ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 30. jūnijā ( )

Apvienotās lietas C‑463/10 P un C‑475/10 P

Deutsche Post AG (C‑463/10 P),

Vācijas Federatīvā Republika (C‑475/10 P)

pret

Eiropas Komisiju

Apelācijas – Valsts atbalsts –Vācijas iestāžu par labu Deutsche Post AG veiktie pasākumi – Regula (EK) Nr. 659/1999 – 10. panta 3. punkts – EKL 230. pants – Prasības atcelt lēmumu par rīkojumu sniegt informāciju pieņemamība – “Apstrīdama akta” jēdziens – Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips – Deutsche Post AG tiesības celt prasību

1. Izskatot šīs lietas, Tiesai būtu jāprecizē, vai lēmums, ar kuru Komisija ir izdevusi rīkojumu dalībvalstij sniegt informāciju par apgalvotu pretlikumīgu valsts atbalstu, ir apstrīdams tiesību akts.

2. Savās apelācijas sūdzībās Deutsche Post AG ( ) un Vācijas Federatīvā Republika prasa atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2010. gada 14. jūlija rīkojumus lietā T‑570/08 Deutsche Post/Komisija un lietā T‑571/08 Vācija/Komisija ( ). Ar šiem rīkojumiem Vispārējā tiesa kā nepieņemamas noraidīja apelācijas sūdzību iesniedzēju prasības atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru atbilstoši Regulas (EK) Nr. 659/1999 ( ) 10. panta 3. punktam Vācijas Federatīvajai Republikai tika dots rīkojums sniegt informāciju par Deutsche Post izdevumiem un ienākumiem laikposmā no 1989. līdz 2007. gadam ( ).

3. Šajos secinājumos es iesaku Tiesai pieņemt šīs apelācijas sūdzības izskatīšanai, atcelt pārsūdzētos rīkojumus un pieņemt galīgo nolēmumu par pirmajā instancē celto prasību pieņemamību.

4. Jāuzskata, ka, kaut arī rīkojumam sniegt informāciju ir sagatavojošs raksturs, šis ir galīgais akts Komisijas uzsāktajā izmeklēšanas procedūrā un tas rada saistošas un tūlītējas tiesiskās sekas attiecīgajai dalībvalstij. Līdz ar to es izklāstīšu, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai nodrošinātu efektīvu minētās valsts tiesību aizsardzību tiesā, par minēto aktu ir jāvar veikt tiesas kontroli.

I – Atbilstošās Savienības tiesību normas

5. Regulā ir kodificēta Komisijas prakse, īstenojot pilnvaras, kas tai piešķirtas ar EKL. Tajā ir noteikti precīzi noteikumi, kas izstrādāti saskaņā ar Tiesas judikatūru ( ).

6. Kad dalībvalsts paziņo Komisijai par projektu piešķirt jaunu atbalstu, šai valstij saskaņā ar Regulas 2. panta 2. punktu ir pienākums sniegt “visu vajadzīgo informāciju, lai Komisija varētu pieņemt lēmumu saskaņā ar [regulas] 4. un 7. pantu”.

7. Regulas 5. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

“1. Ja Komisija uzskata, ka attiecīgās dalībvalsts sniegtā informācija attiecībā uz kādu pasākumu, par kuru paziņots saskaņā ar 2. pantu, ir nepilnīga, tā lūdz visu vajadzīgo papildu informāciju. Kad dalībvalsts atbild uz šādu lūgumu, Komisija informē dalībvalsti par attiecīgās atbildes saņemšanu.

2. Ja attiecīgā dalībvalsts nesniedz lūgto informāciju Komisijas noteiktajā termiņā vai sniedz nepilnīgu informāciju, Komisija nosūta atgādinājumu, paredzot attiecīgu papildu termiņu informācijas sniegšanai.”

8. Regulas 10.–13. pants ir iekļauts tās III nodaļā ar virsrakstu “Procedūra attiecībā uz nelikumīgu atbalstu”.

9. Regulas 10. pants ir izteikts šādā redakcijā:

“1. Ja – neatkarīgi no informācijas avota – Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, tā tūlīt izskata minēto informāciju.

2. Vajadzības gadījumā tā lūdz informāciju attiecīgajai dalībvalstij. Mutatis mutandis piemēro 2. panta 2. punktu un 5. panta 1. un 2. punktu.

3. “Ja, neraugoties uz atgādinājumu saskaņā ar 5. panta 2. punktu, attiecīgā dalībvalsts neiesniedz lūgto informāciju Komisijas noteiktajā termiņā vai ja tā iesniedz nepilnīgu informāciju, Komisija pieņem lēmumu, ar ko tai prasa sniegt minēto informāciju [..]. Lēmumā norāda, kāda informācija tiek prasīta, un nosaka atbilstīgu termiņu, kurā tā ir jāiesniedz.”

10. Saskaņā ar Regulas 11. pantu pēc tam, kad attiecīgajai dalībvalstij ir dota iespēja iesniegt savus apsvērumus, Komisija var pieņemt lēmumu izdot rīkojumu dalībvalstij pārtraukt attiecīgo atbalstu un/vai to provizoriski atgūt, līdz Komisija pieņems lēmumu par attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu.

11. Regulas 12. panta teksts ir šāds:

“Ja dalībvalsts nepilda pārtraukšanas vai atgūšanas rīkojumu, Komisija ir tiesīga, vienlaikus veicot izskatīšanu, kas pamatojas uz tai pieejamo informāciju, iesniegt attiecīgo lietu izskatīšanai [..] Tiesā un lūgt paziņot par to, ka šāda neizpilde ir Līguma pārkāpums.”

12. Visbeidzot, atbilstoši Regulas 13. panta 1. punktam:

“Iespējami nelikumīga atbalsta izskatīšana beidzas ar lēmumu saskaņā ar 4. panta 2., 3. vai 4. punktu. Ja tiek pieņemts lēmums sākt oficiālu izmeklēšanas procedūru, iepriekšējo procedūru izbeidz ar lēmumu saskaņā ar 7. pantu. Ja dalībvalsts nepilda rīkojumu sniegt informāciju, minēto lēmumu pieņem, pamatojoties uz pieejamo informāciju.”

II – Šo lietu pamatā esošie fakti

13. Pēc tam, kad privāti uzņēmēji bija iesnieguši sūdzības, Komisija konstatēja, ka Deutsche Post pasta sūtījumu piegādei mājās nosaka par papildizmaksām zemākas cenas un ka šī agresīvā atlaižu politika neietilpst tās pienākumā sniegt universālos pakalpojumus.

14. 2002. gada 19. jūnija lēmumā ( ) Komisija uzskatīja, ka zaudējumi EUR 572 miljonu apmērā ir ar iekšējo tirgu nesaderīga valsts atbalsta sekas, un izdeva rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no Deutsche Post atmaksāt atbalstu.

15. Vēlāk Komisija no privātiem konkurentiem saņēma jaunas sūdzības, kurās tika apgalvots, ka Deutsche Post ir saņēmusi ievērojami lielākas priekšrocības, nekā bija noteikts Lēmumā 2002/753. Komisija uzskatīja par nepieciešamu pilnībā novērst konkurences traucējumus, kurus radīja valsts līdzekļi, kas tika piešķirti Deutsche Post, un 2007. gada 12. septembrī uzsāka jaunu oficiālo izmeklēšanas procedūru saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu ( ).

16. Ar 2008. gada 1. jūlija spriedumu ( ) Vispārējā tiesa atcēla Lēmumu 2002/753, nolemjot, ka saistībā ar Komisijas pārbaudi par attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, tā ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punkta noteikumus.

17. 2008. gada 17. jūlijā Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai pieprasījumu sniegt informāciju, kurā bija iekļauti jautājumi par Deutsche Post izdevumiem un ienākumiem laikposmā no 1989. līdz 2007. gadam. 2008. gada 12. un 21. augustā Komisija šai dalībvalstij nosūtīja atgādinājuma vēstuli, kurā tā vēlreiz prasīja paziņot pieprasīto informāciju ( ).

18. Atbildēs, ko 2008. gada 5. augustā, 14. augustā un 29. septembrī sniedza Vācijas Federatīvā Republika, tā, uzskatot, ka Komisijas pārbaudei ir jāattiecas vienīgi uz laikposmu no 1989. līdz 1994. gadam un ka, lai atbildētu uz šiem jautājumiem, būtu jāiegulda pārmērīgi daudz laika un darba, apstiprināja savu atteikumu sniegt informāciju par Deutsche Post pakalpojumiem un izdevumiem pēc 1995. gada.

19. Ar 2008. gada 30. oktobra vēstuli Komisija, piemērojot Regulas 10. panta 3. punktu, deva rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai 20 dienu laikā sniegt visu nepieciešamo informāciju, lai atbildētu uz iepriekš minētajiem jautājumiem. Komisija piebilda, ka, ja, neraugoties uz šo rīkojumu, Vācijas iestādes norādītajā termiņā nesniegs pieprasīto informāciju, tā atbilstoši Regulas 13. panta 1. punktam pieņems lēmumu, pamatojoties uz pieejamo informāciju.

20. 2010. gada 2. septembra spriedumā ( ) Tiesa tiesvedībā par apelācijas sūdzību apstiprināja Lēmuma 2002/753 atcelšanu.

III – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētie rīkojumi

21. Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2008. gada 22. decembrī, Deutsche Post (lieta T‑570/08) un Vācijas Federatīvā Republika (lieta T‑571/08) atsevišķi cēla prasību atcelt strīdīgo aktu.

22. Ar atsevišķiem dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2009. gada 19. martā, Komisija saskaņā ar Vispārējās tiesas reglamenta 114. panta 1. punktu izvirzīja iebildi par nepieņemamību.

23. Vispārējā tiesa apmierināja šo iebildi, nolemjot, ka strīdīgais akts judikatūras izpratnē nav apstrīdams akts.

24. Vispirms Vispārējā tiesa ( ) atgādināja principus, ko Tiesa bija noteikusi 1981. gada 11. novembra spriedumā lietā IBM/Komisija ( ) un 2008. gada 17. jūlija spriedumā lietā Athinaïki Techniki/Komisija ( ). Pirmkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka, lai noteiktu, vai akts ir apstrīdams akts EKL 230. panta izpratnē, ir jāņem vērā tā saturs, nevis forma. Otrkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka apstrīdami akti ir tikai tie pasākumi, ar kuriem Komisijas nostāja ir galīgi noteikta un kuri ir rada tiesiskas sekas. Līdz ar to Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai, kā to apgalvoja Komisija, strīdīgais akts ir tāds starpposma pasākums, kas vajadzīgs Komisijas galīgā lēmuma sagatavošanai, kuram nav tiesisku seku.

25. Attiecībā uz strīdīgā akta radītajām sekām Vispārējā tiesa norādīja, ka Kopienu likumdevējs dalībvalstij nav paredzējis nekādas sankcijas, ja tā neievēro Komisijas rīkojumu ( ). Tas ļaujot nošķirt strīdīgo aktu no rīkojumiem par atbalsta apturēšanu vai atgūšanu, kurus Komisija var izdot saskaņā ar Regulas 11. pantu. Ja dalībvalsts neievēro kādu no šiem rīkojumiem, Regulas 12. pants Komisijai ļaujot uzreiz vērsties Tiesā, lai tiktu konstatēts Līguma pārkāpums.

26. Pēc tam Vispārējā tiesa norādīja, ka strīdīgais akts ir vienīgi starpposma pasākums, kas paredzēts Komisijas galīgā lēmuma sagatavošanai ( ). Ar šo aktu tiekot nodrošināta sacīkstes principa ievērošana, ļaujot Komisijai iegūt vajadzīgo informāciju, lai novērtētu atbalsta saderību ar kopējo tirgu, taču ar šo aktu netiekot ietekmēts Komisijas galīgais lēmums, jo tā šajā procesa stadijā vēl var secināt, ka valsts atbalsts nepastāv vai ka tas ir vai nav saderīgs ar kopējo tirgu.

27. Tālāk Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju argumentus, ar kuriem tās tiecās pierādīt, ka pastāv analoģija starp strīdīgo aktu un lēmumu, ar kuru Komisija uzsāk oficiālu izmeklēšanas procedūru par atbalstu ( ). Prasītājas, atsaucoties uz judikatūru par prasību, kas celtas par šādiem lēmumiem, pieņemamību, apgalvoja, ka, neraugoties uz šāda lēmuma pagaidu raksturu, tas tiek uzskatīts par apstrīdamu aktu ( ). Vispārējā tiesa, pamatojoties uz to, ka šāda lēmuma sekas nav salīdzināmas ar strīdīgā akta sekām, noraidīja šādu analoģiju.

28. Saistībā ar konkrētajām strīdīgā akta sekām attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku Vispārējā tiesa konstatēja, ka šī akta radītās sekas nebija oficiālās izmeklēšanas procedūras izbeigšana ( ). Tikai dalībvalsts atteikums sniegt atbildi uz izdoto rīkojumu ļautu Komisijai izbeigt šo procedūru.

29. Attiecībā uz apgalvoto Deutsche Post un Vācijas Federatīvās Republikas procesuālās situācijas pasliktināšanos strīdīgā akta neievērošanas gadījumā Vispārējā tiesa abu pārsūdzēto rīkojumu 42. punktā apgalvoja, ka tas ir Vācijas iestāžu atteikums sniegt Komisijai strīdīgajā aktā pieprasīto informāciju, nevis strīdīgais akts kā tāds, kas var izrādīties par šķērsli, lai vainotu trūkumus galīgā lēmuma faktiskajā pamatojumā. Pēc Vispārējās tiesas domām, ja Vācijas iestādes uzskatītu, ka Komisijas pieprasītā informācija nav nepieciešama, lai noteiktu faktus, vai arī ka pieprasītā izmeklēšana ir pārāk apgrūtinoša, salīdzinot ar iecerēto iznākumu, tās var izvēlēties ignorēt tām izdoto rīkojumu.

30. Katrā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzēto rīkojumu 43. punktā atgādināja, ka strīdīgo aktu nevar uzskatīt par tādu, ar kuru izbeidzas Komisijas pienākums pietiekami pamatot tās galīgo lēmumu, ne arī par tādu, pamatojoties uz kuru Deutsche Post un Vācijas Federatīvajai Republikai būtu liegts apstrīdēt galīgā lēmuma pamatotību.

31. Attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas tiesībām uz aizstāvību Vispārējā tiesa norādīja, ka tās ir tikušas ievērotas, jo visas administratīvās procedūras laikā pastāvēja iespēja apstrīdēt Komisijas apgalvotos faktus, un ka šīs tiesības ir ievērotas arī tādējādi, ka pastāv iespēja celt prasību par galīgo lēmumu.

32. Vispārējā tiesa iepriekš minētā rīkojuma lietā Deutsche Post/Komisija 46. punktā un iepriekš minētā rīkojuma lietā Vācija/Komisija 45. punktā secināja, ka strīdīgais akts nav apstrīdams akts EKL 230. panta izpratnē.

IV – Process Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

33. Lietā C‑463/10 P Deutsche Post lūdz Tiesu atcelt iepriekš minēto rīkojumu lietā Deutsche Post/Komisija un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

34. Komisija savukārt lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest Deutsche Post atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

35. Lietā C‑475/10 P Vācijas Federatīvā Republika lūdz Tiesu atcelt iepriekš minēto rīkojumu lietā Vācija/Komisija un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

36. Komisija savukārt lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

37. Ar 2010. gada 15. decembra rīkojumu Tiesas priekšsēdētājs nolēma apvienot lietas C‑463/10 P un C‑475/10 P mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai.

V – Par apelācijas sūdzībām

A – Lietas dalībnieku argumenti

38. Deutsche Post un Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka pārsūdzētajos rīkojumos ir pieļautas vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa nav kvalificējusi strīdīgo aktu kā apstrīdamu aktu EKL 230. panta izpratnē. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka pretēji tam, ko nolēma Vispārējā tiesa, rīkojums sniegt informāciju saskaņā ar Regulas 10. panta 3. punktu rada saistošas tiesiskas sekas un līdz ar to tas ir apstrīdams akts EKL 230. panta izpratnē.

39. Savu apelācijas sūdzību pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza piecus pamatus. Pirmie trīs pamati attiecīgi ir par nepareizu EKL 249. panta, Tiesas judikatūras par apstrīdamu aktu pazīmēm un strīdīgā akta tiesisko seku piemērošanu. Ceturtais pamats ir par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpumu, un piektais pamats ir par kompetenču sadalījuma starp Komisiju un dalībvalstīm neievērošanu.

1) Par pirmo pamatu – nepareizu EKL 249. panta piemērošanu

40. Deutsche Post un Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ar Regulas 10. panta 3. punktu Komisijai ir skaidri piešķirtas pilnvaras pieņemt formālu lēmumu. Saskaņā ar EKL 249. panta ceturto daļu ar šādu aktu kopumā tiekot uzliktas saistības tiem, kam tas ir adresēts.

41. Deutsche Post un Vācijas Federatīvā Republika, lai pierādītu strīdīgā akta saistošo raksturu, atsaucas arī uz EKL 10. pantā noteikto lojālas sadarbības principu, kā arī Regulas preambulas sesto apsvērumu. Dalībvalsts, kura neizpildot pienākumu, kas tai noteikts ar strīdīgo aktu, pārkāpjot Līguma noteikumus, un līdz ar to pret to varot uzsākt procedūru par valsts pienākumu neizpildi.

42. Strīdīgā akta saistošais raksturs ietekmējot arī Deutsche Post kā atbalsta ieguvēju. Patiesībā Vācijas Federatīvajai Republikai, lai izpildītu savu pienākumu, katrā ziņā bija jāpanāk, lai šis uzņēmums ar to sadarbotos. Turklāt pieprasītā informācija bija tikai šī uzņēmuma rīcībā.

43. Komisija būtībā apgalvo, ka saskaņā ar judikatūru, lai noteiktu, vai var tikt celta prasība atcelt tiesību aktu, ir jāņem vērā nevis tiesību akta forma, bet gan tā saturs. EKL 230. panta izpratnē apstrīdami akti esot tikai pasākumi, kuri var radīt saistošas tiesiskas sekas, kuras var ietekmēt prasītāja intereses ( ). Savukārt lēmums EKL 249. panta izpratnē nenozīmējot, ka šis kritērijs ir automātiski izpildīts ( ).

2) Par otro pamatu – nepareizu judikatūras par apstrīdamu aktu pazīmēm piemērošanu

44. Vācijas Federatīvā Republika apstrīd principa, kas noteikts iepriekš minētajā spriedumā lietā IBM/Komisija ( ), piemērošanu šajā lietā, atbilstoši kuram apstrīdams akts ir tikai pasākums, ar kuru procedūras beigās tiek galīgi noteikta iestādes nostāja, un no šī jēdziena ir izslēgti starpposma pasākumi. Vācijas Federatīvā Republika, atsaucoties uz Tiesas judikatūru, apgalvo, ka šis princips nav piemērojams valsts atbalsta jomā.

45. Deutsche Post uzsver, ka rīkojumu sniegt informāciju un rīkojumu atcelt atbalstu pagaidu raksturs nenozīmē, ka šie akti paši par sevi nerada tiesiskas sekas ( ). Šajā ziņā Tiesa jau esot atzinusi, ka rīkojumi atcelt atbalstu esot apstrīdami akti ( ).

46. Komisija atgādina, ka nevar tikt celta neviena prasība par aktiem, ar kuriem netiek galīgi noteikta Komisijas nostāja un kuri paredzēti tikai tās galīgā lēmuma sagatavošanai. Komisija apgalvo, ka, ja varētu celt prasību par sagatavojošiem aktiem, tad atbalsta ieguvējs, sistemātiski ceļot prasības par jebkuru sagatavojošu aktu, varētu ievērojami palēnināt lēmumu pieņemšanu. Turklāt, tā kā ar sagatavojošiem aktiem netiek izteikta Komisijas galīgā nostāja, Savienības tiesa, ja tā varētu vērtēt sagatavojoša akta likumību, varētu ietekmēt galīgo Komisijas nostāju. Visbeidzot, prasībā par galīgo aktu varot atsaukties uz iespējamajām pretlikumībām, kas varētu būt pieļautas sagatavojošos aktos, jo šie akti esot viena no galīgā akta sagatavošanas stadijām ( ).

47. Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā IBM/Komisija noteiktos principus esot piemērojusi ne tikai saistībā ar konkurences tiesību jomu, bet arī daudzās citās jomās. Turklāt judikatūra par valsts atbalsta izmeklēšanas procedūras uzsākšanu apstiprinot, ka prasības atcelt sagatavojošus aktus principā ir nepieņemamas. Prasība par šādu lēmumu uzsākt procedūru būtu pieņemama tikai tādā gadījumā, ja lēmums uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru tieši radītu tiesiskas sekas, kuras atšķirtos no galīgā lēmuma.

3) Par trešo pamatu – rīkojuma sniegt informāciju radīto tiesisko seku neievērošanu

48. Deutsche Post un Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka pretēji tam, ko nolēma Vispārējā tiesa ( ), rīkojums sniegt informāciju atbilstoši Regulas 10. panta 3. punktam attiecīgajai dalībvalstij un uzņēmumam rada nelabvēlīgas saistošas tiesiskas sekas. Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ar šādu lēmumu tiekot izbeigta administratīvā procedūra valsts atbalsta jomā, tādēļ ka ar to izbeidzoties Komisijas pienākums pašai konstatēt faktus. Ja dalībvalsts nesniedz atbildi, šāds rīkojums ļaujot Komisijai pieņemt lēmumu, pamatojoties uz lietas materiālos jau esošo informāciju. Tas radot pārrāvumu procedūras norisē, jo sadarbības starp dalībvalsti un Komisiju fāzes vietā tiekot uzsākta jauna formāla procedūras stadija, kuras termiņus un saturu tieši nosakot Komisija.

49. Apelācijas sūdzības iesniedzējas piebilst, ka rīkojuma neievērošana atvieglo Komisijai uzlikto pierādīšanas pienākumu un ir šķērslis tam, lai saistībā ar vēlāku prasību apelācijas sūdzības iesniedzējas varētu atsaukties uz faktisko pierādījumu nepietiekamību galīgajā lēmumā. Turklāt tās uzsver, ka prasība par galīgo lēmumu neļaujot novērst sekas, kas rodas no tā, ka dalībvalsts nesadarbojas. Lai nodrošinātu savas tiesības uz aizstāvību, apelācijas sūdzības iesniedzējas tātad esot spiestas pakļauties rīkojumam.

50. Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējas atzīmē, ka nav nozīmes apstāklim, ka iepriekš minētā rīkojuma lietā Deutsche Post/Komisija 29. punktā un iepriekš minētā rīkojuma lietā Vācija/Komisija 28. punktā nav minēta sankcija.

51. Komisija apgalvo, ka saistībā ar procedūru valsts atbalsta jomā attiecīgās dalībvalsts pienākums sniegt pieprasīto informāciju drīzāk izriet no EKL 10. panta, nevis no strīdīgā akta. Tā kā Komisijai neesot nekādu citu pilnvaru, lai veiktu izmeklēšanu, tai nebūtu iespējas noskaidrot faktus bez lojālas dalībvalstu sadarbības. Līdz ar to nevis rīkojums sniegt informāciju, bet dalībvalsts atteikums pakļauties šim rīkojumam ļaujot Komisijai pieņemt lēmumu, pamatojoties uz pieejamo informāciju, un uzsākt procedūru par valsts pienākumu neizpildi. Taču šāda rīcība neaizskarot Vācijas Federatīvās Republikas intereses un vēl mazāk – Deutsche Post intereses. Tāpat strīdīgais akts, kura mērķis esot nodrošināt sacīkstes principa ievērošanu, neietekmējot šīs dalībvalsts tiesisko stāvokli.

52. Visbeidzot Komisija uzsver faktu, ka par strīdīgā akta neievērošanu nav paredzētas nekādas sankcijas. Apstāklis, ka puses vēlākā procedūras stadijā nevarēs atsaukties uz faktiem, ko tās nav atklājušas administratīvās procedūras laikā, esot nevis sankcija, bet sacīkstes principa sekas.

4) Par ceturto pamatu – efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpumu

53. Deutsche Post un Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ar pārsūdzētajiem rīkojumiem ir pārkāpts efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips.

54. Savienības tiesai, pirmkārt, būtu jāvar kontrolēt, vai Komisija ir ievērojusi procedūras noteikumus, kas ir noteikti Regulā, un, otrkārt, tai būtu jāvar kontrolēt Komisijas pieprasītās informācijas samērīgumu un nepieciešamību. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka tas, ka galīgais lēmums var tikt apstrīdēts, neesot pietiekami, lai garantētu attiecīgo lietas dalībnieku intereses.

55. Vācijas Federatīvā Republika turklāt apgalvo, ka Vispārējā tiesa abu pārsūdzēto rīkojumu 42. punktā esot pārkāpusi tiesiskuma principu, jo tā esot ierosinājusi, ka šī dalībvalsts var ievērot vai neievērot strīdīgo aktu. Patiesībā tiesiska valsts nevarot atrasties tādā situācijā, kurā tai būtu jāpārkāpj kāds Komisijas noteikts pienākums. Turklāt ar šādu rīcību saistītās sekas būtu ļoti nelabvēlīgas vēlākā procesā.

56. Komisija vispirms atbild, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas varot izmantot viņu tiesību efektīvu aizsardzību tiesā, jo tās varot atsaukties uz strīdīgā akta prettiesiskumu, ceļot prasību par galīgo lēmumu.

57. Tālāk Komisija nošķir valsts atbalsta kontroles procedūru no procedūras, kas ir paredzēta saistībā ar pret konkurenci vērstām darbībām. Regulā Nr. 17 ( ) Kopienu likumdevējs esot skaidri noteicis, ka uzņēmums var celt prasību par Komisijas izdotu rīkojumu. Tāpat tas esot noteicis, ka Komisija var uzlikt naudas sodu un kavējuma naudu tad, ja uzņēmums neievēro šo rīkojumu. Līdz ar to abas sistēmas neesot salīdzināmas.

5) Par piekto pamatu – kompetenču sadalījuma starp Komisiju un dalībvalstīm neievērošanu

58. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Vispārējā tiesa, nolemjot, ka dalībvalstis var neievērot tām izdotu rīkojumu, nav ievērojusi kompetenču sadalījuma sistēmu. Dalībvalstis tātad varot atteikties paziņot tādu informāciju, ko tās uzskata par nevajadzīgu, lai konstatētu faktus. Savukārt Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ar šādu argumentāciju dalībvalstīm tiekot nodota kompetence noteikt faktus un procedūras priekšmetu.

59. Komisija atbild, ka ar pārsūdzētajiem rīkojumiem nenotiekot nekāda kompetenču nodošana. Patiesībā, tā kā Komisijai nav pilnvaru veikt izmeklēšanu, tā faktu noskaidrošanā esot atkarīga no dalībvalsts, atbalsta saņēmēja un ieinteresēto trešo personu sadarbības. Tomēr definēt, kas ir jāuzskata par nepieciešamu informāciju, lai Komisija varētu pieņemt galīgo lēmumu par valsts atbalstu, ietilpstot šīs iestādes kompetencē.

B – Mans vērtējums

60. Es uzskatu, ka strīdīgais akts ir uzskatāms par apstrīdamu tiesību aktu EKL 230. panta izpratnē.

61. Lai izdarītu šādu secinājumu, iesākumā ir jāatgādina Tiesas judikatūra par apstrīdamu aktu pazīmēm, kā arī procedūra, kurā ir pieņemts strīdīgais akts.

1) Ievada apsvērumi

a) Tiesas judikatūra par apstrīdamu aktu pazīmēm prasībā atcelt tiesību aktu

62. Tiesas judikatūra par apstrīdamu aktu pazīmēm prasībā atcelt tiesību aktu ir izveidota pirms vairākām desmitgadēm spriedumos lietā Komisija/Padome, saukta par lietu “AETR” ( ), un iepriekš minētajā spriedumā lietā IBM/Komisija ( ). Šī judikatūra ir tikusi pastāvīgi piemērota valsts atbalsta jomā, un pēdējo reizi tas notika iepriekš minētajā spriedumā lietā Athinaïki Techniki/Komisija, kā arī spriedumā lietā NDSHT/Komisija ( ).

63. Lai varētu celt prasību atcelt tiesību aktu, ir jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem.

64. Pirmkārt, atbilstoši EKL 230. pantam tas ir jāpieņem kādai no Savienības iestādēm.

65. Otrkārt, aktam ir jābūt tādam, kas rada saistošas tiesiskas sekas. Citiem vārdiem, ar aktu ir jābūt skartām prasītāju interesēm un to tiesiskajam stāvoklim ir jābūt būtiski izmainītam. Principā nav nozīmes tam, kādā formā akts vai lēmums ir pieņemts ( ). Tātad, lai noteiktu, vai akts rada šādas sekas, ir jāņem vērā tā saturs ( ).

66. Šī judikatūra ļauj paplašināt šī prasības veida piemērošanu attiecībā uz aktiem, kuri formāli netiek kvalificēti kā “lēmumi”, taču būtībā rada saistošas tiesiskas sekas. Šī judikatūra ļauj arī novērst, ka iestādes izvairās no Savienības tiesas kontroles, vienkārši neievērojot tādas formālās prasības kā akta nosaukums, tā pamatojums vai atsauce uz tiesību normām, kas ir akta juridiskais pamats.

67. Šim otrajam nosacījumam ir īpaša nozīme tad, ja ir jānovērtē, vai akts ir apstrīdams akts, kas pieņemts administratīvā procedūrā, kura sastāv no vairākām stadijām, kā, piemēram, procedūrā par valsts atbalstu ( ).

68. Šajā jomā Komisija pieņem daudzus aktus, ar kuriem tā veic ne tikai galīgo novērtējumu attiecībā uz pasākumu kvalifikāciju un saderību ar kopējo tirgu, bet arī lemj par izmeklēšanas un procesa organizatoriskajiem pasākumiem. Ne katrs no šiem aktiem rada tiesiskas sekas attiecīgajām dalībvalstīm un uzņēmumiem.

69. Tādēļ Tiesa šos aktus iedala dažādās kategorijās.

70. Pirmajā kategorijā ietilpst akti, ar kuriem Komisija procedūras noslēgumā galīgi nosaka savu nostāju. Tie ir apstrīdami akti, jo tie rada tiesiskas sekas un pēc tiem netiek pieņemts neviens cits akts, par ko var tikt celta prasība atcelt tiesību aktu.

71. Tā ir to lēmumu gadījumā, ar kuriem Komisija pēc EKL 88. panta 2. punktā noteiktās oficiālās izmeklēšanas procedūras beigām uzskata, ka attiecīgais pasākums nav atbalsts vai ka tas ir vai nav saderīgs ar kopējo tirgu ( ). Tā ir arī tādā gadījumā, kad Komisija izbeidz izskatīt sūdzību par apgalvotu pretlikumīgu atbalstu ( ).

72. Otrajā kategorijā ietilpst starpposma akti, kuri paredzēti galīgā lēmuma sagatavošanai.

73. Pirmkārt, es uzskatu, ka otrajā kategorijā ietilpst tādi pasākumi, kuri, kaut arī ir pieņemti sagatavošanas procedūrā, noslēdz atsevišķu stadiju galvenajā procedūrā un rada tiesiskas sekas ( ).

74. Es esmu atradis daudzus piemērus saistībā ar EKL 81. un 82. panta piemērošanas procedūrām. Tās tiek organizētas vairākās secīgās stadijās, tādās kā iepriekšējās izmeklēšanas stadija, izmeklēšanas stadija, ievērojot sacīkstes principu, un uzklausīšanas stadija. Tādējādi spriedumos apvienotajās lietās Hoechst/Komisija ( ) un lietā Orkem/Komisija ( ) Tiesa atzina, ka lēmumi, ar kuriem Komisija prasa uzņēmumiem sniegt informāciju vai veic izmeklēšanu uzņēmumu telpās, ir apstrīdami akti.

75. Tāpat Tiesa uzskatīja, ka lēmums, ar kuru Komisija pēc iepriekšējās analīzes uzsāk oficiālo izmeklēšanas procedūru, ir apstrīdams akts ( ). Tiesa uzskata, ka šāds lēmums dalībvalstij un attiecīgajiem uzņēmumiem rada tiesiskas sekas tādēļ, ka Komisija var izdot rīkojumu apturēt šo pasākumu [lēmumu]. Pēc Tiesas ieskata, šāds lēmums rada tiesiskas sekas neatkarīgi no galīgā lēmuma un to pretlikumību nevar novērst, ceļot prasību par galīgo lēmumu, tādējādi nav nodrošināta pietiekama prasītāju efektīva tiesību aizsardzība tiesā ( ).

76. Otrkārt, es uzskatu, ka ir tādi pasākumi, kuriem ir “tikai” ( ) vai “vienīgi” ( ) sagatavojošs raksturs. Šie pasākumi ir tikai viena no stadijām, kas ļauj iestādei pieņemt galīgo lēmumu. Tie nerada nekādas tiesiskas sekas, un atbilstoši judikatūrai tie nav apstrīdami akti. No šādas perspektīvas raugoties, Tiesa uzskata, ka pretlikumības, kas var būt pieļautas šādos pasākumos, var tikt minētas prasības par galīgo lēmumu atbalstam, jo šie pasākumi ir viena no galīgā lēmuma pieņemšanas stadijām ( ). Tā tas ir konkurences tiesībās, kad Komisija, izdodot aktu, paziņo uzņēmumiem par tās iebildumiem.

77. Atsauce uz šo judikatūru ļauj uzzināt prasības, kuras šajā jomā ievēro Tiesa.

78. Kā tikko redzējām, Tiesas mērķis ir garantēt to tiesību efektīvu aizsardzību tiesā, kuras tiesību subjektiem ir piešķirtas ar Savienības tiesībām. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Athinaïki Techniki/Komisija Tiesa atgādināja, ka, tā kā Eiropas Savienība ir balstīta uz likuma varu, procesuālie noteikumi, kas ir piemērojami prasībām, ir jāinterpretē tā, lai šie noteikumi veicinātu šāda mērķa sasniegšanu ( ). Šī iemesla dēļ sagatavojoši akti, kuri var radīt tiesiskas sekas, ir pamata procedūru papildinošas procedūras noslēgums un par šādiem aktiem atbilstoši Tiesas uzskatam ir jāvar celt prasību atcelt tiesību aktu.

79. Tomēr Tiesas mērķis ir arī izvairīties no prasību par sagatavojošiem pasākumiem savairošanās, jo tas varētu paralizēt iestāžu darbu. Tiesas mērķis ir arī saglabāt ar Līgumu noteikto kompetenču sadalījumu un prasību veidu sistēmu. Tiesa tādējādi nav labvēlīgi noskaņota atzīt par pieņemamu prasību par tādu sagatavojošu aktu, par kuru Tiesai ir jāsniedz savs vērtējums, vēl pirms to ir izdarījusi Komisija. Tā sekas būtu priekšlaicīgas diskusijas par lietas būtību un juceklis dažādu administratīvo un tiesvedības procedūru starpā ( ).

80. Strīdīgais akts tātad ir jākvalificē saistībā ar šo judikatūru. Vai šis akts, kā pārsūdzētajos rīkojumos apgalvo Vispārējā tiesa, ir “tikai sagatavojoša rakstura” pasākums, par kuru nevar celt prasību, vai arī, kā apgalvo Deutsche Post un arī Vācijas Federatīvā Republika, tas ir apstrīdams akts?

81. Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir arī jāpārbauda procedūra, kurā ir pieņemts strīdīgais akts.

b) Par procedūru, kurā ir pieņemts strīdīgais akts

82. Valsts atbalsta kontroles procedūrā Komisijai ir ekskluzīva kompetence, novērtējot atbalsta saderību ar Līgumu ( ). It īpaši Komisijai ir pienākums saskaņā ar EKL 87. pantu rūpēties par to, lai netiktu piešķirts vai saglabāts tāds atbalsts, kas ir pretrunā Līgumam ( ).

83. Lai nodrošinātu šo tiesību normu īstenošanu un dalībvalstu intervences tiesības saskaņotu ar neizkropļotas konkurences nodrošināšanu Savienībā, Līgumā tika paredzēta valsts atbalsta piešķiršanas kontroles un iepriekšējas atļaujas saņemšanas procedūra, kuras ietvaros notiek dialogs starp attiecīgo dalībvalsti un Komisiju. Dalībvalstīm ir uzlikts lojālas sadarbības pienākums. Savukārt Komisijai ir pilnvaras veikt izmeklēšanu un, to veicot, tai ir jāievēro zināms skaits procesuālo noteikumu.

84. No Regulas preambulas sestā apsvēruma izriet, ka dalībvalstīm atbilstoši EKL 10. pantam ir jāsadarbojas ar Komisiju. Tas nozīmē, ka, pirmkārt, dalībvalstīm ir pienākums paziņot Komisijai jaunu atbalstu projektus un, otrkārt, dalībvalstīm šai iestādei ir jāsniedz visa nepieciešamā informācija, lai tā varētu novērtēt atbalstu saderību ar kopējo tirgu. Šie divi pienākumi ir cieši saistīti, jo Komisija saskaņā ar Regulas 5. pantu var uzskatīt, ka paziņojums ir anulēts tad, ja paredzētajā termiņā netiek sniegta tai nepieciešamā papildu informācija.

85. Šādā gadījumā Komisija veic atbalsta pārbaudi atbilstoši Regulas par pretlikumīgiem atbalstiem 10.–15. pantam ( ).

86. Šajā ziņā Komisijai ir pilnvaras izdot rīkojumu, kas tai ļauj iegūt ziņas un ierobežot zaudējumus, kas saistīti ar nepaziņota atbalsta īstenošanu.

87. Atbilstoši Regulas 10. pantam Komisijai ir atļauts ievākt no attiecīgās dalībvalsts visus dokumentus, informāciju un datus, kas nepieciešami, lai pārbaudītu atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Šis ir vienīgais Komisijai piešķirto izmeklēšanas pilnvaru veids valsts atbalsta kontroles procedūrā. Šīs pilnvaras tiek īstenotas pakāpeniski. Komisija var prasīt ( ) attiecīgajai dalībvalstij tai sniegt informāciju, vajadzības gadījumā dalībvalstij nosūtot atgādinājumu un nosakot papildu termiņu. Vajadzības gadījumā Komisija var izdot rīkojumu dalībvalstij ( ).

88. Ir svarīgi uzsvērt, ka Komisija var izmantot savas pilnvaras izdot rīkojumu tikai pretlikumīgu atbalstu procedūrā, proti, tad, ja dalībvalsts nepaziņo par projektu ieviest atbalstu vai tad, ja šī dalībvalsts, neraugoties uz izdarītu paziņojumu, nesniedz Komisijas pieprasīto papildu informāciju atbilstoši Regulas 5. panta 3. punktam.

89. Rīkojumā ir jābūt precizētam, kāda informācija tiek prasīta, un jānosaka atbilstīgs termiņš, kurā tā ir jāiesniedz.

90. Ja dalībvalsts nepilda savu pienākumu sadarboties un nesniedz pieprasīto informāciju, Komisijai ir pilnvaras izbeigt procedūru un pieņemt lēmumu, ar ko atbalsta saderība vai nesaderība ar kopējo tirgu tiek konstatēta, pamatojoties vienīgi uz tās rīcībā esošajām ziņām. Šie principi ir noteikti Tiesas 1990. gada 14. februāra spriedumā lietā Francija/Komisija ( ), un tie ir konkretizēti Regulas 13. panta 1. punktā.

91. Pārējās, Regulas 11. pantā paredzētās pilnvaras izdot rīkojumu ļauj Komisijai veikt pagaidu pasākumus, lai ierobežotu zaudējumus, kas rodas nepaziņota atbalsta ieviešanas dēļ. Komisija tādējādi var dot rīkojumu attiecīgajai dalībvalstij atlikt atbalsta maksāšanu vai to provizoriski atgūt no atbalsta saņēmējiem līdz brīdim, kad Komisija pieņems lēmumu par tā saderību ar kopējo tirgu ( ). Ja dalībvalsts neizpilda kādu no šiem rīkojumiem, ar Regulas 12. pantu Komisijai ir atļauts tieši vērsties Tiesā, lai tā konstatētu Līguma pārkāpumu.

92. Iepriekš minētajā 2001. gada 9. oktobra spriedumā lietā Itālija/Komisija Tiesa nolēma, ka uzņēmums, kas ir atbalsta saņēmējs, vai attiecīgā dalībvalsts var celt prasību atcelt rīkojumu par [atbalsta] apturēšanu. Tiesa uzskatīja, ka šis akts ir tūlītēji saistošs dalībvalstij un attiecīgajiem uzņēmumiem un rada neatgriezeniskas sekas, kuras nevarēs novērst ar prasību atcelt galīgo lēmumu ( ).

93. Šīs procedūras izklāsts man ļauj izdarīt divus secinājumus.

94. Pirmkārt, es konstatēju, ka dalībvalstīm ir uzlikts lojālas sadarbības pienākums. Tāpat arī Komisijai ir jāsadarbojas labā ticībā, lai pārvarētu grūtības, kas rodas, novērtējot atbalsta saderību saskaņā ar Līguma noteikumiem ( ).

95. Otrkārt, es konstatēju, ka Kopienas likumdevējs gadījumam, ja dalībvalsts neievēro Komisijas izdotu rīkojumu, ir paredzējis dažādas sankcijas atkarībā no tā, vai Komisija vēlas iegūt informāciju, apturēt atbalstu vai to provizoriski atgūt. Tas ļoti skaidri izriet no Regulas preambulas divpadsmitā apsvēruma, kā arī no tās 12. un 13. panta.

96. Ja dalībvalsts nepilda rīkojumu sniegt informāciju, Komisija ir pilnvarota pieņemt lēmumu, pamatojoties tikai uz pieejamo informāciju. Turpretī, ja šī dalībvalsts atsakās apturēt atbalstu vai to provizoriski atgūt, Komisija ir pilnvarota tieši celt prasību Tiesā.

97. Manuprāt, šī atšķirība ir izskaidrojama ar sekām, kas rodas, ja dalībvalsts atsakās sadarboties.

98. Pirmajā gadījumā rīkojums sniegt informāciju ir domāts, lai ļautu Komisijai cik vien iespējams pilnīgi noskaidrot situāciju, pirms tā pieņem lēmumu, kas var skart attiecīgās dalībvalsts intereses. Līdz ar to, ja dalībvalsts atsakās sadarboties, tās rīcība var vispirms skart savas pašas intereses.

99. Turpretī otrajā gadījumā rīkojumi par atbalsta apturēšanu vai tā provizorisku atgūšanu ļauj Komisijai nekavējoties atjaunot efektīvu konkurenci kopējā tirgū. Ja dalībvalsts atsakās izpildīt šo rīkojumu, tās rīcība skar vairs ne tikai tās pašas intereses, bet tā var radīt arī būtisku un tūlītēju kaitējumu konkurentiem, tādējādi ietekmējot pareizu tirgus darbību.

100. Vai šāda atšķirība ir pietiekama, lai attaisnotu, ka rīkojums sniegt informāciju, pretēji rīkojumiem par atbalsta apturēšanu un tā atgūšanu, nav apstrīdams akts?

101. Es tā nedomāju. Kaut arī strīdīgajam aktam acīmredzami ir galīgo aktu sagatavojošs raksturs, tas tik un tā atbilst to judikatūrā noteikto nosacījumu kopumam, kas vajadzīgi, lai celtu prasību atcelt tiesību aktu.

2) Par Tiesas judikatūras piemērošanu šajā lietā

102. Es atgādinu, ka saskaņā ar judikatūru prasību par sagatavojošu aktu var celt tad, ja ar sagatavojošo aktu tiek noslēgta atsevišķa stadija galvenajā procedūrā un ja tas rada tiesiskas sekas.

103. Pirmkārt, es domāju, ka strīdīgais akts ir uzskatāms par tādu, ar kuru tiek noslēgta Komisijas uzsāktā izmeklēšanas procedūra. Rīkojums sniegt informāciju ir pats procedūras, kurā dalībvalstij ir pienākums sadarboties, izmeklēšanas posma kodols.

104. Šīs Komisijas pilnvaras ir plašas, jo tā var prasīt dalībvalstij sniegt visus dokumentus, informāciju un datus, kas tai šķiet nepieciešami ( ), lai novērtētu atbalstu, un Komisijai ir vienīgi jāprecizē informācijas veids. Šīs tiesības tātad ietver iespēju meklēt dažāda veida informāciju, kura Komisijai vēl nav precīzi zināma vai kuru tā vēl nav precīzi identificējusi. Tā var būt, piemēram, attiecīgā atbalsta apmērs, veids, uzņēmēji, kas to saņem, vai arī laikposms, kurā tas ir ticis izmaksāts. Tomēr, ja iestāde saskaras ar attiecīgās dalībvalsts atteikumu sadarboties, tad tai kļūst grūti ievākt vajadzīgās ziņas, kas nepieciešamas, lai novērtētu atbalstu. Patiesībā Komisijai, pretēji tai ar Regulu Nr. 1/2003 ( ) piešķirtajām pilnvarām konkurences tiesībās, nav nekādu citu izmeklēšanas pilnvaru. Tādējādi, ja dalībvalsts nepilda savu pienākumu sadarboties un nesniedz pieprasīto informāciju, Komisija lēmumu var pieņemt, pamatojoties vienīgi uz pieejamo informāciju. Kā Tiesa ir skaidri atzinusi, Komisijai tādā gadījumā ir “pilnvaras izbeigt procedūru” ( ).

105. Otrkārt, es domāju, ka strīdīgais akts attiecīgajai dalībvalstij rada saistošas un tūlītējas tiesiskas sekas.

106. Pirmkārt, strīdīgais akts ir pieņemts tāda lēmuma veidā, kas atbilstoši EKL 249. pantam tajā norādītajiem adresātiem uzliek saistības kopumā. Turklāt rīkojums jau pats par sevi paredz pavēli rīkoties un tādējādi attiecīgajai dalībvalstij uzliek pienākumu to efektīvi un nekavējoties izpildīt.

107. Otrkārt, Regulas 10. panta 2. un 3. punktā ir skaidri noteikts, ka Kopienas likumdevējs ir vēlējies nošķirt rīkojumu no vienkārša lūguma sniegt informāciju, kas paredzēts Regulas 10. panta 2. punktā. Lūgumam tiešām nav saistoša rakstura.

108. Šai atšķirībai ir jēga tikai tad, ja rīkojumam ir saistošs spēks attiecībā uz dalībvalsti un ja tas rada tiesiskas sekas tad, ja dalībvalsts to nepilda.

109. Komisijai ir piešķirtas pilnvaras novērtēt atbalsta saderību, pamatojoties tikai uz pieejamo informāciju.

110. Turklāt Komisija pret dalībvalsti var celt prasību par valsts pienākumu neizpildi, Līguma pārkāpuma dēļ. Es atgādinu, ka šī valsts nepaziņoja par atbalstu, līdz ar to tas ir ticis īstenots pretlikumīgi, un tā atsakās sadarboties, sniedzot Komisijas pieprasīto informāciju.

111. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šādas prasības celšana nav nenozīmīga. Prasības par valsts pienākumu neizpildes konstatāciju funkcija ir noteikt sankcijas par Savienības tiesību pārkāpumu, kurā ir vainojama dalībvalsts, un nodrošināt, lai efektīvi tiktu atjaunota Kopienu likuma vara. Tiesas spriedums ar deklarējošu raksturu tātad saskaņā ar EKL 228. pantu ietver izpildes pienākumu, kura neievērošanas gadījumā sankcija ir vai nu jauna prasība par valsts pienākuma neizpildi, vai arī kavējuma naudas piemērošana. Turklāt nevajag aizmirst, ka spriedums par valsts pienākumu neizpildes konstatāciju var atvieglot atsaukšanos uz dalībvalsts atbildību valstu tiesās.

112. Līdz ar to man ir grūti piekrist Vispārējās tiesas viedoklim, ka dalībvalsts “[var] izvēlēties ignorēt [tai] izdoto Komisijas rīkojumu” ( ). Patiešām nevar likt valstij nepildīt tās pienākumus, pārkāpt Savienības tiesību normas un tādējādi liegt tai kļūt par atbildētāju Tiesā celtā prasībā. Kā apgalvo Vācijas Federatīvā Republika, tas patiesi ir pretrunā tiesiskuma un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principiem.

113. Ņemot vērā visus iepriekš minētos elementus, es tātad uzskatu, ka strīdīgais akts attiecīgajai dalībvalstij rada saistošas tiesiskas sekas.

114. Tātad par šo aktu ir jāvar veikt tiesas kontroli.

115. Ja tiek atzīts, ka Komisijai ir piespiedu izpildes pilnvaras, kas tādējādi tikai pastiprina iespēju celt prasību pret dalībvalsti par tās pienākumu neizpildi, tas, manuprāt, nozīmē, ka līdz ar to ir jāatzīst arī dalībvalstu procesuālās garantijas.

116. Savienības tiesai būtu jāvar kontrolēt, vai Komisija pirms galīgā lēmuma pieņemšanas ir ievērojusi procedūras nosacījumus, kas noteikti Regulas 5. panta 2. punktā un 10. panta 2. punktā.

117. Tiesai tāpat būtu jāvar pārbaudīt Komisijas pieprasītās informācijas veidu, nepieciešamību un samērīgumu.

118. Kā redzējām iepriekš, no Regulā lietotā formulējuma izriet, ka pieprasītā informācija var būt ļoti apjomīga, jo Komisijai ir tiesības prasīt jebkādu informāciju, ko tā uzskata par nepieciešamu ( ); tai vienīgi ir jāprecizē, kāda ( ) informācija tiek prasīta. Savienības tiesai tātad būtu jāvar kontrolēt, vai pieprasītā informācija tiešām ir uzskatāma par nepieciešamu Komisijas izvirzītā mērķa sasniegšanai oficiālajā izmeklēšanas procedūrā un to nepārsniedz.

119. Šī kontrole tātad nav par atbalsta saderības ar kopējo tirgu novērtējumu pēc būtības, un, to veicot, Savienības tiesai nav jāsniedz vērtējums, vēl pirms to ir izdarījusi Komisija, tādējādi izvairoties no priekšlaicīgām debatēm par lietas būtību. Šajās lietās ar strīdīgo aktu nav izteikts pagaidu viedoklis par atbalsta pastāvēšanu vai par tā saderību ar kopējo tirgu. Prasībai atcelt strīdīgo aktu tātad nebūtu jārada risks, ka varētu rasties juceklis dažādu administratīvo un tiesvedības procedūru starpā.

120. Šādai iepriekšējai kontrolei tātad būtu jāļauj novērst situāciju, kurā dalībvalstij būtu jāgaida galīgā lēmuma pieņemšana, lai prasībā par galīgo lēmumu atsauktos uz rīkojuma pretlikumību. Šāda situācija varētu novest pie pārkāpumiem administratīvajā procedūrā, kā arī apdraudēt pareizu tiesvedību.

121. Šo situāciju var paskaidrot ar diviem pieņēmumiem.

122. Ar pirmo pieņēmumu var iedomāties, ka dalībvalsts nepakļaujas rīkojumam tādēļ, ka tā uzskata – pamatoti vai nē –, ka nav tikuši ievēroti procedūras noteikumi vai ka pieprasītā informācija ir nesamērīga.

123. Tātad, kamēr dalībvalsts gaida galīgā lēmuma pieņemšanu, tā ir situācijā, kurā tiek pārkāptas Savienības tiesību normas, savukārt prasības celšana par valsts pienākumu neizpildi nav piemērots prasības veids, kurā dalībvalsts varētu atsaukties uz rīkojuma pretlikumību. Toties Komisijai būtu jāpieņem lēmums, kas nebalstās uz pilnīgu un uzticamu informāciju.

124. Ar otro pieņēmumu var iedomāties, ka dalībvalsts izpilda Komisijas rīkojumu, pirms tā atsaucas uz tā pretlikumību prasībā, kas celta par galīgo lēmumu. Šādā situācijā nevar pietiekami garantēt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pret pārkāpumiem, kas var būt pieļauti rīkojumā. Šajā gadījumā informācija ir sniegta un tā ir palīdzējusi Komisijas vērtējumam. Tomēr dažos gadījumos var būt grūti novērtēt šādas informācijas ietekmi uz procedūras gaitu. Tādējādi pat gadījumā, ja prasība, kas celta par galīgo lēmumu, tiktu apmierināta, es nevaru būt drošs, ka ar to vien varētu tikt padarītas par neesošām visas sekas, kas izriet no minētā rīkojuma.

125. Ja manis piedāvātā risinājuma sekas tik tiešām būtu starpposma prasību skaita pieaugums, tam tomēr nebūtu jākavē Komisijas darbs. Kā zināms, ar prasību atcelt tiesību aktu, ņemot vērā, ka prasības celšanai nav apturošas iedarbības, ja vien pagaidu noregulējuma tiesnesis nav izdevis rīkojumu neizdot rīkojumu apturēt apstrīdētā akta piemērošanu ( ), nezūd šī tiesību akta adresāta pienākums to pildīt.

126. Turklāt šis risinājums, manuprāt, pilnībā atbilst tiesvedības principiem konkurences jomā.

127. No tiesību normām, ka arī no Tiesas judikatūras nepārprotami izriet, ka Komisijas izteikti informācijas pieprasījumi saistībā ar pret konkurenci vērstām darbībām ir apstrīdami akti EKL 230. panta izpratnē ( ). Šie pieprasījumi sniegt informāciju bija paredzēti Regulas Nr. 17 ( ) 11. pantā, pirms tie tika kodificēti Regulas Nr. 1/2003 18. pantā. Komisijas pieprasītajai informācijai ir jābūt nepieciešamai, tāpat kā ir jābūt nepieciešamai informācijai, ko Komisija pieprasa valsts atbalsta kontroles procedūrā. Taču tiesvedībā konkurences tiesību jomā tas nozīmē, ka Tiesas kompetencē ir pārbaudīt, vai pieprasītā informācija nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai Komisija varētu kvalificēt pārkāpumu un noteikt tā ilgumu, kā arī tajā iesaistītos uzņēmumus ( ).

128. Ņemot vērā šos elementus un iepriekš minētos apsvērumus, es domāju, ka par strīdīgo aktu ir jāvar veikt tiesas kontroli.

129. Līdz ar to es uzskatu, ka strīdīgais akts ir apstrīdams akts.

130. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegtās apelācijas sūdzības ir pamatotas, un pārsūdzētie rīkojumi līdz ar to ir jāatceļ.

VI – Par pārsūdzēto rīkojumu atcelšanas sekām

131. Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var pieņemt galīgo spriedumu šajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.

132. Lietā C‑475/10 P Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību saistībā ar prasību, ko cēla Vācijas Federatīvā Republika, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jānoraida. Līdz ar to šīs valsts celtā prasība atcelt tiesību aktu ir jāatzīst par pieņemamu.

133. Lietā C‑463/10 P Komisija savas iebildes par Deutsche Post celtās prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamību atbalstam ir izvirzījusi otru pamatu, kas pamatots ar to, ka šai prasītājai nav tiesību vērsties tiesā.

134. Es uzskatu, ka Tiesai ir visa nepieciešamā informācija, lai pieņemtu lēmumu attiecībā uz šo pamatu.

A – Lietas dalībnieku argumenti

135. Komisija apgalvo, ka strīdīgais akts Deutsche Post EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē neskar ne individuāli, ne tieši.

136. Saistībā ar individuālo ietekmi uz prasītāju Komisija norāda, ka strīdīgais akts ir adresēts vienīgi Vācijas Federatīvajai Republikai un ka tas nerada nekādus pienākumus attiecībā uz Deutsche Post. Saistībā ar tiešo ietekmi uz prasītāju Komisija apgalvo, ka, izpildot rīkojumu, dalībvalstij ir rīcības brīvība. Dalībvalsts esot tā, kas nosaka, uz ko attiecas rīkojums, un tā izvēloties veidu, kā iegūt pieprasīto informāciju.

137. Deutsche Post apstrīd šo vērtējumu. Šī sabiedrība sevi uzskata par individuāli skartu sprieduma lietā Plaumann/Komisija ( ) izpratnē, tādēļ ka tā ir vienīgā, kuras rīcībā ir pieprasītā informācija un kam ir pienākums atmaksāt attiecīgo atbalstu. Deutsche Post arī uzskata, ka strīdīgais akts to skar tieši, jo – pretēji Komisijas apgalvotajam – Vācijas Federatīvajai Republikai, izpildot rīkojumu, neesot nekādas rīcības brīvības. Neesot iespējama nekādu neskaidrību pastāvēšana attiecībā uz Komisijas pieprasīto informāciju, kura izrietot no strīdīgā akta, un [lai to iegūtu] Vācijas Federatīvajai Republikai neesot jāveic starpposma pasākumi.

B – Mans vērtējums

138. Pretēji Komisijai es domāju, ka strīdīgais akts Deutsche Post skar individuāli un tieši, un tādēļ Vispārējā tiesā celtā prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama.

139. Šādu apgalvojumu es pamatoju ar šādiem apsvērumiem.

140. Saistībā ar valsts atbalsta kontroles procedūru Komisijas pieņemtie lēmumi ir adresēti tikai un vienīgi attiecīgajām dalībvalstīm ( ). Fiziskām vai juridiskām personām, kas vēlas celt prasību par šādiem lēmumiem, tātad ir jāpierāda, ka šādi lēmumi tās skar tieši un individuāli atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai.

1) Par individuālo ietekmi uz Deutsche Post

141. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām tikai tad, ja šis lēmums ir tās ietekmējis šīm personām raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu apstākļu dēļ, kas šīs personas atšķir no visām citām personām, un tādēļ tās ir individualizējamas analoģiski šāda lēmuma adresātiem ( ).

142. Tāpat no Tiesas judikatūras izriet, ka gadījumā, ja lēmums skar personu grupu, kas ir identificēta vai identificējama šī tiesību akta pieņemšanas brīdī un ņemot vērā šīs grupas locekļus raksturojošus kritērijus, šis akts var šīs personas skart individuāli, jo tās pieder pie ierobežota tirgus dalībnieku loka ( ).

143. Šajās lietās ir acīmredzami, ka Deutsche Post ir individualizēta strīdīgajā aktā. Komisijas uzsāktā procedūra attiecas tieši uz pasākumiem, ko Vācijas Federatīvā Republika veica par labu šim uzņēmumam, un strīdīgais akts konkrēti ir par šī uzņēmuma izdevumiem un ienākumiem pēdējo divdesmit gadu laikā. Tā kā šajā aktā Deutsche Post ir uzlikts pienākums sniegt informāciju, tas to konkrēti ietekmē.

144. Ņemot vērā šos elementus, es uzskatu, ka strīdīgais akts tātad Deutsche Post skar individuāli.

2) Par tiešo ietekmi uz Deutsche Post

145. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījums, saskaņā ar kuru apstrīdētajam tiesību aktam fiziska vai juridiska persona ir jāskar “tieši”, paredz šādu divu nosacījumu izpildi, proti, šim tiesību aktam ir tieši jāietekmē tiesību subjekta tiesiskā situācija, atņemot tam tiesības vai nosakot tam pienākumu, un tas nedrīkst paredzēt nekādu rīcības brīvību adresātiem tā īstenošanai. Šim nosacījumam tātad ir tīri automātisks raksturs, un tas izriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citas starpnormas ( ).

146. Šajā lietā šie divi nosacījumi, manuprāt, ir izpildīti.

147. Pirmkārt, es domāju, ka strīdīgais akts pats par sevi tieši ietekmē Deutsche Post tiesisko stāvokli. Pieprasot, lai Vācijas Federatīvā Republika paziņotu visu informāciju par šī uzņēmuma izdevumiem un ienākumiem kopš 1989. gada, ar šo aktu Deutsche Post ir uzlikts pienākums nodot tikai tās rīcībā vien esošo informāciju. Strīdīgais akts tātad nostāda šo uzņēmumu analogā situācijā ar Vācijas Federatīvo Republiku. Līdz ar to, kaut arī rīkojums ir izdots dalībvalstij, tā patiesībā ir starpnieks starp Komisiju un uzņēmumu, par kuru tiek veikta izmeklēšana ( ).

148. Otrkārt, es domāju, ka, izpildot strīdīgo aktu, Vācijas Federatīvajai Republikai nav rīcības brīvības.

149. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja iestāde Kopienu aktu ir adresējusi dalībvalstij un darbībai, kas dalībvalstij jāveic šī akta izpildei, ir automātisks raksturs vai ja vienā vai otrā veidā šim aktam ir nepārprotami saistošas sekas, šis akts tieši skar ikvienu personu, kuru ietekmē šī rīcība ( ).

150. Pēc Tiesas domām, gadījumā, ja saistībā ar apstrīdēto tiesību aktu un prasītāju pastāv valsts pasākums, ar kuru tiek veikta izpilde, tas pats par sevi nav prasības nepieņemamības pamats, ja šim pasākumam ir automātisks raksturs vai ja tā jēga ir paredzama un ir izsecināma no Savienības tiesiskā regulējuma ( ). Tiesa, piemēram, ir nospriedusi, ka tā tas bija iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Infront WM. Neraugoties uz pastāvošo rīcības brīvību apstrīdētā tiesību akta izpildē, Tiesa minētā sprieduma 59.–63. punktā atzina, ka valsts iestādēm nebija nekādas rīcības brīvības attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, jo tas tika noteikts tikai un vienīgi šajā aktā ( ).

151. Toties šajās lietās Vācijas Federatīvajai Republikai, izpildot strīdīgo aktu, nav nekādas rīcības brīvības. Šim aktam ir normatīvs raksturs, un ar to dalībvalstij tiek uzlikts pienākums rīkoties tā, kā ir noteikusi Komisija, vai, citiem vārdiem sakot, jebkādā veidā sniegt visu iestādes pieprasīto informāciju.

152. Ņemot vērā šos elementus, es tātad uzskatu, ka strīdīgais akts Deutsche Post skar tieši.

153. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Deutsche Post celtā prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama un ka Komisijas iebilde par šīs prasības nepieņemamību ir jānoraida.

154. Ar šo es aicinu Tiesu abas lietas nodot atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par Deutsche Post un Vācijas Federatīvās Republikas prasījumiem atcelt strīdīgo aktu.

VII – Secinājumi

155. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nospriest šādi:

– atcelt Vispārējās tiesas 2010. gada 14. jūlija rīkojumus lietā T‑570/08 Deutsche Post/Komisija un lietā T‑571/08 Vācija/Komisija;

– kā nepamatotus noraidīt iebildumus par nepieņemamību, kurus Komisija izvirzījusi Vispārējā tiesā;

– nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par Deutsche Post AG un Vācijas Federatīvās Republikas prasījumiem atcelt Eiropas Komisijas 2008. gada 30. oktobra lēmumu, ar kuru šai dalībvalstij tika dots rīkojums sniegt informāciju par Deutsche Post AG izdevumiem un ienākumiem laikposmā no 1989. līdz 2007. gadam, un

– atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.