Lieta C‑593/14

Masco Denmark ApS

un

Damixa ApS

pret

Skatteministeriet

(Vestre Landsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti meitasuzņēmumu nepietiekamas kapitalizācijas jomā – Aizņēmēja meitasuzņēmuma nerezidenta pārskaitītu aizdevuma procentu iekļaušana aizdevējas sabiedrības ar nodokli apliekamajā peļņā – Aizņēmēja meitasuzņēmuma rezidenta pārskaitītu procentu atbrīvošana no nodokļa – Sabalansēts kompetenču sadalījums starp dalībvalstīm nodokļu ieturēšanas jomā – Nepieciešamība novērst izvairīšanās no nodokļu maksāšanas risku

Kopsavilkums – Tiesas (ceturtā palāta) 2016. gada 21. decembra spriedums

Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti – Uzņēmumu ienākuma nodoklis – Nodokļu atvieglojums – Valsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem mātesuzņēmuma ar nodokli apliekamajos ienākumos netiek ieļauti procenti, ko tam ir pārskaitījis aizņēmējs meitasuzņēmums rezidents, kuram nav tiesību uz minēto procentu atskaitīšanu – Minētā atbrīvojuma izslēgšana gadījumā, ja procentus ir pārskaitījis aizņēmējs meitasuzņēmums nerezidents – Nepieļaujamība

(LESD 49. un 54. pants)

LESD 49. pants, lasot to kopā ar LESD 54. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar kuru uzņēmumam rezidentam ir piešķirts nodokļu atbrīvojums attiecībā uz procentiem, ko pārskaitījis rezidents meitasuzņēmums, ciktāl pēdējais minētais nav varējis atskaitīt attiecīgos izdevumus normu, kas ierobežo tiesības atskaitīt procentus, kuri pārskaitīti nepietiekamas kapitalizācijas gadījumā, dēļ, bet ar kuru ir izslēgts tāds atbrīvojums, kāds izrietētu no tās pašas tiesiskā regulējuma par nepietiekamu kapitalizāciju piemērošanas, ja meitasuzņēmums būtu rezidents citā dalībvalstī.

Šādas priekšrocības izslēgšana attiecībā pret mātesuzņēmumu rezidentu saistībā ar procentiem, kurus šim pēdējam ir pārskaitījis meitasuzņēmums rezidents citā dalībvalstī, ciktāl šie procenti nevar tikt atskaitīti no šī meitasuzņēmuma ar nodokli apliekamās peļņas saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem par nepietiekamu kapitalizāciju, var padarīt mazāk pievilcīgu šim mātesuzņēmumam brīvības veikt uzņēmējdarbību īstenošanu, to atturot dibināt meitasuzņēmumus citās dalībvalstīs. Šāda atšķirīga attieksme, kas pamatlietā izriet vienīgi no mātesuzņēmuma rezidences valsts tiesību normām, ir pieļaujama tikai tad, ja tā attiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas, vai arī ja tā ir attaisnota ar kādu primāru vispārējo interešu apsvērumu. Tomēr atbrīvojums no nodokļa, ar kuru ir paredzēts īstenot mērķi izvairīties no tā, ka mātesuzņēmumi rezidenti tiek aplikti ar nodokļiem attiecībā uz procentiem, ko saņēmuši to meitasuzņēmumi par aizdevumiem no šiem mātesuzņēmumiem, ja minētie meitasuzņēmumi nav tiesīgi atskaitīt pilnībā vai daļēji atbilstošos izdevumus saistībā ar šiem procentiem saskaņā ar tiesisko regulējumu par procentu atskaitīšanas ierobežojumu nepietiekamas kapitalizācijas gadījumā, norāda uz to, ka, pirmkārt, mātesuzņēmuma rezidenta, kas ir piešķīris aizdevumu meitasuzņēmumam rezidentam, uz kuru attiecas normas par nepietiekamu kapitalizāciju, situācija un, otrkārt, mātesuzņēmuma rezidenta, kas ir piešķīris aizdevumu meitasuzņēmumam nerezidentam, uz kuru attiecas šādas normas dalībvalstī, kurā tas maksā nodokļus, situācija, ņemot vērā minēto mērķi, ir objektīvi salīdzināmas. Abās situācijās ienākumi no procentiem, kādus ir guvis mātesuzņēmums, var būt priekšmets ekonomiskai dubultai nodokļu uzlikšanai vai ķēdes nodokļu uzlikšanai, kas ir tieši tas, no kā ar tiesisko regulējumu pamatlietā ir paredzēts izvairīties.

Turpinot, dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir ierobežota attiecīgā atbrīvojuma piemērošana, to piemērojot tikai procentiem, kurus ir pārskaitījis meitasuzņēmums rezidents, ir paredzēts, lai aizsargātu līdzsvarotu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījumu starp attiecīgajām dalībvalstīm; ja šī ierobežojuma nebūtu, mātesuzņēmuma rezidences dalībvalsts atkarībā no izvēles, kādu izdarītu uzņēmumi, kuriem ir savstarpējās atkarības attiecības, atteiktos no savām tiesībām aplikt ar nodokli procentus no mātesuzņēmuma ienākumiem saskaņā ar normām par nepietiekamu kapitalizāciju, kādas ir pieņēmusi meitasuzņēmumu rezidentu dalībvalsts. Līdz ar to brīvība veikt uzņēmējdarbību nevar tikt saprasta tādējādi, ka dalībvalstij ir pienākums pielāgot savus nodokļu tiesību aktus atkarībā no citas dalībvalsts nodokļu tiesību aktiem, lai ikvienā gadījumā garantētu nodokļu uzlikšanu bez jebkādām atšķirībām, kas izriet no valsts nodokļu tiesiskā regulējuma, ņemot vērā, ka lēmumi, ko sabiedrība pieņēmusi attiecībā uz komercstruktūru izveidošanu ārzemēs, katrā attiecīgā gadījumā var būt šai sabiedrībai vairāk vai mazāk izdevīgi vai neizdevīgi. Tādējādi LESD 49. pants, lasot to kopā ar LESD 54. pantu, nevar būt pamats, lai uzliktu mātesuzņēmuma – kurš ir piešķīris aizdevumu meitasuzņēmumam rezidentam citā dalībvalstī – rezidences dalībvalstij pienākumu iet tālāk par atbrīvojuma piešķiršanu šim mātesuzņēmumam attiecībā uz procentu izdevumu summu, ko meitasuzņēmums nav bijis tiesīgs atskaitīt gadījumā, ja ir tikušas piemērotas pirmās dalībvalsts normas par nepietiekamu kapitalizāciju.

Tomēr, ja dalībvalstī pastāv sistēma nodokļu vairākkārtējas uzlikšanas vai ekonomiskās dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanai vai samazināšanai, gadījumos, kad sabiedrības rezidentes izmaksā dividendes rezidentiem, tāda pati attieksme ir jāpiemēro arī attiecībā uz dividendēm, kuras rezidentiem izmaksā sabiedrības nerezidentes. Šajā ziņā situācijā, kad mātesuzņēmums, kura meitasuzņēmums ir rezidents citā dalībvalstī, kur ir stingrāki nepietiekamas kapitalizācijas noteikumi, ar nodokļu atbrīvojuma piešķiršanu, ko veiktu mātesuzņēmuma rezidences dalībvalsts, šim mātesuzņēmumam attiecībā uz procentiem, kurus minētais meitasuzņēmums ir pārskaitījis līdz tādai summai, kādu tas nebija tiesīgs atskaitīt, piemērojot šīs pēdējās minētās dalībvalsts normas par nepietiekamu kapitalizāciju, netiktu apšaubīta nodokļu uzlikšanas pilnvaru līdzsvarota sadale, un tas būtu uzskatāms par mazāk ierobežojošu pasākumu attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, nekā tas, kas ir paredzēts pamatlietā apskatāmajā tiesiskajā regulējumā.

(skat. 27., 28., 30., 31., 38., 40.–43. un 47. punktu un rezolutīvo daļu)