta visiem kuģiem, tas apdraudētu zivju krājumus Kavalas līcī un visā valstī. Nepastāv iespēja izsniegt licences zvejniekiem prasītājiem, bet tās neizsniegt pārējiem tūkstošiem krasta joslas zvejas kuģiem. Turklāt, ja šādas licences tiktu izsniegtas attiecībā uz laika posmu no 1. marta līdz 15. decembrim, tas sakristu ar zvejas kuģu (gri-gri), kas veido 1,6 % no Grieķijas kuģu flotes, zvejas periodu un izraisītu sardīņu cenas pazemināšanos, tādējādi būtiski ietekmējot šo kuģu ienākumus.

41. Grieķijas valdība apgalvo, ka tā nav aizliegusi sardīņu zveju, bet gan tikai noteikta veida zvejas rīkus. Mazie aptverošie tīkli (sardīņu tīkli) tiek izmantoti vienas līdz divu jūras jūdžu attālumā no krasta, kas ir vieta, kurā vairojas un attīstās noteikti ūdens organismi. Šajā reģionā sardīnes dodas arī ziemas guļā. Sardīņu tīkliem ir liela kapacitāte un tie patiešām iznīcina sardīņu un visu citu zivju resursus šajā reģionā. Lielie aptverošie tīkli ir atļauti, jo tie nerada tādu pašu zaudējumu kā sardīņu tīkli. Šajā sakarā tiesas sēdē Grieķijas valdība apgalvoja, ka lielos aptverošos tīklus nedrīkst izmantot krasta joslas zonā. Grieķijas valdība uzskata, ka aizliegums ir atbilstošs un samērīgs, jo tas neaptur zvejniecību. Zvejnieki var zvejot visu gadu, izmantojot vairākus cita veida zvejas rīkus, ieskaitot zvejas tīklus sardīņu zvejai.

42. Komisija uzskata, ka iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda, vai aizliegums ir samērīgs un saderīgs ar vienlīdzīgas attieksmes principu attiecībā uz konkrētajiem uzņēmējiem. Komisija uzskata, ka, lai novērtētu, vai šis aizliegums ir atbilstošs un samērīgs ar mērķi saglabāt un apsaimniekot ūdens resursus, jāņem vērā vides, ekonomikas un sociālie aspekti, bet nevienam aspektam nav absolūtas prioritātes pār citu. Komisija uzskata, ka ir jāpārbauda, vai zinātniski ir pierādīts, ka laikā, kad 1987. un 1999. gadā tika ieviests vispārējais aizliegums, zivju krājumi būtiski samazinājās, un vai šī samazināšanās radās zvejas rīku, kas nav sardīņu tīkli, dēļ. Tāpat arī jāpārbauda, vai ir iespējams kontrolēt maluzvejniecību. Ja šī iespēja ir ierobežota vai ja tā nepastāv, tad pilnīgs aizliegums sardīņu tīklu izmantošanai ir pamatots. Valsts tiesai būtu jāpārbauda arī pasākuma samērīgums un tā atbilstība vienlīdzīgas attieksmes principam, ņemot vērā, ka saskaņā ar Grieķijas likumiem pastāv iespēja izmantot citus zvejas rīkus, piemēram, gri‑gri vai traļus, ar kuriem zvejo tāda paša veida zivis kā ar sardīņu tīkliem.

43. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstība vienlīdzīgas attieksmes principam pieprasa, lai salīdzināmas situācijas netiek risinātas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiek izskatītas vienā veidā, ja vien šāda attieksme ir objektīvi pamatota ( ).

44. Ņemot vērā, ka mazo aptverošo tīklu, ieskaitot sardīņu tīklus, aizliegums pašreiz šķiet absolūts, jo tas attiecas uz visām zvejnieku grupām ( ), nešķiet, ka šis aizliegums, kas jāpārbauda valsts tiesai, radītu tiešu diskrimināciju starp dažādām zvejnieku grupām.

45. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai aizliegums ir netieši diskriminējošs. Pašā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa norādīja, ka saskaņā ar Zivsaimniecības padomes 1984. gada 12. aprīļa atzinumu Nr. 75 zveja notiek krasta joslā, izmantojot mazos aptverošos tīklus un citus zvejas rīkus, kuru dēļ samazinās zivju krājumi. Šajā sakarā nav skaidrs, vai un uz kāda pamata ar Grieķijas likumu ir aizliegti tikai mazie aptverošie tīkli, ieskaitot sardīņu tīklus. Ja tiek pieņemta tāda selektīva pieeja, tad iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šī pieeja ir pamatota ar objektīviem kritērijiem.

46. Grieķijas valdība 2009. gada 19. novembra tiesas sēdē norādīja, ka mazo aptverošo tīklu izmantošana ir īpaši iznīcinoša krasta joslā. Tomēr es vēlos norādīt, ka Tiesā zvejnieki prasītāji un Komisija ir apgalvojuši, ka šis aizliegums patiesībā var diskriminēt krasta joslas sīkzvejniekus, kuri izmanto mazos aptverošos tīklus, salīdzinājumā ar lielāka apmēra zvejniekiem, kuri izmanto liela izmēra aptverošos tīklus gri-gri zvejai. Šajā sakarā no Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka vienīgā būtiskā atšķirība starp lieliem un maziem aptverošiem tīkliem ir to izmērs un nozvejas kapacitāte, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Lieliem aptverošiem tīkliem, ņemot vērā to izmēru, ir daudz lielāka nozvejas kapacitāte nekā maziem aptverošiem tīkliem, piemēram, sardīņu tīkliem. Tādējādi nevar noliegt, ka, neraugoties uz apgalvoto ierobežoto kuģu daudzumu (1,6 %), kas izmanto lielos aptverošos tīklus gri-gri zvejai, to izmantošana potenciāli var ietekmēt zvejas krājumus tāpat kā mazie aptverošie tīkli, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Tomēr Tiesā starp lietas dalībniekiem bija nozīmīga nevienprātība attiecībā uz to, vai lielo aptverošo tīklu izmantošana gri‑gri sardīņu zvejai ir atļauta 300 metrus no krasta, vai arī patiešām vienas līdz divu jūras jūdžu attālumā no krasta, un tādējādi zonā, kurā – pēc iesniedzējtiesas domām – attīstās un vairojas ūdens organismi. Ņemot vērā lielo aptverošo tīklu nozīmīgo nozvejas kapacitāti, to iespējamo līdzību maziem aptverošajiem tīkliem un to izmantošanu krasta joslā, rodas jautājums, uz kuru ir jāatbild iesniedzējtiesai, vai aizliegums faktiski darbojas diskriminējošā veidā attiecībā pret konkrētām zvejnieku grupām, ja tas nav pamatots ar objektīvu kritēriju.

47. Šajā sakarā es uzskatu, ka, pat ja konkrētajam aizliegumam ir plašāka ietekme vai ja ar to uzliek lielāku pienākumu konkrētai zvejnieku grupai, tas nav diskriminējošs, ja šis aizliegums ir pamatots ar objektīviem kritērijiem, kuri tika izveidoti, lai sasniegtu noteiktu mērķi – aizsargāt ūdens organismu attīstību un vairošanos vienas vai divu jūras jūdžu joslā no krasta ( ).

48. Attiecībā uz aizlieguma atbilstību samērīguma principam – pieņemtie pasākumi nedrīkst pārsniegt atbilstošās un nepieciešamās robežas konkrētos tiesību aktos likumīgi noteikto mērķu sasniegšanai; ja ir izvēles iespēja starp vairākiem atbilstošiem pasākumiem, tad ir jāizvēlas mazāk apgrūtinošais, un izraisītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi izvirzītajiem mērķiem ( ). Nav strīda par to, ka pamata lietā aplūkojamā aizlieguma samērīguma izvērtēšanai, it īpaši izvērtēšanai, vai ūdens resursu krasta joslā aizsardzības mērķi varētu sasniegt ar citiem līdzekļiem, tieši neaizliedzot mazos aptverošos tīklus, ieskaitot sardīņu tīklus, ir jāveic īpaša zinātnisko pierādījumu un faktisko pamata lietas apstākļu analīze, un šāda analīze ir jāveic iesniedzējtiesai ( ).

49. Es uzskatu, ka iesniedzējtiesai savā analīzē būtu jāievēro piesardzīgas pieejas princips. Tādējādi, ja pastāv zinātniskas neskaidrības par konkrēta zvejas rīka izmantošanas ietekmi uz ūdens resursiem, dalībvalsts saskaņā ar piesardzīgu pieeju var pieņemt aizsargājošus pasākumus, negaidot līdz šīs ietekmes realitāte un nopietnība kļūst pilnīgi redzami ( ). Tāpat es uzskatu, ka aizlieguma samērīguma novērtējums jāveic, ņemot vērā, vai zvejnieki efektīvā un ekonomiski izdevīgā veidā var izmantot cita veida tīklus sardīņu zvejai, kuri mazāk ietekmē ūdens resursus.

50. Lai novērtētu, vai mazo aptverošo tīklu un līdz ar to sardīņu tīklu izmantošanas aizliegums ir atbilstošs, ņemot vērā šī aizlieguma mērķi, es uzskatu, ka iesniedzējtiesai uz visu pieejamo pierādījumu pamata un ņemot vērā piesardzīgas pieejas principu ir jāpārbauda, vai pastāv cēloņsakarība starp šādu tīklu izmantošanu krasta joslā un ūdens resursu iznīcināšanu, kas rada zivju krājumu samazināšanos. Šajā sakarā iesniedzējtiesai būtu arī jāpārbauda, vai 1987. gadā ieviestais aizliegums joprojām ir atbilstošs, ņemot vērā pašreizējos apstākļus kopā ar inter alia jebkuru pieredzi pagātnē attiecībā uz kaitīgajiem rezultātiem, kuri izrietēja no iepriekšējā aizlieguma atvieglināšanas ( ).

51. Turklāt, ņemot vērā, ka zvejnieku prasītāju prasība ir tikai par sardīņu zveju Kavalas līcī un ka tiek apgalvots, ka šajā reģionā ir sardīņu krājumu pārpilnība, iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda, vai valsts mēroga aizliegums izmantot mazos aptverošos tīklus, un līdz ar to arī sardīņu tīklus, atbilst apstākļiem šajā reģionā. Tomēr, lai gan zvejnieki prasītāji tikai lūdz izsniegt licenci sardīņu tīkla izmantošanai sardīņu zvejai, iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda šāda tīkla izmantošanas ietekme uz visiem ūdens resursiem, ne tikai uz sardīņu krājumiem.

52. Tāpat iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda, vai ir iespējams sasniegt konkrētā pasākuma izvirzīto rezultātu ar mazāk apgrūtinošiem līdzekļiem, piemēram, nozvejas ierobežojumu ( ), saskaņā ar kuru zveja ar sardīņu tīkliem tiktu atļauta tikai konkrētos laikos un laika periodos. Novērtējot, vai, neapdraudot mērķi saglabāt ūdens resursus, varētu noteikt mazāk apgrūtinošus pasākumus nekā konkrēta zvejas rīka absolūts aizliegums, iesniedzējtiesai ir jāņem vērā, vai ir iespējams efektīvi uzraudzīt šādus pasākumus.

VI – Secinājumi

53. Tādējādi mans priekšlikums Tiesai ir uz Grieķijas Symvoulio tis Epikrateias uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:

Padomes 1994. gada 27. jūnija Regulas (EK) Nr. 1626/1994, ar kuru nosaka konkrētus tehniskus pasākumus zvejas resursu saglabāšanai Vidusjūrā, 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm tiek sniegta rīcības brīvība saglabāt papildu pasākumus, kuri ir pieņemti pirms šīs regulas spēkā stāšanās un kurus veido pilnīgs aizliegums izmantot tādu zvejas rīku, kas nav ietverts aizliegto zvejas rīku sarakstā regulas 2. panta 3. punktā un 3. panta 1. punktā un 1.a punktā, un kuru izmantošana principā ir atļauta saskaņā ar šīs regulas noteikumiem. Īstenojot šo rīcības brīvību, dalībvalstīm ir jārīkojas saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku un Kopienu tiesību vispārējiem principiem, ieskaitot vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus.