ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp, pirmkārt, Fonnship A/S (turpmāk tekstā – “Fonnship”), saskaņā ar Norvēģijas tiesību aktiem dibinātu sabiedrību, [no vienas puses], un Svenska Transportarbetareförbundet (Zviedrijas Transporta darbinieku federācija, turpmāk tekstā – “ST”) un Facket för Service och Kommunikation (Pakalpojumu un komunikāciju jomas darbinieku arodbiedrība, turpmāk tekstā – “SEKO”), kas abas ir arodbiedrības atbilstoši Zviedrijas tiesību aktiem, [no otras puses], kā arī, otrkārt, tiesvedībā starp ST un Fonnship par arodbiedrības darbībām, kas esot traucējušas pakalpojumu sniegšanai ar kuģi, kas pieder Fonnship un kurš kuģo ar Panamas karogu.
39

Taču šajā ziņā visi lietas dalībnieki tika uzsvēruši, ka Direktīvas 98/34 8. panta 1. punkta trešajai daļai ir atšķirīgas valodu versijas. Faktiski no visām valodu versijām skaidri neizriet, ka būtiskuma prasība attiecas ne tikai un pirmo šajā pantā minēto gadījumu, proti, grozījumiem tehnisko noteikumu piemērošanas jomā, bet arī uz pārējiem diviem tur atrodamajiem gadījumiem, t.i., tehnisko noteikumu īstenošanas termiņa saīsināšanu, pievienojot parametrus vai prasības vai padarot tos ierobežojošākus. Tikai dažās valodu versijās skaidri ir minēts, ka būtiskuma kritēriju piemēro visiem trim plānoto grozījumu veidiem. Ilustrācijai franču valodas versijā ir norādīts, ka “les “États membres procèdent à une nouvelle communication [..] s’ils apportent au projet de règle technique, d’une manière significative, des changements qui auront pour effet de modifier le champ d’application, d’en raccourcir le calendrier d’application initialement prévu, d’ajouter des spécifications ou des exigences ou de rendre celles-ci plus strictes”. Itāļu valodas versijā ir paredzēts, ka “gli Stati membri procedono ad una nuova comunicazione [..] qualora essi apportino al progetto di regola tecnica modifiche importanti che ne alterino il campo di applicazione, ne abbrevino il calendario di applicazione inizialmente previsto, aggiungano o rendano più rigorosi le specificazioni o i requisiti”, savukārt portugāļu valodas redakcija ir šāda: “os Estados-membros farão uma nova comunicação [..], caso introduzam alterações significativas no projecto de regra técnica que tenham por efeito modificar o âmbito de aplicação, reduzir o calendário de aplicação inicialmente previsto, aditar especificações ou exigências ou torná-las mais rigorosas”.
15

Šajā ziņā iesniedzējtiesa vispirms norāda, ka, tiklīdz kā interneta lietotājs aplūko interneta vietni savā datorā, to lejup nelādējot, tam nepieciešamiem tehnoloģiskiem procesiem ir jāizveido minētās kopijas. Šāda kopiju izveide ir interneta pārlūkošanas automātisks rezultāts, un tam nav nepieciešama cita veida personas iejaukšanās, bet tikai lēmums piekļūt attiecīgajai interneta vietnei. Kopijas uz ekrāna un kešatmiņā tiek uzglabātas tikai tik ilgi, kamēr turpinās parastie procesi, kas saistīti ar interneta izmantošanu. Turklāt esošo kopiju izdzēšanai nav nepieciešama cilvēka nekāda veida iejaukšanās. Protams, kešatmiņā izveidotās kopijas konkrētais lietotājs var speciāli izdzēst. Tomēr, ja viņš to nedara, tad kopijas parasti tiek aizvietotas ar citu saturu pēc konkrēta laika, kura ilgums atkarīgs no kešatmiņas ietilpības, kā arī no attiecīgā lietotāja interneta izmantošanas apmēra un laika.
37

Tomēr apzīmējuma vispārīga spēja veidot preču zīmi nenozīmē, ka šim apzīmējumam noteikti piemīt atšķirtspēja Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē saistībā ar konkrētu preci vai pakalpojumu (pēc analoģijas skat. spriedumu ITSB/BORCO‑Marken‑Import Matthiesen, C‑265/09 P, EU:C:2010:508, 29. punkts un tajā minētā judikatūra). Aplūkojamajā lietā no iesniedzējtiesas lēmumiem izriet, ka, lai gan strīdus preču zīme varētu veidot preču zīmi Direktīvas 2008/95 2. panta izpratnē, tomēr tai nepiemīt raksturīgā atšķirtspēja šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tāpat no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa tātad vēlas noskaidrot tikai to, kādā veidā ir jāizvērtē jautājums, vai šī preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju tās izmantošanas rezultātā šī 3. panta 3. punkta izpratnē un – it īpaši – vai šis vērtējums var noteicošā veidā būt atkarīgs no aptaujas rezultātiem.
11

Saskaņā ar HIS statūtu 12. panta 1. punktu šīs sabiedrības Uzraudzības padomē ietilpst desmit locekļi, no kuriem septiņi tiek iecelti pēc Länder ministru konferences priekšlikuma, divi – pēc augstākās izglītības iestāžu rektoru konferences, kas ir apvienība, kurā ir apvienojušās Vācijas valsts vai valsts atzītas universitātes un augstākās izglītības iestādes, priekšlikuma un viens – pēc federālo iestāžu priekšlikuma. Saskaņā ar HIS statūtu 15. panta 1. punktu tai ir Konsultatīvā komiteja (Kuratorium), kurā 19 no 37 locekļiem ir Länder ministru konferences locekļi. Runājot par HIS darbības apjomu, 5,14 % no šīs sabiedrības apgrozījuma atbilst darbībām, kas tiek veiktas tādu iestāžu vārdā, kuras nav valsts augstākās izglītības iestādes.
18

Eiropas Komisija tomēr ir izskatījusi iesniedzējtiesas norādītos tiesību aktus, attiecībā uz katru no tiem norādot: — ar Lēmumu 2005/370 Orhūsas konvencija ir vienīgi iekļauta Savienības tiesību sistēmā, un tas ir Savienības pasākums, kuru nav pienākums pārņemt dalībvalstu tiesību sistēmās; — Regula Nr. 1367/2006 attiecas nevis uz dalībvalstīm, bet uz Savienības iestādēm, un tai nav nekādas saistības ne ar pamatlietas faktiem, ne, vēl jo mazāk, ar Dekrētlikumu Nr. 42/04; — tas pats attiecas uz Direktīvu 2003/4 par vides informācijas pieejamību sabiedrībai; — no lietas materiāliem neizriet, ka Direktīva 2011/92 attiecas uz strīdu pamatlietā, ņemot vērā, ka C. Siragusa veiktie būvdarbi, šķiet, nav saistīti ar jautājumu par to, vai šī direktīva ir ievērota, jo nav veikts šo būvdarbu ietekmes uz vidi novērtējums; — LES 3. panta 3. punkts un 21. panta 2. punkta f) apakšpunkts attiecas uz Savienību, nevis dalībvalstīm; — LESD 4. panta 2. punkta e) apakšpunkts attiecas uz kompetenču sadali starp dalībvalstīm un Savienību, un tas ir ietverts daļā par principiem; — arī LESD 11. pants attiecas uz Savienību; — LESD 114. pants attiecas uz Savienībā paredzētajām iestādēm, nevis dalībvalstīm, un — pat ja tiktu pieņemts, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums pamatlietā ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā tādēļ, ka ir izdarīta atsauce uz LESD 191. pantu, Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka tad, ja LESD 191. pants attiecas uz Savienības veiktu darbību, uz to nevar atsaukties privātpersonas, lai izslēgtu valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu vides politikas jomā, attiecībā uz kuru nav piemērojama neviena Savienības tiesību norma, kas ir pieņemta uz LESD 192. panta pamata, kurš attiecas tieši uz attiecīgo situāciju (2010. gada 9. marta spriedums lietā C-378/08 ERG u.c., Krājums, I-1919. lpp., 46. punkts).
28

Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja Ungārijas prasību kā nepieņemamu, pamatojot, ka strīdīgajai reģistrācijai neesot juridisku seku un tādējādi tā neesot apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē. Vispārējā tiesa tostarp balstījās uz jau aizsargātu vīnu nosaukumu automātisku aizsardzību saskaņā ar Regulu Nr. 1493/1999, kas ieviesta ar Regulas Nr. 1234/2007 118.s panta 1. punktu. Šai ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 21. punktā norādīja šādi: “No jau aizsargātu vīnu nosaukumu automātiskas aizsardzības saskaņā ar Regulu Nr. 1493/1999, kas ieviesta ar Regulas Nr. 1234/2007 [..] 118.s panta 1. punktu, izriet, ka attiecībā uz minētajiem vīnu nosaukumiem nav nepieciešams tos reģistrēt E‑Bacchus datu bāzē, lai tie Savienības līmenī tiktu aizsargāti. Aplūkojamo vīnu nosaukumi esot aizsargāti “automātiski” saskaņā ar Regulu Nr. 1234/2007 [..], un šī aizsardzība nav atkarīga no tā, vai tie ir reģistrēti minētajā datu bāzē. Šī reģistrācija ir vien jau spēkā esošas aizsardzības pārejas no viena tiesiskā režīma uz otru sekas, un tā nav šīs aizsardzības priekšnosacījums. No tā izriet, ka, tā kā aizsargātā cilmes vieta “Vinohradnícka oblasť Tokaj’” ir daļa no jau aizsargātiem vīnu nosaukumiem saskaņā ar Regulu Nr. 1493/1999, tā reģistrēšana datu bāzē E‑Bacchus nav vajadzīga, lai aizsargātā cilmes vieta baudītu aizsardzību Savienības līmenī.”
Neierobežota kompetence, kas Savienības tiesai ir atzīta ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu, attiecas tikai uz piemēroto sankciju, nevis uz apstrīdēto lēmumu kopumā. Turklāt nedz neierobežotā kompetence, nedz tiesiskuma pārbaude nav ekvivalenta pārbaudei pēc savas ierosmes, un tādējādi tās nenozīmē, ka Vispārējai tiesai pēc savas ierosmes ir no jauna jāveic lietas pilnīga izmeklēšana neatkarīgi no prasītājas izvirzītajiem iebildumiem.

Neierobežota kompetence turklāt tiek īstenota tiesvedībā, kas ir balstīta uz sacīkstes principu. Līdz ar to, izņemot absolūtus pamatus, Vispārējai tiesai nav jāveic ex officio pārbaude neatkarīgi no tai iesniegtajiem precīziem pamatiem un nav jāpieņem diskrecionārs autonoms lēmums par Komisijas noteikto naudas sodu, bet gan jāspriež par tai iesniegtajiem pamatiem.

(skat. 31., 36., 42. un 43. punktu)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 39. panta 2. punkts un 49. panta 1. punkta pēdējais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts, ka ar dalībvalsts tiesību aktiem no to personu skaita, kurām ir tiesības balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās, ipso jure tiek izslēgtas personas, kuras ir tikušas notiesātas par smaga nozieguma izdarīšanu ar galīgu spriedumu, kas ir stājies spēkā pirms 1994. gada 1. marta.

Protams, ir acīmredzams, ka tiesību balsot atņemšana ir ar Hartas 39. panta 2. punktu nodrošināto tiesību īstenošanas ierobežojums. Tomēr Hartas 52. panta 1. punktā ir pieļauts, ka tādu tiesību, kādas ir paredzētas tās 39. panta 2. punktā, izmantošanai var tikt paredzēti ierobežojumi, ciktāl šie ierobežojumi ir noteikti tiesību aktos, ar tiem tiek respektēta šo tiesību un brīvību būtība un, ievērojot samērīguma principu, tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības. Šajā ziņā, tā kā tiesību balsot atņemšana izriet no vairāku valsts tiesību normu piemērošanas, ir uzskatāms, ka šī tiesību atņemšana ir paredzēta tiesību aktā. Turklāt ar šo ierobežojumu tiek ievērota Hartas 39. panta 2. punktā paredzēto tiesību balsot būtība. Ar šo ierobežojumu šīs tiesības netiek apdraudētas pašas par sevi, jo tā sekas ir tādas, ka noteiktas personas, ievērojot īpašus nosacījumus un pamatojoties uz viņu rīcību, tiek izslēgtas no to personu loka, kurām ir tiesības balsot Parlamenta vēlēšanās, ciktāl minētie nosacījumi ir izpildīti. Visbeidzot, šāds ierobežojums ir samērīgs, jo, pirmkārt, tajā tiek ņemts vērā izdarīta noziedzīga nodarījuma raksturs un smagums, kā arī soda ilgums, un, otrkārt, ar valsts tiesību aktiem personai, kurai ir piemērota tiesību balsot atņemšana, ir paredzēta iespēja lūgt un panākt atbrīvojumu no šī aizlieguma.

Runājot par Hartas 49. panta 1. punkta pēdējā teikumā paredzēto noteikumu par tiesību aktu, kuros paredzēts vieglāks kriminālsods, atpakaļejošu spēku, – šis noteikums paredz, ka, ja pēc noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas tiesību aktos ir paredzēts vieglāks sods, piemēro šo sodu. Tomēr ar šo noteikumu tiek pieļauti attiecīgie valsts tiesību akti, jo ar šiem tiesību aktiem tiek vienīgi saglabāts spēkā no notiesāšanas par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu ipso jure izrietošais tiesību balsot aizliegums, kas ir piemērojams tikai notiesāšanas ar galīgu spriedumu gadījumos, kuri pēdējā instancē ir tikuši pasludināti atbilstoši agrākajam Kriminālkodeksam.

(sal. ar 45.–49., 51., 53., 56., 58. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2008/98 par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu 15. panta 1. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās 4. un 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēta iespēja atkritumu radītājam vai to īpašniekam pašam šos atkritumus apglabāt, tādējādi tiekot atbrīvotam no pašvaldības nodokļa par atkritumu apglabāšanu maksāšanas, ciktāl tas atbilst samērīguma principa prasībām.

Proti, kas attiecas uz pienākumu veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka sākotnējais atkritumu radītājs vai atkritumu īpašnieks tos apstrādā, ar šo 15. panta 1. punktu dalībvalstīm ir ļauts izvēlēties no vairākām iespējām, un atsauce uz Direktīvas 2008/98 4. un 13. pantu nav jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek samazināta rīcības brīvība, kas tādējādi tiek atzīta dalībvalstīm, lai liktu tām atzīt tiesības sākotnējam atkritumu radītājam vai citam atkritumu īpašniekam veikt pašiem šo atkritumu apstrādi un tādējādi tikt atbrīvotiem finansiāli piedalīties publisko dienestu izveidotā atkritumu apsaimniekošanas sistēmā.

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā nav Savienības tiesiskā regulējuma, kas noteiktu dalībvalstīm precīzu metodi attiecībā uz sadzīves atkritumu apsaimniekošanas izmaksu finansēšanu, šis finansējums pēc attiecīgās dalībvalsts izvēles var tikt vienlīdz nodrošināts, izmantojot nodokli, maksu vai jebkādus citus nosacījumus, un valsts tiesiskais regulējums, kurā šādas apsaimniekošanas sistēmas finansēšanas mērķiem paredzēts, piemēram, nodoklis, kas tiek aprēķināts, pamatojoties uz aprēķināto radīto atkritumu daudzumu, nevis uz reāli saražoto atkritumu, kas ir nodoti savākšanai, daudzumu, nebūtu jāuzskata par pretrunā esošu Direktīvai 2008/98. Tomēr, lai gan ir tiesa, ka šajā jomā kompetentajām valsts iestādēm ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz šāda nodokļa aprēķināšanas nosacījumu noteikšanu, nemainīgs paliek tas, ka šādi noteikts nodoklis nevar pārsniegt to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šo mērķi.

(sal. ar 42., 43., 47., 48. un 50. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑404/13

The Queen, pēc ClientEarth pieteikuma

pret

The Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs

(Supreme Court of the United Kingdom lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Vide — Gaisa kvalitāte — Direktīva 2008/50/EK — Slāpekļa dioksīda robežlielumi — Pienākums lūgt noteiktā termiņa pagarinājumu, iesniedzot gaisa kvalitātes plānu — Sankcijas”

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2014. gada 19. novembra spriedums

Vide — Gaisa piesārņojums — Apkārtējā gaisa kvalitāte — Direktīva 2008/50 — Robežlielumi cilvēku veselības aizsardzībai — Slāpekļa dioksīds — Neiespējamība konkrētās zonās vai aglomerācijās ievērot robežlielumus — Termiņu pagarinājums — Nosacījumi — Gaisa kvalitātes plāna izstrāde — Lūguma iesniegšana — Izņēmumi no šiem pienākumiem — Neesamība (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50 22. panta 1. punkts un XI pielikums) Vide — Gaisa piesārņojums — Apkārtējā gaisa kvalitāte — Direktīva 2008/50 — Robežlielumi cilvēku veselības aizsardzībai — Slāpekļa dioksīds — Neiespējamība konkrētās zonās vai aglomerācijās ievērot robežlielumus — Attiecīgās dalībvalsts lūguma pagarināt direktīvā noteikto termiņu neesamība — Gaisa kvalitātes plāna izstrāde — Apstāklis, kas nav pietiekams, lai novērstu no direktīvas izrietošo pienākumu neizpildi (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50 13. pants, 22. panta 1. punkts, 23. panta 1. punkta otrā daļa un XI pielikums) Vide — Gaisa piesārņojums — Apkārtējā gaisa kvalitāte — Direktīva 2008/50 — Robežlielumi cilvēku veselības aizsardzībai — Slāpekļa dioksīds — Neiespējamība konkrētās zonās vai aglomerācijās ievērot robežlielumus — Gaisa kvalitātes plāni — Tieši skartu privātpersonu tiesības prasīt no kompetentajām valsts iestādēm šāda plāna izstrādi (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50 13. pants un 22. panta 1. punkts) Vide — Gaisa piesārņojums — Apkārtējā gaisa kvalitāte — Direktīva 2008/50 — Robežlielumi cilvēku veselības aizsardzībai — Slāpekļa dioksīds — Dalībvalsts pārkāpums — Lūguma pagarināt direktīvā noteikto termiņu neesamība — Dalībvalstu pienākums izstrādāt gaisa kvalitātes plānu — Valsts tiesu pienākums noteikt visus nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu šo pienākumu (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/50 13. pants, 22. panta 1. punkts, 23. panta 1. punkta otrā daļa)
Lieta C‑489/13

Ronny Verest

un

Gaby Gerards

pret

Belgische Staat

(Hof van beroep te Antwerpen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Ienākuma nodoklis — Tiesiskais regulējums nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanai — Dalībvalstī, kas nav rezidences dalībvalsts, no nekustamā īpašuma gūtu ienākumu aplikšana ar nodokli — Atbrīvojuma metode ar progresivitātes rezervi rezidences dalībvalstī — Atšķirīga attieksme pret nekustamo īpašumu rezidences dalībvalstī un citā dalībvalstī”

Kopsavilkums – Tiesas (septītā palāta) 2014. gada 11. septembra spriedums

Kapitāla brīva aprite un maksājumu brīvība – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Ienākuma nodoklis – Ienākumu no nekustamā īpašuma, kas gūti dalībvalstī, kas nav rezidences dalībvalsts, aplikšana ar nodokli atbilstoši progresīvai atbrīvojuma metodei rezidences dalībvalstī – Metode, kas var radīt augstāku nodokļa likmi salīdzinājumā ar citā dalībvalstī esošiem nekustamajiem īpašumiem – Nepieļaujamība – Valsts tiesas vērtējums

(LESD 63. pants)

LESD 63. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas paredz, piemērojot Dubultās nodokļu uzlikšanas novēršanas konvencijā esošo progresivitātes klauzulu, ka, lai noteiktu ienākumu nodokļu likmi, ienākumi, kas gūti no neizīrēta nekustamā īpašuma, kas atrodas citā dalībvalstī, tiek noteikti no tā “īres vērtības”, kamēr ienākumi, kas gūti no šāda īpašuma, kas atrodas pirmajā dalībvalstī, ir nosakāmi no tā kadastrālajiem ienākumiem, kuri parasti ir mazāki par šāda īpašuma īres vērtību. Proti, šāda tiesiskā regulējuma rezultātā, piemērojot šo progresivitātes klauzulu, ienākumu nodokļa likme var būt lielāka tikai tādēļ, ka nekustamā īpašuma ienākumu noteikšanas metode rada situāciju, ka ienākumi no neizīrētiem nekustamajiem īpašumiem, kas ir citā dalībvalstī, tiek noteikti lielākā apmērā nekā ienākumi, kas ir no šādiem īpašumiem, kas atrodas pirmajā dalībvalstī. Iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai valsts tiesiskajam regulējumam ir šāda iedarbība.

Atbrīvojuma metode, izmantojot “progresivitāti”, ļauj nodrošināt, ka nodokļa maksātāja ienākumi, kas ir atbrīvoti no nodokļa rezidences valstī, tomēr var tikt ņemti vērā šajā dalībvalstī, lai piemērotu progresivitātes normu, aprēķinot nodokļa summu no pārējiem nodokļa maksātāja ienākumiem. Šāda tiesiskā regulējuma mērķis ir izvairīties no tā, ka rezidences dalībvalstī nodokļa maksātāja, kam pieder nekustamais īpašums, kas atrodas citā dalībvalstī, apliekamiem ienākumiem tiek piemērota zemāka nodokļa likme nekā tā, ko piemēro nodokļu maksātāju, kam pieder līdzīgi īpašumi rezidences dalībvalstī, ienākumiem. Šī mērķa gaismā nodokļu maksātāju, kuri ir iegādājušies nekustamo īpašumu rezidences dalībvalstī, situācija ir līdzīga nodokļu maksātāju, kuri ir iegādājušies šādu īpašumu citā dalībvalstī, situācijai.

(sal. ar 17., 30. –32., 34. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑222/13

TDC A/S

pret

Erhvervsstyrelsen

(Teleklagenævnet lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi — Direktīva 2002/22/EK — 32. pants — Papildu obligātie pakalpojumi — Ar šo pakalpojumu sniegšanu saistīto izmaksu kompensēšanas mehānisms — “Tiesas” jēdziens LESD 267. panta izpratnē — Tiesas kompetences neesamība”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 9. oktobra spriedums

Prejudiciāli jautājumi — Vēršanās Tiesā — Valsts tiesa LESD 267. panta izpratnē — Jēdziens — Teleklagenævnet (Dānijas Telekomunikāciju sūdzību padome) — Izslēgšana

(LESD 267. pants)

Tiesas kompetencē nav sniegt atbildi uz Teleklagenævnet nolēmumā uzdotajiem jautājumiem.

Lai noteiktu, vai iestāde, kas iesniedz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir uzskatāma par tiesu EKL 267. panta izpratnē – kas ir vienīgi Savienības tiesību jautājums –, Tiesa ņem vērā vairākus faktorus, kā, piemēram, vai iestāde ir izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās pieņemtie nolēmumi ir saistoši, vai process tajā notiek inter partes, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī vai tā ir neatkarīga.

Konkrētāk, šis jēdziens ietver divus aspektus saistībā ar iestādes, kas iesniedz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, neatkarību. Pirmais, ārējais, aspekts ir tāds, ka tiesu instancei ir jābūt aizsargātai no ārējas iejaukšanās vai spiediena, kas varētu apdraudēt tās locekļu pieņemtā nolēmuma neatkarību, izskatot tiem iesniegtās lietas. Otrs, iekšējais, aspekts ir saistīts ar objektivitātes jēdzienu un attiecas uz to, ka tiek saglabāta vienāda distance attiecībā pret strīda dalībniekiem un to attiecīgajām interesēm saistībā ar strīda priekšmetu.

Teleklagenævnet, Dānijas Telekomunikāciju sūdzību padome, neatbilst šim neatkarības kritērijam un tātad tā nav tiesa LESD 267. panta izpratnē. Nešķiet, ka tās locekļu atsaukšana būtu pakļauta īpašām garantijām, kas ļautu kliedēt jebkādas pamatotas šaubas par šīs iestādes neatkarību. Tādējādi locekļus, uz kuriem attiecas administratīvās un darba tiesības, var atsaukt no amata Uzņēmējdarbības un izaugsmes ministrs, kuram ir arī viņu iecelšanas tiesības. Turklāt Teleklagenævnet nolēmumu pārsūdzība var tikt iesniegta valsts tiesās. Ja šāda pārsūdzība tiek iesniegta, Teleklagenævnet ir atbildētāja. Šī Teleklagenævnet piedalīšanās procesā, kurā tiek apšaubīts tās nolēmums, norāda, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Teleklagenævnet nerīkojas kā trešā persona attiecībā pret iesaistītajām interesēm un tādējādi tai nav nepieciešamās objektivitātes. Šāda tiesību aizsardzības līdzekļu organizācija attiecībā uz Teleklagenævnet lēmumu uzsver to, ka šīs iestādes pieņemtajiem lēmumiem nav tiesas nolēmumu rakstura.

(sal. ar 27., 30., 31. un 34.–38. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 79/7 par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, aprēķinot likumā noteikto sociālā nodrošinājuma pabalstu sakarā ar nelaimes gadījumu darbā, kā aktuāro faktoru piemēro atšķirīgu paredzamo dzīves ilgumu vīriešiem un sievietēm, ja, izmantojot šo faktoru, vīrietim maksātās vienreizējās atlīdzības summa ir mazāka nekā atlīdzības summa, ko saņemtu tāda paša vecuma sieviete, kas atrodas līdzīgā situācijā.

Šāds tiesiskais regulējums ir nevienlīdzīga attieksme, ko nevar pamatot ne ar iemesliem atkāpei no vienlīdzīgas attieksmes principa, kas noteikti Direktīvas 79/7 7. panta 1. punktā, ne ar mātes aizsardzību, atbilstoši 4. panta 2. punktam, ne ar sieviešu un vīriešu vidējā paredzamā dzīves ilguma objektīvo atšķirību. Šajā ziņā šādas atlīdzības aprēķins nevar notikt, pamatojoties uz vispārinājumu attiecībā uz sieviešu un vīriešu vidējā paredzamā dzīves ilgumu, jo šāds vispārinājums var radīt diskriminējošu attieksmi pret vīriešu dzimuma apdrošinātajiem salīdzinājuma ar sieviešu dzimuma apdrošinātajām. Turklāt, ņemot vērā vidējos statistikas datus atkarībā no dzimuma, jāsaskaras ar to, ka nav drošības par to, ka apdrošinātajai [sievietei] vienmēr ir lielāks paredzamais dzīves ilgums nekā tāda paša vecuma apdrošinātajam [vīrietim], kas atrodas salīdzināmā situācijā.

(sal. ar 34., 37., 38. un 40. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
51

Šajā ziņā uzreiz ir jāatgādina, ka kopējās tirdzniecības politikas jomā, it īpaši komercaizsardzības pasākumu jautājumā, Savienības iestādēm ir plaša rīcības brīvība to pārbaudāmo ekonomisko, politisko un juridisko situāciju sarežģītības dēļ. Šādas rīcības brīvības pārbaudei tiesā tādējādi ir jāaprobežojas ar pārbaudi par to, vai ir ievērotas procesuālās normas, apstrīdētās izvēles veikšanai izmantoto faktu pareizības pārbaudi, kā arī pārbaudi par to, vai nav acīmredzamas kļūdas šo faktu vērtējumā un vai nav notikusi nepareiza pilnvaru izmantošana (skat. šajā ziņā spriedumus Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, 40. un 41. punkts, kā arī Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP, C‑191/09 P un C‑200/09 P, EU:C:2012:78, 63. punkts).