ĢENERĀLADVOKĀTA F. Dž. DŽEIKOBSA [F. G. JACOBS] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 14. jūlijā 1( )

Lieta C‑316/04

Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie

pret

College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen

[College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Augu aizsardzības līdzekļi un biocīdie produkti – Iepriekšēja atļauja laišanai tirgū





1. Šajā gadījumā College van Beroep voor het bedrijfsleven (Apelācijas tiesa tirdzniecības un rūpniecības jautājumos) (Nīderlande) ir lūgusi Tiesu interpretēt Direktīvas 91/414/EEK ( ) 8. pantu un Direktīvas 98/8/EK ( ) 16. pantu.

2. Šie panti nosaka pārejas pasākumus abu šo divu direktīvu ieviešanai.

3. Lietas būtība ir šāda. Iepriekš minētās direktīvas uzliek dalībvalstij pienākumu noteikt procedūras atļauju izsniegšanai augu aizsardzības līdzekļiem un biocīdiem produktiem. Abas direktīvas paredz, ka valsts atļauju izsniegšanas sistēmas šādiem produktiem piemēro pārejas periodā tikmēr, kamēr nav veikts attiecīgo aktīvo vielu novērtējums Kopienā. Šajā pārejas periodā Nīderlandes Karaliste izdarīja grozījumus valsts sistēmā tādējādi, lai būtu iespējams [iesniegt] pieteikumus automātiskai atļauju izsniegšanai augu aizsardzības līdzekļiem un biocīdiem produktiem, kuri i) iepriekš ir bijuši atļauti un ii) satur kompetentās iestādes norādītās aktīvās vielas. Pieņemot lēmumu saskaņā ar grozīto likumu, kompetentā iestāde tādējādi norādīja virkni aktīvo vielu. Šī lēmuma spēkā esamība tiek apstrīdēta, it īpaši pamatojoties uz to, ka grozītais likums neatbilst iepriekš minētajām direktīvām.

Atbilstošie Kopienu tiesību akti

Direktīva par augu aizsardzības līdzekļiem

4. Direktīva par augu aizsardzības līdzekļiem attiecas gan uz “augu aizsardzības līdzekļiem”, gan “aktīvajām vielām” šajos līdzekļos.

5. Augu aizsardzības līdzekļi ir definēti kā “aktīvas vielas un preparāti, kas satur vienu vai vairākas aktīvas vielas tādā formā, kādā tās tiek piegādātas lietotājam” un kas galvenokārt paredzētas augu vai augu produktu aizsardzībai pret kaitīgiem organismiem ( ). Tādējādi direktīva attiecas uz augiem paredzētiem pesticīdiem, fungicīdiem un herbicīdiem.

6. Saskaņā ar tās pašas direktīvas 3. panta 1. punktu dalībvalstij ir jānoteic, ka augu aizsardzības līdzekļus nevar laist tirgū un izmantot dalībvalstī, ja vien tās nav attiecīgo produktu atļāvušas [izmantot] atbilstoši šīs direktīvas noteikumiem.

7. Saskaņā ar direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 4. panta 1. punktu dalībvalstij ir jānodrošina, ka augu aizsardzības līdzeklis tiek atļauts tikai tad, ja, pirmkārt, tā sastāvā esošās aktīvās vielas ir uzskaitītas tās I pielikumā un ja ir izpildīti visi minētajā pielikumā izklāstītie nosacījumi (4. panta 1. punkta a) apakšpunkts) un, otrkārt, ir izpildīti visi minētā panta 1. punkta b)–f) apakšpunktā minētie nosacījumi. 4. panta 1. punkta b)–e) apakšpunkts galvenokārt attiecas uz minēto līdzekļu drošību un efektivitāti to izmantošanas laikā. 4. panta 1. punkta f) apakšpunkts noteic, ka dalībvalstij ir jānosaka maksimālie pieļaujamie atlieku daudzumi un jāpaziņo tie Komisijai, kurai tie jāapstiprina.

8. Direktīvas pieņemšanas laikā I pielikums nebija aizpildīts, gaidot, kamēr tiks pabeigti dažādi tiesību aktos paredzēto Kopienas novērtējuma procedūru posmi. Pirmais ieraksts šajā pielikumā tika veikts 1999. gada 1. janvārī; turpmākie ieraksti tika izdarīti, pieņemot vairākas direktīvas līdz pat 2003. gadam.

9. Minētās direktīvas 4. panta 5. punkts nosaka:

“Atļaujas var pārskatīt jebkurā laikā, ja ir norādes, ka kāda no 1. punktā minētajām prasībām vairs netiek ievērota. [..]”

10. Direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta nosaukums ir “Pārejas perioda pasākumi un izņēmumi”.

11. Minētās direktīvas 8. panta 2. punkta pirmā daļa noteic, ka, atkāpjoties no tās 4. panta un neierobežojot šī 8. panta 3. punktu, “12 gadu laikā pēc šīs direktīvas izziņošanas dalībvalsts var atļaut tādu augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū savā teritorijā, kas satur I pielikumā neiekļautas aktīvās vielas, kuras jau ir pieejamas tirgū divus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas datuma”.

12. Tās pašas direktīvas 8. panta 3. punkts nosaka:

“Saskaņā ar 2. punktu, pārskatot tādus augu aizsardzības līdzekļus, kas satur aktīvo vielu, kā arī pirms šādas pārskatīšanas dalībvalstis piemēro 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i)–v) daļā un c)–f) apakšpunktā noteiktās prasības saskaņā ar attiecīgo valstu noteikumiem par iesniedzamajiem datiem.”

13. 8. panta 2. punktā minētais divpadsmit gadu laika posms attiecībā uz dažām aktīvajām vielām tika pagarināts līdz 2005. gada 31. decembrim un attiecībā uz citām – līdz 2008. gada 31. decembrim ( ).

14. Direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 13. panta 1. punkts nosaka informācijas kopumu, kuru dalībvalstij kopā ar pieteikumu ir jāpieprasa iesniegt augu aizsardzības līdzekļa atļaujas pieteicējam. Minētā panta 6. punkts nosaka:

“Atkāpjoties no 1. punkta, attiecībā uz aktīvajām vielām, kas jau ir pieejamas tirgū divus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas, dalībvalstis, pienācīgi ievērojot Līguma noteikumus, var turpināt piemērot iepriekšējos attiecīgās valsts noteikumus par datu prasībām, kamēr šādas vielas nav iekļautas I pielikumā.”

15. Saskaņā ar 23. panta 1. punktu dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas ir vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības divu gadu laikā no tās izziņošanas. Direktīva tika izziņota 1991. gada 26. jūlijā.

Direktīva par biocīdiem produktiem

16. Direktīvas par biocīdiem produktiem preambulas divdesmitais apsvērums noteic, ka ir jānodrošina cieša koordinācija ar citiem Kopienu tiesību aktiem un sevišķi ar direktīvu par augu aizsardzības līdzekļiem.

17. Direktīva attiecas uz atļauju izsniegšanu biocīdo produktu [izmantošanai] un laišanai tirgū dalībvalstīs ( ).

18. “Biocīdie produkti” ir definēti kā “aktīvās vielas un preparāti, kas satur vienu vai vairākas aktīvās vielas un kas lietotājam piegādātajā veidā paredzēti, lai iznīcinātu, atbaidītu vai padarītu nekaitīgus jebkādus kaitīgus organismus, kā arī lai kavētu to iedarbību vai jebkādā citā veidā ķīmiski vai bioloģiski apkarotu tos” ( ). “Kaitīgs organisms” ir definēts kā “jebkurš organisms, kura klātbūtne ir nevēlama vai kuram piemīt kaitīga iedarbība uz cilvēkiem, to darbībām vai produktiem, ko tie izmanto vai ražo, uz dzīvniekiem vai uz vidi” ( ). Direktīvai pievienotajā pilnīgajā 23 veidu biocīdo produktu sarakstā vispārīgu grupu veidā ir iekļauti dezinfekcijas līdzekļi un parastie biocīdie produkti, konservanti un kaitēkļu kontroles produkti ( ).

19. Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punktu dalībvalstij ir jānoteic, ka “biocīdo produktu nedrīkst laist tirgū un izmantot tās teritorijā, ja vien tas nav atļauts saskaņā ar šo direktīvu”.

20. Direktīvas par biocīdiem produktiem 5. panta 1. punkts noteic, ka dalībvalsts atļauj biocīdo produktu tikai tad, ja “tajā iekļautā(‑s) aktīvā(‑s) viela(‑s) ir minēta(‑s) I vai I A pielikumā un ja ir izpildītas visas prasības, kas izklāstītas šajos pielikumos”, kā arī ja ir izpildīti daži citi nosacījumi.

21. Direktīvas par biocīdiem produktiem pieņemšanas laikā šie pielikumi nebija aizpildīti, un tā tas ir joprojām. Šī direktīva noteica procedūru aktīvo vielu iekļaušanai tās pielikumos pēc novērtēšanas procedūras veikšanas.

22. Šīs direktīvas 8. panta 2. punkts noteic, ka dalībvalstis pieprasa, lai biocīdā produkta atļaujas pieteikuma iesniedzējs kompetentajai iestādei iesniegtu informācijas kopumu, kuras saturs ir noteikts 8. panta 4. punktā.

23. Direktīvas par biocīdiem produktiem 16. panta nosaukums ir “Pagaidu pasākumi”. Tās 16. panta 1. punkts paredz:

“Tālāk atkāpjoties no 3. panta 1. punkta, 5. panta 1. punkta, 8. panta 2. punkta un 8. panta 4. punkta un neskarot 2. un 3. punktu, 10 gadus pēc 34. panta 1. punktā minētā datuma dalībvalsts var turpināt piemērot tās pašreizējo sistēmu vai praksi biocīdo produktu laišanai tirgū. It īpaši saskaņā ar tās noteikumiem dalībvalsts var atļaut savā teritorijā laist tirgū biocīdo produktu, kas satur I vai I A pielikumā neminētu aktīvo vielu šim produkta tipam. Šādas aktīvās vielas jālaiž tirgū [2000. gada 14. maijā] kā biocīdā produkta aktīvās vielas [..].”

24. Minētās direktīvas 34. pants noteic, ka dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas ir vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, ne vēlāk kā 24 mēnešus pēc tās stāšanās spēkā. Tās 35. pants paredz, ka šī direktīva stājas spēkā 20. dienā pēc tās publicēšanas, t.i., 1998. gada 14. maijā.

Atbilstošie valsts tiesību akti

Valsts tiesību akti pirms 2002. gada grozījuma

25. 1962. gada likums par pesticīdiem [Bestrijdingsmiddelenwet 1962] ( ), (turpmāk tekstā – “BMW”) nodibina College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen (Padome, kas izsniedz atļaujas pesticīdu laišanai tirgū, turpmāk tekstā – “CTB”) un noteic, ka lēmumus, kas ir saistīti ar pesticīdu atļaušanu vai reģistrāciju saskaņā ar pieteikumu pieņem CTB. 1994. gadā BMW tika izdarīti grozījumi, lai transponētu Direktīvu par augu aizsardzības līdzekļiem ( ).

26. BMW 2. sadaļā, kuras nosaukums ir “Pesticīdu atļaušana un reģistrācija”, ir ietverts 2.–5. pants.

27. BMW 2. panta 1. punkts nosaka:

“Nīderlandē ir aizliegts piegādāt, turēt vai glabāt, ievest vai izmantot jebkāda veida pesticīdus, attiecībā uz kuriem nav pierādīts, ka tie ir atļauti saskaņā ar šo likumu vai – ja runa ir par biocīdiem produktiem, kas rada nelielu risku – ka tie ir reģistrēti.”

28. Minētā likuma 3. panta 1. punktā galvenokārt ir transponēts direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 4. panta 1. punkts. Īpaši 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta 1.–10. punktā ir iekļauti noteikumi, kas būtībā atbilst direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i)–v) daļas noteikumiem un 3. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktā ir paredzēti noteikumi, kas atbilst direktīvas 4. panta 1. punkta c)–e) apakšpunkta noteikumiem.

29. Ar 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu transponē direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

30. BMW 3.a panta 1. punkts nosaka:

“Īstenošanas normas attiecībā uz atļauju izsniegšanas un reģistrācijas nosacījumiem, kas ir paredzēti 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 2. punkta c) apakšpunktā, un novērtējuma principus var noteikt saskaņā ar vispārējiem administratīviem pasākumiem.”

31. Minētā likuma 4. panta 1. punkts noteic, ka uz pieteikuma pamata lēmumus, kas ir saistīti ar pesticīdu atļaušanu un reģistrāciju, pieņem CTB.

32. Tā paša likuma 5. panta 1. punkts noteic, ka pesticīda atļaušana vai reģistrācija ir spēkā periodā, kas ir atjaunojams un kas nepārsniedz desmit gadus, un kas tiek noteikts lēmumā par atļaušanu vai reģistrāciju.

2002. gada grozījuma pamats

33. Tā kā direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 4. panta 1. punkts kā nosacījumu šāda līdzekļa atļaušanai dalībvalstī paredz, ka tā aktīvajām vielām ir jābūt uzskaitītām direktīvas I pielikumā un ka ir jābūt izpildītiem visiem minētajā pielikumā izklāstītajiem nosacījumiem, valsts atļauju izsniegšanas sistēmās nevarēja pilnībā transponēt direktīvu tikmēr, kamēr pielikumam nebija nekāda satura. Kā norādīts iepriekš ( ), pielikums ieguva saturu tikai 1999. gadā, un tas vēl joprojām nav pabeigts. Iesniedzējtiesa paskaidro, ka 90. gados Nīderlandes valdība nolēma augu aizsardzības līdzekļu novērtējumu un pārskatīšanu veikt pirms Kopienas aktīvo vielu novērtējuma. Šis lēmums tika pieņemts, ņemot vērā šo produktu intensīvo izmantošanu Nīderlandē un tādus tajā pastāvošus īpašus apstākļus kā intensīva lauksaimniecība, augsts iedzīvotāju blīvums un liels virszemes ūdeņu apjoms.

34. Ņemot vērā, ka līdz 2000. gadam progress nebija pietiekams, CTB nolēma piešķirt prioritāti aktīvo vielu novērtējumam un sagatavoja vielu sarakstus, klasificējot tās atbilstoši draudu pakāpei, kādu tie rada cilvēkiem, dzīvniekiem un videi. Aktīvās vielas, kas saistībā ar šiem faktoriem rada būtiskus draudus, tika iekļautas A sarakstā. Aktīvās vielas, kuras pēc CTB uzskatiem radīja nebūtiskus vai ļoti nelielus draudus, tika iekļautas attiecīgi B vai C sarakstā.

35. Attiecībā uz līdzekļiem, kuru aktīvā(‑s) viela(‑s) tika iekļauta(‑s) B vai C sarakstā, CTB pieņēma tā sauktos “procesuālos lēmumus par atjaunošanu”, saskaņā ar kuriem, šķiet, ka esošās atļaujas pēc to termiņa izbeigšanās tika automātiski atjaunotas uz iesnieguma pamata. Saskaņā ar 2002. gada 2. jūlija spriedumu iesniedzējtiesa nosprieda, ka CTB nebija tiesīga šādi atjaunot atļaujas. Lai noteiktu CTB praksei likumīgu pamatu, BMW tika papildināts ar 25.d pantu, kas stājās spēkā 2002. gada 4. decembrī.

2002. gada grozījums – BMW 25.d pants

36. BMW 25.d pants būtībā nosaka atļauju atjaunošanu pilnā apmērā – un tādējādi bez pilna novērtējuma, kas citādi saskaņā ar šī likuma 3. panta 1. punktu būtu nepieciešams iepriekš atļautajiem līdzekļiem, kuru aktīvās vielas ir norādījusi CTB. Norādot aktīvo vielu, CTB ir “jāņem vērā” tās iedarbība, kas ir minēta BMW 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta 3.–10. daļā, ar ko transponē direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta iii)–v) daļu. Kopumā šķiet, ka CTB saskaņā ar 25.d pantu norādītās aktīvās vielas (vai katrā ziņā tās aktīvās vielas, kas tiek apskatītas šajā gadījumā) ir vielas, kuras ir iekļautas B un C sarakstā.

37. BMW 25.d pants ir formulēts šādi:

“1. Atkāpjoties no 3. un 3.a panta, kā arī 4. panta 1. punkta un 5. panta 1. punkta vai to piemērošanai pieņemtajiem noteikumiem, augu aizsardzības līdzekli, kura sastāvā esošu vienu vai vairākas aktīvās vielas CTB ir norādījusi [atļauto aktīvo vielu sarakstā], pilnībā atļauj vai reģistrē, sākot no 3. punktā paredzētās dienas.

2. Lai noteiktu 1. punktā paredzētu aktīvo vielu, ņem vērā šīs vielas ietekmi, kas ir paredzēta 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta 3.–10. punktā.

3. Iepriekš 1. punktā minētā atļauja vai reģistrācija stājas spēkā dienā, kad beidzas saskaņā ar 4. pantu piešķirtā atļauja vai reģistrācija, un, atkāpjoties no 5. panta 1. punkta, ir spēkā līdz dienai, kad ir ieviesta Kopienu tiesību norma, kas attiecas uz konkrēto aktīvo vielu 3. panta 2. punkta a) apakšpunkta nozīmē, ņemot vērā, ka jebkurā gadījumā tā paliek spēkā arī pēc 2003. gada 26. jūlija vai 2010. gada 15. maija, ja ne vēlāk kā vienā vai otrā no šiem datumiem nav pieņemta neviena Kopienu tiesību norma, kura norādītu uz to, vai konkrēto aktīvo vielu var izmantot kā sastāvdaļu augu aizsardzības līdzeklī vai biocīdā produktā.

[..]

6. Šī panta 1. punkts:

a) neattiecas uz pesticīdiem, kurus nav atļauts [izmantot] vai reģistrēt saskaņā ar Kopienas noteikumu;

b) neattiecas uz pesticīdiem, kuru atļauja vai reģistrācija ir jāatsauc saskaņā ar Kopienas noteikumu no dienas, līdz kurai šis noteikums bija jāievieš;

c) attiecas vienīgi uz pesticīdiem, kas satur aktīvo vielu, kura augu aizsardzības līdzekļa gadījumā jau tika pārdota līdz 1993. gada 26. jūlijam, vai biocīdā produkta gadījumā – līdz 2000. gada 15. maijam – un kura ar 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā norādīto Kopienas noteikumu nav iekļauta [atļauto vielu sarakstā];

d) attiecas vienīgi uz pesticīdiem, kuri ir atļauti vai pēdējoreiz bija atļauti 2001. gada 1. janvārī, vai ir reģistrēti;

[..].”

38. Nīderlandes valdība savos apsvērumos norāda, ka BMW 25.d panta mērķis ir ieviest direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punktu un direktīvas par biocīdiem produktiem 16. panta 1. punktu. Tiesas sēdē šī valdība arī norādīja, ka nosacījums atļaujas izsniegšanai pilnā apmērā saskaņā ar 25.d pantu ir jauna pieteikuma iesniegšana kopā ar visu vajadzīgo informācijas kopumu.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

39. Ar 2002. gada 12. jūnija lēmumu CTB lielu skaitu aktīvo vielu klasificēja kā aktīvās vielas BMW 25.d panta nozīmē. Lēmums tika pamatots ar 25.d pantu un stājās spēkā tajā pašā dienā kā šī norma, proti, 2002. gada 4. decembrī. Kopumā šķiet, ka augu aizsardzības līdzekļi, kas satur šīs aktīvās vielas, tirgū atradās jau divus gadus pēc direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem paziņošanas, ka biocīdie produkti, kas saturēja šīs aktīvās vielas, tirgū atradās jau 2000. gada 14. maijā un ka šie līdzekļi iepriekš tika atļauti [izmantošanai] saskaņā ar BMW; tādējādi šiem līdzekļiem izmantošanas atļauja bija piešķirta uz likuma pamata.

40. Saskaņā ar 2004. gada 12. maija lēmumu CTB paziņoja, ka Stichting Zuid-hollandse Milieufederatie (Dienvidholandes Vides asociācijas fonds; turpmāk tekstā – “Fonds”) iebildumi par 2002. gada 12. jūnija lēmumu nav pamatoti.

41. Fonds iesniedza apelācijas sūdzību College van Beroep voor het bedrijfsleven. Tas pēc būtības apstrīdēja BMW 25.d panta saderību ar direktīvu par augu aizsardzības līdzekļiem. Šī direktīva noteic, ka augu aizsardzības līdzekļus var atļaut laist tirgū tikai tad, ja ir pierādīts, ka ir izpildīti [direktīvas] 4. pantā minētie kritēriji. Minētās direktīvas 8. panta 2. punkts paredz “atļauju izsniegšanu” un tādējādi atsaucas uz visu 4. pantā izklāstīto procedūru.

42. Iesniedzējtiesa uzskata, ka BMW 25.d pants atšķiras gan procedūras noteikumu, gan novērtējuma noteikumu ziņā no tās novērtējuma sistēmas, kas ir noteikta šī [likuma] 2. nodaļā. Attiecībā uz procedūru 25.d pants ievieš koncepciju par atļauju izmantot pesticīdu uz likuma pamata, kurpretim BMW 2. sadaļa pamatojas uz principu par individuālu lēmumu katras atļaujas [izsniegšanai]. Attiecībā uz novērtējumu 25.d pants paredz aktīvās vielas pārbaudi un 2. nodaļa nosaka pesticīda novērtējumu. Ir ievērojama atšķirība starp šāda novērtējuma un pārbaudes intensitāti. Augu aizsardzības līdzekļa parastas pārbaudes gadījumā saskaņā ar BMW 3. un 3.a panta noteikumiem tiek veikts komplekss vielas un tās sadalīšanās produktu novērtējums, kas atbilst atļauju izsniegšanas kārtībai, kas ir ieviesta ar direktīvu par augu aizsardzības līdzekļiem un direktīvu par biocīdiem produktiem. Savukārt atļauja izmantot pesticīdu uz likuma pamata izriet no aktīvās vielas norādīšanas [sarakstā], ņemot vērā šīs vielas ietekmi uz cilvēku un dzīvnieku veselību un vidi, kas ir izklāstīta BMW 25.d panta 2. punktā.

43. College van Beroep voor het bedrijfsleven apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai sešus prejudiciālos jautājumus ( ).

44. Fonds, 3M Nederland BV un 81 citas ieinteresētās personas ( ), kas ir iestājušās pamata lietā (turpmāk – “3M Nederland”), Dānijas, Francijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija ir iesnieguši rakstveida apsvērumus. Nīderlandes valdība norāda, ka tās apsvērumi tiek sniegti arī CTB vārdā.

Pirmais jautājums

45. Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. pantu vai direktīvas par biocīdiem produktiem 16. pantu valsts tiesa var piemērot pēc attiecīgi direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 23. pantā un direktīvas par biocīdiem produktiem 34. pantā paredzētā termiņa beigām. No iesniedzējtiesas rīkojuma skaidri izriet, ka uzdotais jautājums ir par to, vai 8. un 16. pantam ir tieša iedarbība; šķiet, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka par BMW 25.d panta saderību ar šīm normām tā var lemt vienīgi tad, ja uz jautājumu tiktu sniegta apstiprinoša atbilde.

46. Fonds un 3M Nederland apgalvo, ka uz abām pirmā jautājuma daļām ir jāatbild apstiprinoši. Dānijas valdība uzskata, ka direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. un 3. punktam pēc ieviešanai paredzētā termiņa beigām tieša iedarbība ir tikai tādā nozīmē, ka valsts tiesa var pārbaudīt, vai valsts iestāde ir ievērojusi [šajās normās] noteikto procedūru. Ražotājs vai tirgotājs tomēr nevar pieprasīt tiesības saņemt atļauju, pamatojoties uz minētā 8. panta 2. vai 3. punktu.

47. Pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka valsts tiesai, kas izskata lietu par konkrētas direktīvas piemērošanas jomā ietilpstošu jautājumu, valsts likums, ja tas ir iespējams, neraugoties uz to, vai tas ir pieņems pirms vai pēc direktīvas, ir jāinterpretē saskaņā ar direktīvas tekstu un mērķi, lai tādējādi sasniegtu direktīvā noteikto mērķi ( ). Līdz ar to, kā apgalvo Komisija un Nīderlandes valdība, ir skaidrs, ka iesniedzējtiesai ir nepieciešama attiecīgo direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem un direktīvas par biocīdiem produktiem normu interpretācija, lai noskaidrotu, vai tiem ir tieša iedarbība vai nav. Tāpēc es neuzskatu par nepieciešamu atbildēt uz pirmo uzdoto jautājumu tādā veidā, kā tas ir uzdots, jo valsts tiesa gūs pietiekamu informāciju no atbildēm uz pārējiem jautājumiem. Tā tas vēl jo vairāk ir tāpēc, ka saskaņā ar Nīderlandes valdības teikto šajā lietā apskatītā valsts norma, proti, BMW 25.d pants, ir paredzēta direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punkta un direktīvas par biocīdiem produktiem 16. panta 1. punkta, uz ko attiecas otrais, trešais un ceturtais uzdotais jautājums, ieviešanai.

Otrais jautājums

48. Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai direktīvas par biocīdiem produktiem 16. pantam ir tāda pati nozīme kā direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punktam. No iesniedzējtiesas rīkojuma izriet, ka šis jautājums ir radies tāpēc, ka BMW 25.d pants attiecas gan uz augu aizsardzības līdzekļiem, gan biocīdiem produktiem. Iesniedzējtiesa norāda, ka direktīvas par biocīdiem produktiem 16. panta 1. punkts noteic, ka dalībvalsts var turpināt piemērot savu pašreizējo sistēmu vai praksi biocīdo produktu laišanai tirgū pārejas periodā. Būtībā tā vēlas uzzināt, vai direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādā pašā veidā kā minētais 16. panta 1. punkts, kas, pēc tās domām, ļauj dalībvalstij pārejas periodā saglabāt savu “pašreizējo sistēmu vai praksi” biocīdo produktu laišanai tirgū, neraugoties uz to, kādā veidā šāda sistēma vai prakse darbojas.

49. Tā kā iesniedzējtiesa, uzdodot trešo jautājumu, lūdz interpretēt direktīvas par biocīdiem produktiem 16. pantu un, uzdodot ceturto jautājumu, tā lūdz interpretēt direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punktu, lietderīgāk ir vispirms apskatīt šos jautājumus; atbilde uz otro jautājumu pēc tam kļūs acīmredzama.

Trešais jautājums

50. Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa jautā i) vai direktīvas par biocīdiem produktiem 16. panta 1. punkts ir interpretējams tā, ka tas rada pienākumu “atturēties no jebkādas darbības”, un ii) ja atbilde ir noliedzoša, vai šis punkts nosaka ierobežojumus grozījumu izdarīšanai valsts tiesiskajā regulējumā par biocīdo produktu laišanu tirgū un iii) ja tas tā ir, kādi ir šie ierobežojumi.

51. No iesniedzējtiesas rīkojuma izriet, ka valsts tiesa būtībā vēlas uzzināt, vai dalībvalsts var grozīt savu pašreizējo sistēmu vai praksi direktīvas par biocīdiem produktiem spēkā stāšanās laikā i) tikai tad, ja biocīdo produktu atļaujas izsniegšanai nepieciešamais novērtējums tiek veikts saskaņā ar direktīvu, ii) tikai tad, ja grozījumi neietekmē pašreizējās sistēmas vai prakses struktūru, vai iii) tikai tad, ja nav ierobežojumu, izņemot tos, kas saskaņā ar EKL 10. pantu ir piemērojami direktīvas transponēšanas laikā saskaņā ar spriedumu lietā Inter‑Environnement Wallonie ( ).

52. Minētajā lietā Tiesa nosprieda, ka direktīvas transponēšanai noteiktajā termiņā dalībvalstīm ir jāatturas pieņemt normas, kas varētu būtiski apdraudēt rezultātu, kādu ir paredzēts sasniegt ar šo direktīvu, un valsts tiesai ir jānovērtē, vai iepriekš minēto var attiecināt uz apskatītajiem valsts noteikumiem.

53. Fonds pievienojas valsts tiesas izvirzītajam pirmajam argumentam, apgalvojot, ka, ļaujot dalībvalstīm turpināt piemērot savas pašreizējās sistēmas, direktīvas par biocīdiem produktiem 16. pants nozīmē, ka sistēma principā ir jāsaglabā un ka grozījumi tajā ir pieļaujami tikai tad, ja to rezultātā tiek izveidota tāda sistēma, kas ir atbilstošāka minētās direktīvas prasībām.

54. Mani šī interpretācija nepārliecina. 16. panta 1. punkts noteic, ka tas tiek piemērots, atkāpjoties no šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punkta, 5. panta 1. punkta un 8. panta 2. un 4. punkta. Šīs normas veido direktīvā noteiktās atļaujas izsniegšanas procedūras pamatu: 3. panta 1. punkts paredz, ka dalībvalstis “nosaka, ka biocīdo produktu nedrīkst laist tirgū un izmantot tās teritorijā, ja vien tas nav atļauts saskaņā ar šo direktīvu”, 5. panta 1. punkts noteic, ka dalībvalsts atļauj biocīdo produktu tikai tad, ja “tajā iekļautā aktīvā(‑s) viela(‑s) minēta(‑s) I vai I A pielikumā un ir izpildītas visas prasības, kas izklāstītas šajos pielikumos”, un tiek izpildīta virkne citu noteikumu, un 8. panta 2. punkts noteic, ka dalībvalstis pieprasa, lai biocīdā produkta atļaujas pieteikuma iesniedzējs kompetentajai iestādei iesniedz informācijas kopumu, kura saturs ir aprakstīts 8. panta 4. punktā.

55. Ir skaidrs, ka nekādi dalībvalsts pieņemti pasākumi pārejas periodā nevar būt pilnīgā saskaņā ar šīm normām par aktīvajām vielām, kas vēl nav iekļautas direktīvas par biocīdiem produktiem I un I A pielikumā: iespējams, ka tās 16. panta 1. punkta mērķis bija reglamentēt tieši šādu situāciju.

56. Ir jāpatur prātā arī, ka minētais 16. panta 1. punkts ir pārejas norma, kas ir izstrādāta desmit gadu termiņam jomā, kur vides, veselības un drošības apsvērumi ir paši svarīgākie. Ņemot vērā zinātniskos sasniegumus, sistēmai vai praksei, kas pastāvēja šī perioda sākumā, acīmredzami varētu būt nepieciešami grozījumi.

57. Tomēr no tā neizriet, ka dalībvalstij ir neierobežotas tiesības grozīt savus tiesību aktus direktīvā par biocīdiem produktiem noteiktajā pārejas periodā. No iepriekš minētā sprieduma lietā Inter‑Environnement Wallonie izriet, ka dalībvalsts nevar izdarīt grozījumus savos tiesību aktos tādā veidā, kas varētu būtiski apdraudēt rezultātu, kādu ir paredzēts sasniegt ar šo direktīvu. Direktīva par biocīdiem produktiem paredz i) “noteikumu sistēmu attiecībā uz biocīdo produktu laišanu tirgū izmantošanai” ( ), kuras pamatā ir atļauju izsniegšanas procedūra, ii) atļauju savstarpēju atzīšanu un iii) to aktīvo vielu pozitīvā saraksta izveidošanu Kopienas līmenī, kuras var izmantot biocīdos produktos ( ). Tāpēc dalībvalstij, manuprāt, nav tiesību izdarīt grozījumus savos tiesību aktos tādā veidā, lai, piemēram, noteiktu, ka biocīdie produkti, kas iepriekš bija pakļauti atļaujas saņemšanas procedūrai, varētu tikt laisti tirgū izmantošanai bez jebkādas atļaujas saņemšanas.

58. Šajā lietā apskatītais tiesību aktu grozījums atvieglo atļaujas saņemšanas procedūru biocīdiem produktiem, kas satur aktīvās vielas, kuras, pirmkārt, valsts līmenī ir iekļautas aktīvo vielu sarakstos, kas pēc valsts iestādes ieskatiem nerada būtiskus draudus vai rada ļoti nelielus draudus cilvēkiem, dzīvniekiem un videi un, otrkārt, attiecībā uz tām iepriekš ir saņemta atļauja. Šos produktus saskaņā ar iesniegumu ir atļauts izmantot uz likuma pamata; šīs atļaujas vairs nav spēkā, ja ir jāievieš Kopienas pasākums, kas ir pieņemts attiecībā uz noteiktu aktīvo vielu.

59. Nešķiet, ka šāds pasākums būtiski apdraudētu direktīvā par biocīdiem produktiem paredzēto mērķi. Tomēr, kā Tiesa ir skaidri norādījusi spriedumā lietā Inter‑Environnement Wallonie un kā šajā tiesvedībā apgalvo Komisija, valsts tiesas ziņā ir veikt šādu novērtējumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz valsts tiesību normas interpretāciju.

Ceturtais jautājums

60. Valsts tiesa ceturto jautājumu uzdod tikai tad, ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša. Otrā jautājuma mērķis ir noskaidrot, vai direktīvas par biocīdiem produktiem 16. pantam ir tāda pati nozīme kā direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punktam. Tomēr, kā jau esmu norādījis, es uzskatu, ka drīzāk atbilde uz ceturto jautājumu palīdzēs rast atbildi uz otro jautājumu, nevis otrādi; līdz ar to es ierosinu vispirms apskatīt ceturto jautājumu.

61. Ceturtais jautājums ir vērsts uz to, lai noskaidrotu, vai direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punkts nozīmē, ka gadījumos, kad dalībvalsts atļauj savā teritorijā laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus, kuru sastāvā ir aktīvās vielas, kas nav iekļautas direktīvas I pielikumā, un kas tirgū bija pieejami jau divus gadus pēc tās izziņošanas dienas (“esošie augu aizsardzības līdzekļi”), ir jāievēro minētās direktīvas i) 4. panta un/vai ii) 8. panta 3. punkta noteikumi.

62. Šī jautājuma divas daļas faktiski ir vienas monētas divas puses: arguments, ka, piešķirot atļauju esošajiem augu aizsardzības līdzekļiem saskaņā ar 8. panta 2. punktu, dalībvalstij ir jāpiemēro konkrēti 4. panta noteikumi, ir pieņemams tikai tad, ja uzskata, ka šai situācijai ir piemērojams 8. panta 3. punkts.

63. Šādu interpretāciju pieprasa Fonds un Dānijas, kā arī Francijas valdības, pamatojoties uz to, ka direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 3. punkts, kas liek dalībvalstīm piemērot 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i)–v) daļas un c)‑f) apakšpunkta noteikumus, tiek piemērots tikai tad, kad minētās dalībvalstis “saskaņā ar 8. panta 2. punktu pārskata augu aizsardzības līdzekļus, kas satur aktīvo vielu”. Šīs lietas dalībnieces apgalvo, ka no minētā teksta izriet, ka uz abām jautājuma daļām ir jāatbild apstiprinoši.

64. Spriedumā lietā Monsanto ( ) Tiesai bija jālemj par to, vai direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 3. punkts tiek piemērots tad, kad saskaņā ar 8. panta 2. punktu dalībvalstij ir iesniegts iesniegums pirmās atļaujas saņemšanai laist tirgū vispārēju, jau pastāvošu augu aizsardzības līdzekli, kur dalībvalstij bija pienākums izvērtēt šādu iesniegumu saskaņā ar 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i)–v) daļas un c)–f) apakšpunkta noteikumiem ( ).

65. Monsanto apgalvoja, ka saskaņā ar 8. panta 2. un 3. punktu dalībvalsts nevar atļaut savā teritorijā laist tirgū jaunu augu aizsardzības līdzekli, ja pieteikuma iesniedzējs nesniedz informāciju, kas pierāda, ka attiecīgais līdzeklis atbilst 4. panta 1. punkta b)–f) apakšpunkta noteikumos minētajiem kritērijiem ( ).

66. Tiesa norādīja, ka 8. panta 3. punktā minētā pārskatīšana “nozīmē, ka attiecībā uz augu aizsardzības līdzekli jau ir saņemta atļauja tā laišanai tirgū, kā to var secināt īpaši no 4. panta 5. punkta [..], saskaņā ar kuru atļaujas augu aizsardzības līdzekļiem, kuru aktīvās vielas ir iekļautas I pielikumā, var tikt pārskatītas jebkurā laikā, ja ir pamats domāt, ka kāda no [atļauju] piešķiršanas prasībām vairs netiek izpildīta”. Turpinājumā tā norādīja:

“Tomēr vispārējs augu aizsardzības līdzeklis, attiecībā uz kuru ir iesniegts pieteikums saskaņā ar 8. panta 2. punkta pirmo daļu [..] pirmās atļaujas saņemšanai laist tirgū, nav augu aizsardzības līdzeklis, attiecībā uz kuru jau ir saņemta atļauja tā laišanai tirgū.

Līdz ar to gadījumā, kad tiek iesniegts šāds pieteikums laišanai tirgū, jautājums nevar būt par attiecīgā augu aizsardzības līdzekļa pārskatīšanu, kā tas ir noteikts 8. panta 3. punktā [..].

[..]

No tā izriet, ka [direktīva par augu aizsardzības līdzekļiem] nenoteic, ka pirmās atļaujas saņemšanai vispārēja [pastāvoša] augu aizsardzības līdzekļa laišanai tirgū ir jāiesniedz pieteikums [..], kas tiek izvērtēts saskaņā ar direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i)–v) daļas un c)–f) apakšpunkta noteikumiem” ( ).

67. No minētā sprieduma nepārprotami izriet, ka, ja dalībvalsts atļauj savā teritorijā laist tirgū pastāvošus augu aizsardzības līdzekļus, nav jāņem vērā direktīvas 4. panta vai 8. panta 3. punkta noteikumi. Līdz ar to šķiet, ka uz iesniedzējtiesas ceturto jautājumu būtu jāatbild noliedzoši, kā to apgalvo 3M Nederland, Nīderlandes valdība un Komisija.

68. Tomēr Fonds apgalvo, ka no 8. panta 3. punkta teksta, kas tiek piemērots tad, kad dalībvalsts pārskata augu aizsardzības līdzekļus, kuru sastāvā ir aktīvās vielas, “saskaņā ar šī paša panta 2. punktu” izriet, ka šī norma tiek piemērota ikreiz, kad dalībvalsts piešķir atļauju saskaņā ar 2. punktu.

69. Es atzīstu, ka, lai gan Tiesas spriedums lietā Monsanto šķiet nepārprotams, mani uztrauc varbūtējais konflikts starp Tiesas sniegto interpretāciju un Fonda norādīto jēdzienu acīmredzamo nozīmi. Ja direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 3. punkts tiek piemērots gadījumos, kad dalībvalsts “saskaņā ar 2. punktu pārskata tādus augu aizsardzības līdzekļus, kas satur aktīvo vielu”, kā tas var nebūt piemērojams gadījumā, kad dalībvalsts piešķir atļaujas saskaņā ar 2. punktu? Mani apmulsināja arī Tiesas norāde uz 4. panta 5. punktu, atbalstot 8. panta 3. punkta interpretāciju: kā 4. panta 5. punkts, kurš attiecas uz augu aizsardzības līdzekļiem, kuru sastāvā ir I pielikumā minētās aktīvās vielas, var būtiski attiekties uz pārejas normu, kas tiek piemērota vienīgi tad, kad attiecīgās aktīvās vielas vēl nav iekļautas I pielikumā?

70. Uzskatu, ka atbilde ir šāda. Direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 3. punkta mērķis ir ļaut dalībvalstīm piemērot augu aizsardzības līdzekļiem, kuru sastāvā ir aktīvās vielas, kas vēl nav iekļautas I pielikumā, bet attiecībā uz kurām iepriekš ir saņemtas atļaujas saskaņā ar 8. panta 2. punktu, līdzīgu procedūru kā tā, kas ir noteikta 4. panta 5. punktā attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļiem, kuru sastāvā ir aktīvās vielas, kas ir iekļautas I pielikumā. Šīs interpretācijas pamats ir frāze “saskaņā ar 2. punktu”, kurai skaidrības labad būtu vajadzējis norādīt uz iepriekšējas atļaujas saņemšanu, nevis uz “pārskatīšanu”, uz kuru attiecas 8. panta 3. punkts ( ), un tas arī izskaidro Tiesas norādi uz 4. panta 5. punktu, pamatojot 8. panta 3. punkta interpretāciju.

71. Varētu atzīmēt, ka ne direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 4. panta 5. punkts, ne 8. panta 3. punkts nebija norādīts Komisijas priekšlikumā direktīvai ( ), priekšlikuma papildinājumā ( ) vai priekšlikuma otrajā papildinājumā ( ). Ņemot vērā, ka pēdējo dokumentu Komisija iesniedza tiesai 1991. gada 21. martā un direktīvu pieņēma pēc nepilniem četriem mēnešiem, ir skaidrs, ka abas normas tika iekļautas ļoti vēlā likumdošanas procesa stadijā vai pat, iespējams, vienā laikā. Tas pamato viedokli, ka šie abi panti ir saistīti (un var izskaidrot, bet ne attaisnot nepilnīgo 8. panta 3. punkta redakciju).

72. Manis ieteiktā interpretācija arī izskaidro frāzi “neierobežojot 3. punktu”, kura ir izmantota direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punktā un no kuras Francijas valdība izdara secinājumu, ka 8. panta 3. punktā minētās prasības tiek piemērotas atļaujas piešķiršanai saskaņā ar 8. panta 2. punktu. Manuprāt, šī frāze vienkārši nozīmē, ka atļaujas piešķiršana saskaņā ar 8. panta 2. punktu pati par sevi negarantē imunitāti pret turpmāku pārskatīšanu saskaņā ar 8. panta 3. punktu.

73. Fonds un Francijas valdība vēlas šo gadījumu nošķirt no iepriekš minētā sprieduma lietā Monsanto, pamatojoties uz to, ka minētajā lietā apskatītais augu aizsardzības līdzeklis bija vispārējs. Fonds secina, ka sprieduma patiesais pamats ir tas, ka nav piemērojams ne 8. panta 2. punkts, ne 8. panta 3. punkts, bet ir piemērojams tikai 13. panta 6. punkts, kurā ietverts papildu izņēmums no tās pašas direktīvas 4. panta. Francijas valdība apgalvo (lai gan šis arguments ir saistīts ar piekto jautājumu), ka Tiesas secinājums – ka 8. panta 3. punktā paredzētā pārskatīšana neattiecas uz pastāvošajiem augu aizsardzības līdzekļiem – ir attiecināms uz faktu, ka apskatītais produkts, kas ir vispārējs, stingri ņemot, nevar tikt uzskatīts par jaunu.

74. Uzskatu, ka nav iespējams šos uzskatus saskaņot ar spriedumu lietā Monsanto. Jāatzīst, ka Tiesa minētajā spriedumā ir apstiprinājusi, ka uz apskatīto pieteikumu attiecas 13. panta 6. punkts ( ). Tomēr tā paša sprieduma 43. punktā ir norādīts:

“Tādējādi Direktīvas 91/414 8. panta 2. punktā minētajā pārejas periodā dalībvalstis turpina piemērot to sistēmas vai praksi augu aizsardzības līdzekļu, kuru sastāvā ir aktīvā viela, kas nav iekļauta direktīvas I pielikumā, un kuri bija pieejami tirgū jau divus gadus pēc direktīvas izziņošanas dienas, laišanai tirgū savā teritorijā.”

75. Šķiet skaidrs, ka, lai gan tika noteikts, ka direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 13. panta 6. punkts, kas attiecas tikai uz datu prasībām, tiek piemērots attiecībā uz pieteikumiem, kuri tiek iesniegti pārejas periodā atļaujas saņemšanai nepatentētam pastāvošam augu aizsardzības līdzeklim, tas tiek piemērots kopā ar šīs direktīvas 8. panta 2. punktu, kas attiecas uz nosacījumiem, kuri ir jāizpilda pirms atļaujas izsniegšanas, nevis tā vietā. Šie abi noteikumi, protams, ir saistīti: 8. panta 2. punkts, kā Tiesa norādīja spriedumā lietā Monsanto, ļauj dalībvalstīm turpināt piemērot savas sistēmas vai praksi pastāvošu augu aizsardzības līdzekļu laišanai tirgū savā teritorijā, kurpretim 13. panta 6. punkts ļauj dalībvalstīm turpināt piemērot iepriekšējos valsts noteikumus attiecībā uz datu prasībām, tā kā šādas vielas nav iekļautas tās pašas direktīvas I pielikumā.

76. Attiecībā uz Francijas valdības argumentu spriedumā nav nekā tāda, kas liktu domāt, ka Tiesa uzskatīja, ka direktīva paredz atšķirīgu pieteikuma izskatīšanu pirmās atļaujas saņemšanai laišanai tirgū, pirmkārt, vispārējam pastāvošam augu aizsardzības līdzeklim un, otrkārt, pastāvošam augu aizsardzības līdzeklim, kas nav vispārējs.

77. Līdz ar to es joprojām uzskatu, ka uz abām iesniedzējtiesas ceturtā jautājuma daļām ir jāatbild noliedzoši.

Secinājums par otro jautājumu

78. Piedāvājis atbildes uz trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu, tagad varu vēlreiz izskatīt otro jautājumu, kurā valsts tiesa jautā, vai direktīvas par biocīdiem produktiem 16. pantam ir tāda pati nozīme kā direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punktam.

79. Saskaņā ar 16. pantu dalībvalstij ir tiesības “turpināt piemērot tās pašreizējo sistēmu vai praksi biocīdo produktu laišanai tirgū”, un tas noteic, ka tā “jo īpaši saskaņā ar tās valsts noteikumiem var atļaut savā teritorijā laist tirgū biocīdo produktu”, kas atbilst noteiktiem kritērijiem. Uz atļauju izsniegšanu balstīta sistēma vai prakse tādējādi ir viena no sistēmām vai praksēm, bet nebūt ne vienīgā, kuru saskaņā ar direktīvu dalībvalsts var saglabāt pārejas periodā.

80. Tomēr, kā esmu norādījis saistībā ar trešo uzdoto jautājumu ( ), dalībvalstīm nav neierobežotu tiesību izdarīt grozījumus savos tiesību aktos direktīvā par biocīdiem produktiem noteiktajā pārejas periodā. No Tiesas sprieduma lietā Inter‑Environnement Wallonie ( ) izriet, ka šajā periodā dalībvalstij nav likumīgu tiesību izdarīt grozījumus savos tiesību aktos tādā veidā, kas varētu būtiski apdraudēt direktīvā paredzētā mērķa sasniegšanu.

81. Saskaņā ar direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punktu dalībvalsts “var atļaut tādu augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū savā teritorijā”, kuri atbilst līdzīgiem kritērijiem. Uz atļauju izsniegšanu balstīta sistēma vai prakse tādējādi ir vienīgā, kuru saskaņā ar direktīvu dalībvalsts var piemērot pārejas periodā.

82. Lai gan Tiesa spriedumā lietā Monsanto ( ) norādīja, ka 8. panta 2. punktā minētajā pārejas periodā “dalībvalstis turpina piemērot savas sistēmas vai praksi augu aizsardzības līdzekļu laišanai tirgū savā teritorijā”, es neuzskatu, ka Tiesa vēlējās šo noteikumu pārrakstīt – ko tā, protams, arī nevarētu izdarīt. Es drīzāk uzskatu, ka Tiesa darbojās saskaņā ar pieņēmumu, ka dalībvalsts pašreizējā sistēma vai prakse augu aizsardzības līdzekļu laišanai tirgū bija balstīta uz atļauju izsniegšanu. Tas varētu izrietēt no minētā sprieduma iepriekšējiem punktiem, un tā tas bija arī minētajā lietā apskatītajā valsts sistēmā.

83. Tādējādi direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 2. punkts uzliek dalībvalstīm ierobežojumu, paredzot atļauju sistēmu vai praksi šādu līdzekļu laišanai tirgū, kamēr direktīvas par biocīdiem produktiem 16. panta 1. punkts neparedz šādu ierobežojumu. Tomēr nešķiet ticami, ka šai atšķirībai ir praktiska nozīme, jo direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem pieņemšanas laikā “lielākajā daļā dalībvalstu pastāvēja noteikumi, kas reglamentēja atļauju izsniegšanu attiecībā uz augu veselības līdzekļiem” ( ).

Piektais jautājums

84. Uzdodot piekto jautājumu, valsts tiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ar direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 3. punktā paredzēto “pārskatīšanu” ir jāsaprot arī tāda novērtēšana, kas ir paredzēta BMW 25.d pantā, kuras rezultātā aktīvā viela var tikt norādīta [aktīvo vielu sarakstā], lai uz likuma pamata pilnībā varētu atļaut [izmantot] vai reģistrēt aktīvo vielu saturošos augu aizsardzības līdzekļus.

85. Iepriekš saistībā ar ceturto prejudiciālo jautājumu esmu paskaidrojis, kāpēc es uzskatu, ka “pārskatīšana” direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 3. punkta izpratnē nozīmē dalībvalstu izsniegto atļauju pārskatīšanu pārejas periodā, kura šajā periodā bija paredzēta kā pārskatīšana, kas līdzvērtīga šī perioda beigās izsniegto atļauju pārskatīšanai direktīvas 4. panta 5. punkta nozīmē. Minētais 4. panta 5. punkts noteic, ka dalībvalstis var pārskatīt atļaujas, “ja ir norādes, ka kāda no [šī panta 1. punktā] minētajām prasībām vairs netiek ievērota”. Saskaņā ar 8. panta 3. punktu dalībvalstis var pārskatīt saskaņā ar 8. panta 2. punktu izsniegtās atļaujas: pirms šādas pārskatīšanas saskaņā ar 8. panta 3. punktu dalībvalstis “piemēro 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i)–v) daļā un c)–f) apakšpunktā noteiktās prasības saskaņā ar attiecīgo valstu noteikumiem par iesniedzamajiem datiem”, lai izlemtu, vai turpināt pārskatīt augu aizsardzības līdzekļus ( ).

86. Valsts tiesas ziņā šajā lietā ir noteikt, vai BMW 25.d pantā paredzētā pārbaude ir līdzvērtīga šādai pārskatīšanai, kā to pēc būtības apgalvo Fonds un Francijas valdība. Es tikai norādīšu, ka iesniedzējtiesas un Nīderlandes valdības sniegtā informācija par šo normu un tās ietekmi liek domāt, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums drīzāk nosaka procedūru, saskaņā ar kuru pieteikums tiek iesniegts atļaujas saņemšanai pastāvošo augu aizsardzības līdzekļu laišanai tirgū, un līdz ar to šķiet, ka ar to vairāk tiek īstenots minētais 8. panta 2. punkts, nevis 8. panta 3. punkts.

Sestais jautājums

87. Uzdodot sesto jautājumu, valsts tiesa būtībā vēlas uzzināt, vai direktīvas par augu aizsardzības līdzekļiem 8. panta 3. punkta noteikumi attiecas tikai uz informācijas sniegšanu pirms pārskatīšanas vai arī uz veidu, kādā pārskatīšana ir jāorganizē un jāveic.

88. Manuprāt, minētās direktīvas 8. panta 3. punktā nav nekas teikts par to, ka tas reglamentē veidu, kādā pārskatīšana ir jāorganizē un jāveic. Faktiski man nav saprotams, kā no šīs normas, kas vienkārši paredz, ka dalībvalstis “piemēro 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i)–v) daļā un c)–f) apakšpunktā noteiktās prasības saskaņā ar attiecīgo valstu noteikumiem par iesniedzamajiem datiem”, var atvasināt jebkādus noteikumus, kas reglamentē pārskatīšanas organizāciju un veikšanu. Prasības, kas ir noteiktas 4. panta 1. punkta b–e) apakšpunktā, būtībā attiecas uz attiecīgā līdzekļa drošību un efektivitāti tā izmantošanas laikā. 4. panta 1. punkta f) apakšpunkts dalībvalstīm uzliek par pienākumu noteikt maksimālos atlieku daudzumus un paziņot tos Komisijai apstiprināšanai. Kā Tiesa ir norādījusi spriedumā lietā Monsanto, ņemot vērā šīs prasības, dalībvalstis izlemj, vai ir jāveic augu aizsardzības līdzekļu pārskatīšana ( ). Tādējādi tām nav nekāda sakara ar šādas pārskatīšanas organizāciju un veikšanu.

Secinājumi

89. Līdz ar to es uzskatu, ka uz College van Beroep voor het bedrijfsleven uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:

1) Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīvas 98/8/EK par biocīdo produktu laišanu tirgū 16. panta 1. punktā paredzētajā periodā dalībvalstis nevar grozīt savu valsts tiesisko regulējumu attiecībā uz biocīdo produktu laišanu tirgū tādā veidā, kas varētu būtiski apdraudēt rezultātu, kādu ir paredzēts sasniegt ar šo direktīvu; valsts tiesai ir jānovērtē, vai tas attiecas uz konkrētajām valsts tiesību normām;

2) ja dalībvalsts saskaņā ar Padomes 1991. gada 15. jūlija Direktīvu 91/414/EEK par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū 8. panta 2. punktu atļauj savā teritorijā laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus, kas satur aktīvās vielas, kuras nav paredzētas minētās direktīvas I pielikumā, un kas tirgū bija pieejami jau divus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas dienas, tai nav jāievēro šīs direktīvas 4. panta vai 8. panta 3. punkta noteikumi;

3) valsts tiesai ir jānovērtē, vai 1962. gada grozītā likuma par pesticīdiem (Bestrijdingsmiddelenwet) 25.d pantā paredzētā novērtēšana atbilst Direktīvas 91/414/EEK 8. panta 3. punktā minētajai “pārskatīšanai”;

4) Direktīvas 91/414/EEK 8. panta 3. punkts nereglamentē veidu, kādā ir jāorganizē un jāveic “pārskatīšana” šīs normas nozīmē.