Lieta T‑191/06

FMC Foret, SA

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Ūdeņraža peroksīds un nātrija perborāts – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Pārkāpuma ilgums – Nevainīguma prezumpcija – Tiesības uz aizstāvību – Naudas sodi – Atbildību mīkstinoši apstākļi

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Jēdziens – Gribas vienotība attiecībā uz uzvedību tirgū – Iekļaušana

(EKL 81. panta 1. punkts)

2. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens – Informācijas sniegšana nolūkā sagatavot pret konkurenci vērstu nolīgumu – Pietiekams konstatējums

(EKL 81. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Salikts pārkāpums, kam ir gan nolīguma, gan saskaņotu darbību iezīmes – Pārkāpuma atzīšana vienīgi par “nolīgumu un/vai saskaņotām darbībām” – Pieļaujamība

(EKL 81. panta 1. punkts)

4. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Paziņojuma par sadarbību ietvaros citu uzņēmumu, kas piedalījušies pārkāpumā, iesniegto paziņojumu kā pierādījumu izmantošana – Pieļaujamība – Nosacījumi

(EKL 81. pants un Komisijas Paziņojums 2002/C 45/03)

5. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Vienīgais pierādījums – Pieļaujamība – Nosacījumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

6. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Komisijas izvirzītās norādes – Piedalīšanās sanāksmēs, kurām ir pret konkurenci vērsts mērķis

(EKL 81. panta 1. punkts)

7. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Ar zvērestu apliecinātas liecības un uzklausīšanas laikā sniegtās liecības

(EKL 81. pants)

8. Konkurence – Administratīvais process – Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta nepiemērojamība – Savienības tiesību vispārējo principu piemērojamība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 19. panta 1. punkts)

9. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Konkurences apdraudējums – Vērtēšanas kritēriji – Pret konkurenci vērsts mērķis – Pietiekams konstatējums

(EKL 81. panta 1. punkts)

10. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Dokumenta nepaziņošana – Sekas

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkts)

11. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem sniegšana – Nosacījumi – Ierobežojumi

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkts)

12. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Dokumenti, kurus vienīgi Komisija nosaka par lietderīgiem aizstāvībai – Nepieļaujamība – Attaisnojošu dokumentu neiekļaušana lietas materiālos – Komisijas lēmuma prettiesiskums – Nosacījumi

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkts)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Maksimālais apmērs – Aprēķināšana – Apgrozījums, kas jāņem vērā

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrā daļa)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Uzņēmuma pasīva vērotāja vai sekotāja loma

(Padomes Regulas Nr. 1/2000 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Uzņēmuma pasīva vērotāja vai sekotāja loma

(Padomes Regulas Nr. 1/2000 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkta pirmais ievilkums)

16. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Rīcība, kas atšķiras no aizliegtajā vienošanās noteiktās rīcības – Novērtēšana

(Padomes Regulas Nr. 1/2000 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts)

1. Lai varētu uzskatīt, ka pastāv nolīgums EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopēju vēlmi darboties tirgū noteiktā veidā.

Var uzskatīt, ka ir noslēgts nolīgums EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, ja ir pastāvējusi principiāla kopēja vēlme par konkurences ierobežošanu, pat ja par paredzētajiem šīs ierobežošanas specifiskajiem aspektiem joprojām notiek pārrunas.

(sal. ar 97. un 98. punktu)

2. Saskaņotas darbības jēdziens nozīmē tādu koordinācijas veidu uzņēmumu starpā, kas, nesasniedzot stadiju, kad to starpā tiek noslēgts nolīgums vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj ar risku saistīto konkurenci ar praktisko sadarbību starp tiem.

Šajā ziņā EKL 81. panta 1. punkts neļauj īstenot starp tirgus dalībniekiem jebkādu tiešu vai netiešu sazināšanos, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai potenciālā konkurenta uzvedību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kādā veidā tas ir izlēmis rīkoties tirgū pats vai attiecībā pret to, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana.

Ar apstākli, ka konkurentiem tiek paziņota informācija, lai sagatavotu pret konkurenci vērstu nolīgumu, pietiek, lai pierādītu saskaņotas darbības pastāvēšanu EKL 81. panta izpratnē.

(sal. ar 99.–101. punktu)

3. Nolīguma un saskaņotas darbības jēdziens EKL 81. panta 1. punkta nozīmē aptver slepenu norunu formas, kurām ir viens un tas pats raksturs un kuras atšķiras tikai pēc to intensitātes un izpausmes veidiem.

Salikta pārkāpuma gadījumā, kad vairāki ražotāji vairāku gadu garumā mēģina kopīgi regulēt tirgu, nevar prasīt, lai Komisija precīzi kvalificētu pārkāpumu kā nolīgumu vai saskaņotu darbību, jo jebkurā gadījumā uz abiem minētajiem pārkāpuma veidiem attiecas EKL 81. pants.

Pārkāpuma divkārša kvalificēšana par nolīgumu “un/vai” saskaņotu darbību ir saprotama kā tāda, kas attiecas uz tādu faktisko apstākļu kopumu, no kuriem daži ir kvalificēti kā nolīgums un citi – kā saskaņota darbība EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, kurā nav paredzēta specifiska šī saliktā pārkāpuma veida kvalifikācija.

(sal. ar 102.–104. punktu)

4. Paziņojumi, ko apsūdzētie uzņēmumi izteikuši lūgumu par iecietības režīma piemērošanu ietvaros, tomēr ir jānovērtē piesardzīgi, un tos parasti nevar pieņemt bez apstiprināšanas. Viena pārkāpumā apsūdzēta uzņēmuma, kas apsūdzēts par to, ka ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, atzīšanos, ko savukārt apstrīd pārējie apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu šo pēdējo minēto uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina arī citi pierādījumi.

Lai pārbaudītu uzņēmumu, kas iesnieguši lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, paziņojumu pierādījuma spēku, Vispārējā tiesa ņem vērā it īpaši, pirmkārt, savstarpēji saskanīgo netiešo pierādījumu nozīmi, kas pamato šo uzņēmumu paziņojumu atbilstību, un, otrkārt, to, vai nepastāv netiešie pierādījumi, kas liecinātu, ka šie uzņēmumi centās samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā.

(sal. ar 119.–121. punktu)

5. Neviens Savienības tiesību princips neaizliedz to, ka Komisija, lai konstatētu pārkāpuma esamību, pamatotos uz vienu dokumentālu pierādījumu, ja vien tā pierādījuma spēks ir nešaubīgs un līdz ar to, ja pats dokuments skaidri apstiprina pārkāpuma esamību.

Protams, šis pieņēmums parasti neattiecas uz apsūdzētā uzņēmuma parastiem paziņojumiem, kuriem tiktāl, ciktāl tos apstrīd citi attiecīgie uzņēmumi, jābūt apstiprinātiem ar papildu un objektīviem pierādījumiem.

No šāda secinājuma tomēr var atkāpties gadījumā, ja paziņojums, kas nāk no uzņēmuma, kurš sadarbojās, ir īpaši ticams, jo šādos apstākļos nepieciešamā apstiprinājuma pakāpe ir niecīga kā precizitātes, tā arī detalizētības ziņā.

Patiesībā gadījumā, ja saskaņotu netiešo pierādījumu kopums ļauj apstiprināt tādas slepenas norunas esamību un tās atsevišķus specifiskus aspektus, kura norādīta sadarbības ietvaros iesniegtajā paziņojumā, var pietikt tikai ar šo paziņojumu, lai apstiprinātu citus apstrīdētā lēmuma aspektus. Šādos apstākļos Komisija var pamatoties vienīgi uz šo paziņojumu ar nosacījumu, ka tā patiesība, kas tika apstiprināta, nerada šaubas un ka norādes nav neskaidras.

Turklāt, pat ja uzņēmuma paziņojums nav apstiprināts attiecībā uz atsevišķiem apliecinātiem faktiem, tam var būt noteikts pierādījuma spēks, lai Komisijas iegūto saskaņoto netiešo pierādījumu kopuma ietvaros apstiprinātu pārkāpuma esamību. Tiktāl, ciktāl dokumentā ir informācija, kas saskan ar informāciju citos dokumentos, ir jāuzskata, ka šie dokumenti viens otru apstiprina.

(sal. ar 122.–126. punktu)

6. Konkurences jomā Komisijai no laika posmiem, kuros ir salīdzinoši bagāti pierādījumi, ir jāspēj izdarīt secinājumus attiecībā uz citiem laika posmiem, kuros plaisa starp katru pierādījumu, iespējams, ir būtiskāka. Turklāt būtu nepieciešams arī patiesi drošs skaidrojums, lai pārliecinātu tiesu, ka kādā sanāksmju sērijas periodā ir notikušas pilnīgi atšķirīgas lietas no tām, kas risinājās iepriekšējo, kā arī turpmāko sanāksmju laikā, lai arī šajās sanāksmēs bija apvienojies viens un tas pats dalībnieku loks, tās notika ārēji līdzīgos apstākļos un tām neapšaubāmi bija viens mērķis.

Turklāt, ja kāds uzņēmums ir piedalījies sanāksmē, kuras laikā tika runāts par prettiesisku saskaņošanu, pat nespēlējot tajā aktīvu lomu, tiek uzskatīts, ka šis uzņēmums minētajā saskaņošanā ir piedalījies, ja vien tas nepierāda, ka ir atklāti norobežojies no šīs saskaņošanas, vai informējis pārējos dalībniekus, ka tas sanāksmē ir piedalījies ar atšķirīgu mērķi.

Ja Komisija pierāda attiecīgā uzņēmuma dalību prettiesiskajās sanāksmēs, šī uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecinātu, ka, piedaloties sapulcē, tam nav bijis nodoms vērsties pret konkurenci.

(sal. ar 127., 159., 160., 204. un 236. punktu)

7. Liecībai, kas apliecināta ar zvērestu tiesā vai arī, iespējams, prokurora veiktās izmeklēšanas laikā, var būt augstāks pierādījuma spēks, ņemot vērā nelabvēlīgās sekas, kas saskaņā ar krimināllikumu var iestāties personai, kas izmeklēšanas laikā stāstījusi nepatiesību – kas ir apstākļi, kas šādu liecību padara vairāk uzticamu nekā vienkāršu paziņojumu. Šādi apsvērumi tomēr nav piemērojami uzņēmuma darbinieku rakstveida paziņojumiem, kas Komisijai iesniegti administratīvajā procedūrā konkurences jomā, kā arī viņu uzklausīšanas laikā Komisijā sniegtajām liecībām. Līdz ar to nevar apgalvot, ka tiktāl, ciktāl šie paziņojumi tika apliecināti ar zvērestu, tiem būtu augstāks pierādījuma spēks, un tādēļ Komisijai, ja nepieciešams, ir pienākums pierādīt, ka liecības bija “atspēkotas”.

(sal. ar 132. un 133. punktu)

8. Administratīvā procesa laikā konkurences jomā Komisija nevar piespiest personas sniegt ar zvērestu apliecinātas liecības.

Turklāt Komisijai ir pienākums uzklausīt fiziskas vai juridiskas personas, kas pierāda pietiekošu interesi tikt uzklausītām, tikai tiktāl, ciktāl šīs personas faktiski lūdz tikt uzklausītas. Tātad tai ir saprātīga rīcības brīvība izlemt, kāda interese varētu būt to personu uzklausīšanai, kuru liecības varētu būt nozīmīgas lietas izskatīšanā. Patiesībā tiesību uz aizstāvību nodrošināšana nepieprasa, lai Komisija veiktu ieinteresēto personu norādīto liecību uzklausīšanu, ja tā uzskata, ka lietas izmeklēšana ir bijusi pietiekoša.

Kaut arī Komisija nav “tiesa” Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta izpratnē un kaut arī Komisijas noteiktie naudas sodi nav ar krimināltiesisku raksturu, Komisijai administratīvās procedūras ietvaros ir jāievēro Savienības tiesību vispārējie principi.

Tomēr tas, ka konkurences tiesību normas neuzliek Komisijai pienākumu izsaukt aizstāvības lieciniekus, kurus ir lūgts uzklausīt, nav pretrunā šiem principiem. Lai gan Komisija var uzklausīt fiziskas vai juridiskas personas, ja tā uzskata to par nepieciešamu, tā nevar izsaukt apsūdzības lieciniekus, lai tie bez piekrišanas sniegtu liecības. Tā kā Komisijā notiekošajam procesam ir vienīgi administratīvs raksturs, tai nav jāsniedz attiecīgajam uzņēmumam iespēja nopratināt konkrētu liecinieku un analizēt viņa paziņojumus izmeklēšanas laikā. Pietiek, ka paziņojumi, ko izmanto Komisija, ar lietas materiāliem tiek nodoti prasītājam, kas tos var apstrīdēt Savienības tiesā.

(sal. ar 135. un 137.–139. punktu)

9. Ja ir konstatēts, ka nolīgumam vai saskaņotai darbībai piemīt pret konkurenci vērsts mērķis, nav vajadzības izvērtēt tās sekas. Uzņēmuma, kas ir atzīts par galveno vainīgo pārkāpumā, atbildība pamatoti iestājas tad, ja tas ir piedalījies apspriedēs, zinot, ka to mērķis bija vērsts pret konkurenci, pat ja tas vēlāk nav īstenojis nevienu no tajās saskaņotajiem pasākumiem.

(sal. ar 252. un 253. punktu)

10. Tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas ir saistītas ar tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu, paredz, ka administratīvajā procesā attiecībā uz konkurences tiesību normu piemērošanu Komisija attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu būt nozīmīgi tā aizstāvībai, pārbaudi.

Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju.

Attiecībā uz apsūdzošajiem dokumentiem dokumenta nenosūtīšana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka, pirmkārt, Komisija ir pamatojusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esamību, un, otrkārt, iebildumu var pierādīt, tikai atsaucoties uz šo dokumentu. Tādējādi attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka rezultāts, pie kura ir nonākusi Komisija savā lēmumā, būtu bijis citādāks, ja šis nepaziņotais dokuments tiktu noraidīts kā pierādījums.

Turpretī attiecībā uz to, ka nebija ticis paziņots attaisnojošs dokuments, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka šī nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu varēja izmantot savai aizstāvībai, pierādot tostarp, ka tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar apsvērumiem, kurus paziņojuma par iebildumiem stadijā izmantoja Komisija un tādēļ kaut kādā veidā varēja ietekmēt lēmumā ietvertos apsvērumus.

(sal. ar 262.–265. punktu)

11. Administratīvās procedūras konkurences jomā ietvaros atbildes, kuras uz paziņojumu par iebildumiem snieguši citi uzņēmumi, būtībā neietilpst izmeklēšanas lietas materiālos. Līdz ar to saistībā ar dokumentiem, kas nav iekļauti lietas materiālos, kuri tika formulēti, paziņojot par iebildumiem, Komisijai minētās atbildes ir jāizsniedz citiem attiecīgajiem uzņēmumiem tikai tādā gadījumā, ja tiek konstatēts, ka minētajās atbildēs ir iekļauti jauni apsūdzoši vai attaisnojoši pierādījumi.

Runājot it īpaši par attaisnojošajiem dokumentiem Komisijai nav pēc savas ierosmes jāsniedz piekļuve dokumentiem, kuri nav izmeklēšanas lietas materiālos un kurus tā neplāno izmantot pret attiecīgajiem lietas dalībniekiem galīgajā lēmumā. Tā kā Komisijai pēc savas ierosmes parasti nav jāsniedz piekļuve šādiem dokumentiem, uzņēmums principā nevar pamatoti atsaukties uz iespējamo attaisnojošo pierādījumu, kas ietverti atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem, neizpaušanu, jo tas netika pieprasījis piekļuvi šīm atbildēm administratīvās procedūras laikā.

Ja prasītāja uzņēmuma argumentācijas mērķis ir pierādīt, ka Komisijai attiecīgajās atbildēs vajadzēja konstatēt attaisnojošos pierādījumus un tātad pēc savas ierosmes tos izpaust, šim uzņēmumam šādas argumentācijas ietvaros ir pienākums iesniegt pirmo norādi par to, ka attiecīgās atbildes varētu kalpot tā aizstāvībai. Tam it īpaši ir jānorāda attiecīgie iespējamie attaisnojošie pierādījumi, vai jāiesniedz norāde, kas apliecinātu to esamību un tātad to, ka šos pierādījumus būtu lietderīgi izmantot procesā.

Turklāt, lai arī tai attiecīgajiem uzņēmumiem ir jāsniedz piekļuve izvilkumiem no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, kurā ietvertas visas norādes, kas attiecas uz minēto apsūdzošo pierādījumu, Komisijai nav pienākums attiecināt šo piekļuvi uz citiem izvilkumiem no attiecīgās atbildes, kuriem nav sakara ar izvirzīto pierādījumu.

(sal. ar 266., 267., 290., 292., 296. un 297. punktu)

12. Lai ievērotu tiesības uz aizstāvību, lietas materiālos, ko Komisija sagatavojusi administratīvās procedūras konkurences jomā ietvaros, ir jāietver visi attiecīgie dokumenti, kas iegūti izmeklēšanas laikā. It īpaši, ja ir skaidrs, ka ir atļauts izslēgt no administratīvā procesa informāciju, kam nav nekādas saistības ar faktiskiem un juridiskiem apgalvojumiem, kas ir ietverti iebildumu rakstā un kas līdz ar to nekādi neattiecas uz izmeklēšanu, ne tikai Komisijai ir jānosaka dokumenti, kas ir noderīgi attiecīgā uzņēmuma aizstāvībā.

Komisija nav izpildījusi šīs prasības, jo tā no lietas materiāliem ir izslēgusi dokumentu, kurā bija ietverts uzņēmuma teiktā atreferējums attiecībā uz pārkāpjošo faktu, lai gan rakstveida paziņojums, ko saistībā ar šo faktu iesniedzis šis pats uzņēmums, tika izmantots kā pierādījums, kas attiecas uz izmeklēšanu.

Tomēr ir jāatgādina, ka šāda neatbilstība Komisijas lēmuma likumību var ietekmēt vienīgi tādā gadījumā, ja tā varēja ietekmēt procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu attiecībā uz attiecīgo uzņēmumu, kuram ir pienākums pierādīt, ka tas būtu varējis izmantot neizpausto attaisnojošo dokumentu savai aizstāvībai un it īpaši, ka tas būtu varējis izmantot pierādījumus, kuri nesakrita ar novērtējumu, ko Komisija veica paziņojuma par iebildumiem stadijā, un līdz ar to jebkādā veidā būtu varējis ietekmēt Komisijas lēmumā sniegtos vērtējumus.

(sal. ar 306.–308. punktu)

13. Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā 10 % maksimālā robeža no apgrozījuma ir jānosaka, pamatojoties uz visu to sabiedrību kopējo apgrozījumu, kuras veido saimniecisko vienību, kas atbildīga par pārkāpumu, par kuru ir uzlikts sods. Turpretī, ja minētā saimnieciskā vienība pēc tam ir sadalījusies, katram lēmuma adresātam ir tiesības uz attiecīgās maksimālās robežas individuālu piemērošanu.

(sal. ar 324. punktu)

14. Ja uzņēmums apgalvo, ka Komisijai vajadzēja tam piemērot atbildību mīkstinošu apstākli par tā pasīvo lomu konkurences tiesību normu pārkāpumā, apstāklis, ka šis uzņēmums administratīvās procedūras laikā nav tieši atsaucies uz savu pasīvo lomu, neietekmē šī iebilduma pieņemamību.

Pirmkārt, uzņēmumiem, kuri ir paziņojuma par iebildumiem saņēmēji, nav īpaši jālūdz, lai tiem piemērotu atbildību mīkstinošu apstākli. Otrkārt, ja pārkāpumu veic vairāki uzņēmumi, Komisijai ir jāizvērtē katra tā relatīvais dalības pārkāpumā smagums, lai noteiktu, vai uz tiem ir attiecināmi atbildību mīkstinoši vai pastiprinoši apstākļi, it īpaši, ja runa ir par atbildību mīkstinošu apstākli, kas skaidri minēts Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu, 3. punktā iekļautajā neizsmeļošajā sarakstā.

(sal. ar 329. un 330. punktu)

15. Uzņēmuma “vienīgi pasīva vai arī tikai sekotāja loma” konkurences tiesību normu pārkāpuma izdarīšanā, ja tā ir pierādīta, var būt atbildību mīkstinošs apstāklis saskaņā ar Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu, 3. punkta pirmo ievilkumu, turklāt šī pasīvā loma nozīmē, ka attiecīgais uzņēmums “neizceļas”, t.i., tas aktīvi nepiedalās viena vai vairāku pret konkurenci vērstu nolīgumu izstrādāšanā.

Starp pierādījumiem, kas norāda uz uzņēmuma pasīvo lomu aizliegtās vienošanās norisē, varētu ņemt vērā to, ka uzņēmuma piedalīšanās sanāksmēs bija ievērojami fragmentārāka nekā aizliegtās vienošanās parasto dalībnieku piedalīšanās, tāpat kā tā vēlo ienākšanu tirgū, kas ir pārkāpuma priekšmets, neatkarīgi no tā dalības pārkāpumā ilguma vai arī no tā, vai pārkāpumā piedalījušos trešo uzņēmumu pārstāvji ir snieguši šajā sakarā skaidrus paziņojumus. Katrā ziņā ir jāņem vērā visi attiecīgie apstākļi noteiktā lietā.

Komisijai ir rīcības brīvība attiecībā uz atbildību mīkstinošu apstākļu piemērošanu.

Šajā ziņā, ja Komisija juridiski pietiekamā veidā ir pierādījusi, ka uzņēmums bija pārstāvēts vai informēts par lielāko daļu slepeno sanāksmju, kas minētas Komisijas lēmumā, apstāklis, ka šis uzņēmums fiziski nepiedalījās dažās sanāksmēs, bet par tām tika informēts pa telefonu, sakrīt ar sanāksmju norises nelegālo raksturu un nekādi neliecina par to, ka uzņēmumam būtu bijusi “vienīgi pasīva vai arī tikai sekotāja loma”.

(sal. ar 331.–333. un 337. punktu)

16. Atbilstoši Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu, 3. punkta otrajam ievilkumam “pārkāpumus izraisošu līgumu vai prakses neīstenošana” var būt atbildību mīkstinošs apstāklis tiktāl, ciktāl attiecīgais uzņēmums pierāda, ka periodā, kurā tas bija aizliegtās vienošanās dalībnieks, tas faktiski atturējās no tās piemērošanas, rīkojoties tirgū kā konkurents, vai vismaz, ka tas skaidri un būtiski pārkāpa pienākumus attiecībā uz aizliegtās vienošanās īstenošanu tādā mērā, ka traucēja tās funkcionēšanu.

Turklāt vienīgi tas, ka uzņēmums, attiecībā uz kuru ir pierādīts, ka tas ir panācis vienošanos ar saviem konkurentiem, nerīkojas tirgū tādā veidā, kā tas ir vienojies ar saviem konkurentiem, īstenojot vairāk vai mazāk neatkarīgu politiku tirgū, ne vienmēr ir apstāklis, kas ir jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis, nosakot uzliekamā naudas soda apmēru. Nevar izslēgt, ka šis uzņēmums ir vienkārši mēģinājis aizliegto vienošanos izmantot sev par labu.

(sal. ar 345. un 346. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta paplašinātā sastāvā)

2011. gada 16. jūnijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Ūdeņraža peroksīds un nātrija perborāts – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Pārkāpuma ilgums – Nevainīguma prezumpcija – Tiesības uz aizstāvību – Naudas sodi – Atbildību mīkstinoši apstākļi

Lieta T‑191/06

FMC Foret, SA, Barselona (Spānija), ko pārstāv M. Seimecs [M. Seimetz], advokāts, un K. Stanbruks [C. Stanbrook], QC,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja F. Arbo [F. Arbault], pēc tam – V. di Buči [V. Di Bucci] un V. Botka [V. Bottka], pārstāvji, kuriem palīdz M. Greja [M. Gray], barrister,

atbildētāja,

par prasību, galvenokārt, daļēji atcelt Komisijas 2006. gada 3. maija Lēmumu C(2006) 1766, galīgā redakcija, attiecībā uz procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) un, pakārtoti, samazināt prasītājai uzliktā naudas soda apmēru.

VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: tiesneši V. Vadapals [V. Vadapalas] (referents), kurš pilda priekšsēdētāja pienākumus, A. Ditrihs [A. Dittrich] un L. Trišo [L Truchot],

sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 4. marta tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības rašanās fakti

1 Prasītāja FMC Foret SA ir saskaņā ar Spānijas tiesībām reģistrēta sabiedrība, kas šīs lietas faktu rašanās laikā it īpaši tirgoja ūdeņraža peroksīdu (turpmāk tekstā – “HP”) un nātrija perborātu (turpmāk tekstā – “PBS”).

2 Tā ir 100% FMC Chemicals Netherlands BV meitas sabiedrība un ir daļa no amerikāņu uzņēmuma FMC Corp. kontrolētās grupas.

3 2002. gada novembrī Degussa AG informēja Eiropas Kopienu Komisiju par aizliegtu vienošanos HP un PBS tirgos un lūdza piemērot Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2002 C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).

4 Degussa iesniedza Komisijai lietiskos pierādījumus, kas tai 2003. gada 25. un 26. martā ļāva veikt pārbaudes trīs uzņēmumu telpās.

5 Pēc šīm pārbaudēm vairāki uzņēmumi, starp kuriem arī EKA Chemicals AB, Atofina SA (šobrīd – Arkema SA) un Solvay SA, lūdza piemērot Paziņojumu par sadarbību un iesniedza Komisijai pierādījumus par šo aizliegto vienošanos.

6 2005. gada 26. janvārī Komisija nosūtīja prasītājai un pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem paziņojumu par iebildumiem.

7 Pēc iesaistīto uzņēmumu uzklausīšanas, kas norisinājās 2005. gada 28. un 29. jūnijā, Komisija pieņēma 2006. gada 3. maija Lēmumu C(2006) 1766, galīgā redakcija, attiecībā uz procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu pret Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC, prasītāju, Kemira Oyj, Air liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA un Arkema (Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2006. gada 13. decembra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV L 353, 54. lpp.). Prasītājai tas tika paziņots ar 2006. gada 8. maija vēstuli.

Apstrīdētais lēmums

8 Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi, ka tā adresāti ir piedalījušies vienotā un turpinātā EKL 81. panta un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta pārkāpumā attiecībā uz HP un tā starpproduktu PBS (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).

9 Attiecībā uz laika posmu no 1994. gada 31. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim konstatēto pārkāpumu galvenokārt veidoja komerciāli svarīgas un konfidenciālas informācijas par tirgu un uzņēmumiem apmaiņa starp konkurentiem, ražošanas jaudas, kā arī tās potenciālās un faktiskās jaudas ierobežošana un kontrole, tirgus daļu un klientu sadale, kā arī mērķa cenu noteikšana un to ievērošanas uzraudzība.

10 Prasītāja un FMC “solidāri un atsevišķi” tika atzītas par atbildīgām par attiecīgā pārkāpuma izdarīšanu (apstrīdētā lēmuma 389.–395. apsvērums).

11 Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija izmantoja metodoloģiju, kas aprakstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”).

12 Komisija naudas sodu pamatsummu noteica, ņemot vērā pārkāpuma, kurš tika kvalificēts kā sevišķi smags (apstrīdētā lēmuma 457. apsvērums), smagumu un ilgumu (apstrīdētā lēmuma 452. apsvērums).

13 Piemērojot diferencētu pieeju, prasītāja tika iekļauta trešajā un tātad pirmspēdējā kategorijā, attiecībā uz kuru ir piemērojama sākumsumma EUR 20 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 460.–462. apsvērums).

14 Tā kā saskaņā ar Komisijas viedokli prasītāja bija piedalījusies pārkāpumā no 1997. gada 29. maija līdz 1999. gada 13. decembrim, proti, laika posmā, kas ilga divus gadus un septiņus mēnešus, tās naudas soda sākumsumma tika palielināta par 25 % (apstrīdētā lēmuma 467. apsvērums).

15 Netika konstatēts neviens prasītājas atbildību pastiprinošs vai mīkstinošs apstāklis.

16 Apstrīdētā lēmuma 1. panta g) punktā ir noteikts, ka, laika posmā no 1997. gada 29. maija līdz 1999. gada 13. decembrim piedaloties attiecīgajā pārkāpumā, prasītāja ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. pantu.

17 Ar apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktu Komisija prasītājai un FMC “solidāri un atsevišķi” uzlika naudas sodu EUR 25 miljonu eapmērā.

Process un lietas dalībnieku prasījumi

18 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 18. jūlijā, prasītāja cēla šo prasību.

19 Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts un tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, tad, uzklausot lietas dalībniekus, šī lieta tika nodota sestajai palātai paplašinātā sastāvā.

20 2010. gada 6. janvāra procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa uzdeva lietas dalībniekiem rakstveida jautājumus, uz kuriem tie atbildēja ar 2010. gada 29. janvāra procesuālajiem rakstiem.

21 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada 4. marta tiesas sēdē.

22 Tā kā divi palātas locekļi nevarēja piedalīties lietas izskatīšanā, tad atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 32. pantam Vispārējās tiesas apspriedes turpināja trīs tiesneši, kuri ir parakstījuši šo spriedumu.

23 Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl Komisija prasītājai uzlikusi naudas sodu;

– pakārtoti, samazināt naudas soda apmēru;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

24 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

25 Savā replikā, kā arī tiesas sēdē prasītāja precizēja, ka prasības pieteikumā ietvertais pirmais prasījums ir jāsaprot tādējādi, ka prasītāja ar to vēlas panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, ieskaitot secinājumu par prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā.

Juridiskais pamatojums

26 Prasības, kas celta, lai panāktu apstrīdētā lēmuma atcelšanu vai, pakārtoti, samazinātu naudas sodu, pamatojumam prasītāja izvirza trīs pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz kļūdainu pierādījumu saistībā ar prasītājas dalību pārkāpumā vērtējumu, otrkārt, uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu saistībā ar piekļuvi dokumentiem un, treškārt, uz pārmērīgu naudas soda apmēru.

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz iespējamu kļūdu pierādījumu saistībā ar prasītājas dalību pārkāpumā vērtējumā

Lietas dalībnieku argumenti

27 Prasītāja apgalvo, ka Komisija neesot sniegusi pietiekami precīzus un saskaņotus pierādījumus, lai pamatotu, ka prasītāja bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece.

28 Pirmkārt, Komisija galvenokārt esot pamatojusies uz neprecīzām un neapstiprinātam norādēm, kuras iesniegtas lūgumu par iecietības režīma piemērošanu ietvaros, sagatavotas steigā, bez pamatojuma un līdz ar to kurām ir zemāks pierādījuma spēks. Otrkārt, tā neesot ņēmusi vērā prasītājas iesniegtos pretējos pierādījumus, proti, tās darbinieku, kas iespējams iesaistīti pārkāpjošā rīcībā, liecības.

29 Komisija neesot apstrīdējusi pierādījumus, ko prasītāja iesniegusi, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem un uzklausīšanas laikā, it īpaši tās darbinieku liecības. Turklāt tā neesot ņēmusi vērā prasītājas iesniegto informāciju saistībā ar tās konkurējošajām darbībām tirgū.

30 Prasītāju izvirzīto pierādījumu nepietiekamību uzklausīšanas laikā esot atzinusi uzklausīšanas amatpersona. Minētā amatpersona esot ieteikusi lietas dalībniekiem tikties, kā arī veikt uz sacīkstes principa balstītu prasītājas iesniegto jauno pierādījumu pārbaudi. Komisija šos ieteikumus neesot ņēmusi vērā.

31 Paziņojumā par iebildumiem Komisija esot apsūdzējusi prasītāju par dalību pārkāpumā no 1994. gada janvāra līdz 2001. gada jūnijam, bet vēlāk tā esot būtiski samazinājusi savas apsūdzības apmēru. Apstrīdētajā lēmumā Komisija minēto laika posmu esot ierobežojusi no 1997. gada 29. maija – dienas, kurā notika Eiropas Ķīmijas rūpniecības padomes (CEFIC) pusgada asambleja, ko prasītāja rīkoja Seviļā, līdz 1999. gada 13. decembrim – dienai, kurā notika Fribūras [Fribourg] sanāksme, kurā piedalījās viens prasītājas darbinieks.

32 Lai pierādītu pārkāpuma faktus, Komisija esot pamatojusies uz neapstiprinātu informāciju, kas nākusi no viena vienīga avota, proti, Degussa, Solvay vai Atofina, neievērojot judikatūru, saskaņā ar kuru viena vienīga uzņēmuma izteikts apgalvojums nav pietiekams pārkāpuma pierādījums (Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑337/94 Enso‑Gutzeit/Komisija, Recueil, II‑1571. lpp., 91. punkts).

33 Saistībā ar Degussa iesniegto informāciju Komisija esot kļūdaini norādījusi, ka šo informāciju apstiprina pierādījumi, kas iegūti no citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem. No apstrīdētā lēmuma 86. apsvēruma izrietot, ka Komisija patiesībā uzskatīja, ka, ņemot vērā to, ka daži uzņēmumi bija atzinuši apgalvojumus, ko attiecībā uz tiem bija sniegusi Degussa, nebija nepieciešams apstiprināt attiecībā uz prasītāju izvirzītos apgalvojumus. Tādējādi Komisija neesot centusies apstiprināt Degussa informāciju, kas attiecas uz prasītāju.

34 Saistībā ar citiem viena vienīga uzņēmuma sniegtajiem pierādījumiem Komisija esot norādījusi, ka tie esot iegūti no prettiesisko kontaktu tiešajiem lieciniekiem ka šie pierādījumi tai esot iesniegti “pēc rūpīgas apsvēršanas” un ka tie, ņemot vērā atbilstošo pierādījumu kopumu, esot ticami (apstrīdētā lēmuma 86. apsvērums).

35 Šīs norādes neesot pilnībā pareizas. Solvay iesniegtā informācija esot neprecīza un no tās, piemēram, izrietot, ka kāds neidentificēts Solvay avots esot apgalvojis, ka kāds neidentificēts Solvay darbinieks četras nenoteiktas reizes esot sazinājies ar prasītājas darbiniekiem. Tas pats attiecas arī uz Solvay apgalvojumu, saskaņā ar kuru prasītāja esot atalgojusi Atofina par tās ražošanas vietas slēgšanu. Turklāt Komisija neesot salīdzinājusi šo informāciju ar prasītājas darbinieku pretējām liecībām.

36 Saistībā ar informāciju, kas nāk no Atofina darbinieka, proti, aizliegtās vienošanās sanāksmē izdarītajām piezīmēm, Komisija neesot ņēmusi vērā to, ka šīs pašas piezīmes tika iesniegtas kā vairāku sanāksmju pierādījumi. Turklāt tiktāl, ciktāl tās attiecas uz prasītāju, šajās piezīmēs bieži redzamas jautājuma zīmes.

37 Līdz ar to Komisija attiecībā pret prasītāju esot kļūdaini izmantojusi pierādījumus, kurus iesniedzis viens vienīgs uzņēmumus, kuri nav apstiprināti un kurus atspēko prasītājas darbinieku sniegtās liecības.

38 Turklāt prasītāja kritizē Komisijas konstatējumus attiecībā uz konkrētām sanāksmēm.

– Par prasītājas saņemtajiem telefonzvaniem

39 Prasītāja apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz Solvay un Atofina sniegto informāciju, lai konstatētu, ka prasītāja ir tikusi telefoniski informēta par atsevišķu aizliegtās vienošanās sanāksmju rezultātiem.

40 Solvay sniegtā informācija esot attiekusies uz četrām “augsta līmeņa” sanāksmēm, kuras notika starp Degussa, Solvay un Kemira (apstrīdētā lēmuma 171.–174., 211., 215.–217. un 239.–242. apsvērums). Saistībā ar šīm sanāksmēm Komisija esot pamatojusies uz Solvay paziņojumu, saskaņā ar kuru “citi tirgus dalībnieki bija informēti par šo sanāksmju rezultātiem”, jo “Solvay, piemēram, [tika] informējis Foret (Spānijā) un Ausimont (Itālijā) par šo diskusiju konkrētajiem rezultātiem”. Saskaņā ar Komisijas viedokli šo informāciju esot apstiprinājusi Atofina (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums).

41 Minētā Solvay informācija neļaujot pamatot konstatējumu, saskaņā ar kuru Solvay esot apstiprinājusi, ka tā prasītāju bija informējusi “izsmeļošā veidā [..] vispārīgi pa telefonu” (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums). Solvay neesot norādījusi ne to, “kura kurai zvanījusi”, ne arī šīs sarunas saturu. Solvay arī neesot norādījusi, uz kurām sanāksmēm tā atsaukusies, izņemot to sanāksmi, kas notika 1997. gada augustā. Komisija pati to esot precizējusi. Solvay informāciju nevarot apstiprināt Atofina, kura pati nebija piedalījies sanāksmēs. Patiesībā Atofina esot atsaukusies uz Solvay telefonsarunām atsevišķu sanāksmju ietvaros, proti, “B grupas” sanāksmju ietvaros, kas notika laika posmā no 1995. gada beigām līdz 1997. gada sākumam. Līdz ar to Solvay un Atofina iesniegtā informācija viena otru neapstiprinot.

42 Turklāt Solvay pati esot apstrīdējusi, ka tā būtu piedalījies vienā no šīm četrām attiecīgajām sanāksmēm, proti, tajā, kas 1998. gada aprīlī notika Frankfurtē pie Mainas (apstrīdētā lēmuma 217. apsvērums). Saistībā ar 1998. gada septembrī Briselē notikušo sanāksmi Solvay neesot minējusi, ka būtu sazinājusies ar prasītāju.

43 Uzklausīšanas laikā Komisija esot neveiksmīgi mēģinājusi iegūt precīzāku informāciju no Solvay. Bez papildu precizējumiem Solvay sniegto informāciju attiecībā uz telefonsarunām nevarot atzīt par pierādījumu. Katrā ziņā to atspēko liecības, ko snieguši prasītājas darbinieki, kuri noliedz, ka Solvay tiem būtu zvanījusi.

44 Saistībā ar Atofina sniegto informāciju Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz Atofina darbinieka apgalvojumu, saskaņā ar kuru prasītāja četras reizes esot piedalījusies sanāksmē pa telefonu (apstrīdētā lēmuma 180.–192. un 247.–253. apsvērums). Šo apgalvojumu neesot apstiprinājis neviens cits attiecīgo sanāksmju dalībnieks.

45 Cita lietas materiālos ietvertā informācija atspēkojot attiecīgā Atofina darbinieka sniegtās informācijas ticamību. It īpaši paziņojumā par iebildumiem Komisija esot balstījusies uz minētā darbinieka norādi, saskaņā ar kuru viens prasītājas pārstāvis esot piedalījies Parīzē 1996. gada 12. februārī notikušajā sanāksmē (paziņojuma par iebildumiem 137. un 138. punkts). Prasītāja esot pierādījusi, ka šī informācija ir nepatiesa, jo varbūtējā sanāksmes dalībnieka pase apstiprinot, ka tas attiecīgajā nedēļā atradās Amerikas Savienotajās Valstīs. Komisija apstrīdētajā lēmumā šo kļūdu nemaz nav pieminējusi. Turklāt Atofina liecinieks vairākkārt kā pierādījumu attiecībā uz dažādām sanāksmēm ir iesniedzis savu piezīmju vienu un to pašu lappusi. Attiecīgajās piezīmēs bieži esot redzamas jautājuma zīmes attiecībā uz informāciju, kas saistīta ar prasītāju un tās piedalīšanos sanāksmēs. Komisija, izvērtējot Atofina sniegto pierādījumu ticamību, šos faktus neesot ņēmusi vērā.

46 Saistībā ar pirmo aplūkoto sanāksmi, proti, Parīzē 1997. gada septembrī notikušo sanāksmi, neesot iespējams noteikt prasītājas darbinieku, kurš varbūtēji ir ticis sazvanīts pa tālruni, pamatojoties uz Atofina sākotnēji sniegto informāciju. Prasītājas darbinieks, kurš norādīts Atofina vēlāk sagatavotajā tabulā, paziņojumā, kas apliecināts ar zvērestu, esot noliedzis, ka tas būtu saņēmis šo zvanu. Komisija šo noliedzošo paziņojumu neesot ņēmusi vērā.

47 Komisija esot uzskatījusi, ka fakts, ka ar prasītāju esot sazinājušies, ir ticams, ņemot vērā iepriekšējās sazināšanās ar prasītāju un tās dalību divās sanāksmēs, kas pēc tam notikušas pa tālruni (apstrīdētā lēmuma 186. apsvērums). Saistībā ar iespējamo iepriekšējo sazināšanos ar prasītāju apstrīdētajā lēmumā esot norādīts tikai viens vienīgs telefona zvans, kas tika saņemts iepriekšējā mēnesī (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums) un kas izriet no Solvay neapstiprinātās informācijas. Prasītājas iespējamā piedalīšanās divās sanāksmes, kas notika pa telefonu, balstoties uz to pašu Atofina neapstiprināto informāciju.

48 Saistībā ar otro šajā lietā aplūkoto sanāksmi, kas 1997. gada 17. novembrī notikusi Frankfurtē pie Mainas (apstrīdētā lēmuma 188.–192. apsvērums), Atofina darbinieks, nonākot pretrunā sev, esot identificējis vispirms vienu prasītājas darbinieku un vēlāk divus prasītājas darbiniekus, ar kuriem šķietami esot notikusi sazināšanās. Komisija neesot minējusi šo pretrunu un pati esot pieļāvusi kļūdu attiecībā uz identificētās personas vārdu (apstrīdētā lēmuma 204. lappuses beigās minētā piezīme). Attiecīgā informācija neesot apstiprināta, un minētie prasītājas darbinieki to apstrīd.

49 Pretēji Komisijas norādēm, Atofina sniegto informāciju neapstiprinot dokumentāli pierādījumi. Šos pierādījumus esot iesniedzis tas pats Atofina darbinieks un ar tiem nevarot apstiprināt šā paša darbinieka apgalvojumus. Turklāt tie attiecoties uz tabulu, kas sagatavota attiecīgās sanāksmes laikā, kurā norādītas atsevišķiem klientiem un ražotājiem noteiktās cenas (apstrīdētā lēmuma 192. apsvērums) un kurā attiecībā uz prasītāju redzamas četras jautājuma zīmes. Šo informāciju turklāt neesot obligāti bijis jāiesniedz prasītājai, bet to varēja iegūt ar citu avotu starpniecību, it īpaši no prasītājas klientiem.

50 Telefona zvanu, ko, iespējams, saņēmis prasītājas darbinieks, savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem neesot apstiprinājusi arī Degussa. Patiesībā Degussa esot tikai rezumējusi paziņojuma par iebildumiem saturu, ietverot Atofina apgalvojumu, saskaņā ar kuru atsevišķi citi uzņēmumi, tostarp arī prasītāja, esot bijuši informēti par šo sanāksmi, un pēc tam apstiprinājusi savu dalību šajā sanāksmē. Degussa atzīšanās esot vienīgi pierādījums pret viņu pašu un nekādi neattiecoties uz prasītāju.

51 Saistībā ar trešo sanāksmi, kas 1997. gada 21. novembrī notika Parīzē (apstrīdētā lēmuma 193.–197. pants), neviens cits karteļa dalībnieks, izņemot Atofina, neesot atsaucies uz prasītājas dalību. Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz Atofina apgalvojumu, kurš esot neapstiprināts un pretrunā attiecīgajai prasītājas darbinieka liecībai.

52 Turklāt Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz faktu, ka prasītājas piemērotās cenas esot bijušas norādītas attiecīgajā sanāksmē izdarītajās piezīmēs (apstrīdētā lēmuma 197. apsvērums). Pārsvarā šajā tabulā esot atzīmētas vienīgi “zvaigznītes”. Dažas no norādītajām cenām esot mērķa cenas, ko aprēķinājis Atofina darbinieks, un tās neizriet no prasītājas sniegtās informācijas. Turklāt šajā tabulā esot informācija, kas attiecas uz diviem citiem ražotājiem, kuru dalību šajā sanāksmē Komisija neapgalvo. Komisija pati esot atzinusi, ka mērķa cenas ražotājam varētu būt ietvertas, viņam par tām pat neko nezinot. Līdz ar to attiecīgā tabula neapstiprinot Atofina sniegto informāciju.

53 Saistībā ar ceturto aplūkoto sanāksmi, kas 1998. gada 12. oktobrī notika Diseldorfā, Atofina darbinieka izdarītajās piezīmēs neesot norādītas personas, kas piedalījušās minētajā sanāksmē, un vēlākā Atofina iesniegtajā piezīmju skaidrojumā esot norādīts: “FMC nepiedalās”. Tikai vienā tabulā, kas tika sagatavota saistībā ar lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, ko iesniedza Atofina, esot norādīts, ka prasītāja “sanāksmē nepiedalījās, bet ar to sazinājās pa telefonu, un to pārstāvēja Solvay”. Neviens cits dalībnieks, tostarp Solvay, neesot apstiprinājis, ka prasītāja būtu piedalījusies šajā sanāksmē. Gluži pretēji, Degussa, būdama iztaujāta šajā sakarā, esot norādījusi, ka “pēc [viņas] rīcībā esošās informācijas [..], sanāksmē nepiedalījās ceturtais uzņēmums”. Šajā ziņā Komisija kļūdaini esot norādījusi vienīgi to, ka “trīs citi uzņēmumi, ir apstiprinājuši, ka ir notikusi šī sanāksme” (apstrīdētā lēmuma 253. apsvērums), neņemot vērā faktu, ka neviens no šiem trim uzņēmumiem nebija apstiprinājis Atofina sniegto informāciju attiecībā uz prasītāju. Turklāt, norādot, ka Atofina informācija esot bijusi “ticama, ņemot vērā Komisijas rīcībā esošos pierādījumus” (apstrīdētā lēmuma 253. apsvērums), Komisija esot tikai atsaukusies uz citiem Atofina neapstiprinātiem apgalvojumiem. Tās vērtējums tātad esot aprakstošs.

54 Visbeidzot, Atofina darbinieka apgalvojums, saskaņā ar kuru tas pa telefonu esot sazinājies ar prasītājas darbiniekiem, neesot apstiprināts. Turpretī prasītājas darbinieku liecības, kurās ir apgalvots, ka tie nav saņēmuši telefona zvanus, apstiprinot gan citu karteļa dalībnieku klusēšana šajā ziņā, gan Atofina iesniegto sanāksmju piezīmēs ietvertās jautājuma zīmes. Informācija attiecībā uz prasītājas piemērotajām cenām, kas iekļauta šajās piezīmēs, būtu varējusi nākt arī no citiem avotiem. Šie fakti kopumā norādot uz to, ka prasītāja attiecīgajās sanāksmēs nav piedalījusies.

– Par sazināšanos, kas notikusi CEFIC asambleju ietvaros

55 Prasītāja apgalvo, ka Komisija kļūdaini ir atsaukusies uz tās piedalīšanos sešās karteļa sanāksmēs, kas notikušas CEFIC asambleju ietvaros laika posmā no 1997. gada maija līdz 1999. gada novembrim. Prasītāja norāda, ka tās darbinieki ir piedalījušies attiecīgajās CEFIC asamblejās. Tomēr ikviens no tās darbiniekiem esot apstiprinājis, ka nav piedalījies karteļa darbībās šo sanāksmju ietvaros. Tomēr Komisija nepamatojot esot noraidījusi prasītājas darbinieku sniegtās liecības.

56 Vienkāršs fakts, kas liecina par to, ka kāds ir bijis klāt karteļa sanāksmē, nepierāda dalību kartelī. Uzņēmums varot pierādīt, ka tas nav piedalījies karteļa darbībās, pierādot, kas tas saviem konkurentiem ir norādījis, ka tas sanāksmē ir piedalījies ar atšķirīgu mērķi.

57 Šajā ziņā saistībā ar sanāksmēm, kas 1997. gada maijā notika Seviļā, prasītājas darbinieks, kurš tajās piedalījās, esot norādījis Komisijai, ka tas skaidri esot paziņojis, ka, pirmkārt, tobrīd notika uzņēmuma “paplašināšanās Vācijā” un ka uzņēmums “nebija ieinteresēts” noteikt nekādus cenu ierobežojumos, un, otrkārt, ka tas esot atteicies apspriest šo jautājumu. Šo liecību apstiprinot fakts, ka, izsakot šo paziņojumu, Degussa pārstāvis vienas no šīs sanāksmes laikā esot atstājis zāli, aizcērtot durvis (apstrīdētā lēmuma 162. apsvērums). Līdz ar to prasītājas pārstāvis neesot bijis uzaicināts uz vakariņām restorānā nākamajā dienā (apstrīdētā lēmuma 163. apsvērums).

58 Saskaņā ar šī paša prasītājas darbinieka liecību CEFIC asamblejai, kas 1998. gada maijā notika Evianlebēnā [Évian‑les‑Bains], esot bijis tāds pats rezultāts. Mazie ražotāji, tostarp arī prasītāja, esot atteikušies slēgt nolīgumus, kas vērsti pret konkurenci, jo tie vēlējās rīkoties konkurencei atbilstošā veidā.

59 Prasītājas darbinieki arī neesot piedalījušies karteļa diskusijās četrās sanāksmēs, kas notika CEFIC asambleju ietvaros (apstrīdētā lēmuma 198.–207., 254.–258., 264., 265. un 273.–275.apsvērums). Šīs sanāksmes esot noturētas restorānos, bāros un viesnīcu telpās. Esot grūti iedomāties daudzpusējas karteļu diskusijas šādās sabiedriskās vietās. Līdz ar to šādas diskusijas būtu vajadzējis risināt divpusēji vai arī pēc tam, kad prasītājas darbinieki bija atstājuši restorānu.

60 Komisija neesot apskatījusi to, ka prasītāja ir noliegusi savu dalību šajās diskusijās. Tā apgalvo, ka prasītāja neesot pierādījusi, ka tās darbinieki atturējās no diskusijām, kas vērstas pret konkurenci (apstrīdētā lēmuma 207. apsvērums), lai gan attiecībā uz vienu sanāksmi tā ir piebildusi, ka “nav neiespējams, ka [..] dažādās diskusijas visticamāk ir bijušas divpusējas” (apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums). Saskaņā ar prasītājas viedokli, tā kā šīs diskusijas bija divpusējas, tās darbinieki par tām nezināja un nevarēja no tām distancēties.

61 Saistībā ar vakariņām, kas CEFIC asamblejas ietvaros 1997. gada 26. novembrī notika Briselē, atbilstoši apstrīdētā lēmuma 199. apsvērumam “Degussa, EKA, Solvay un Atofina ir norādījušas, ka [prasītāja un Kemira] faktiski atradās klāt, ka tās pilnībā zināja par šo diskusiju prettiesisko raksturu un ka tās šajās diskusijās piedalījās”. EKA Chemicals prasītāju nevienu reizi neesot pieminējusi. Solvay esot uzrādījusi dalībnieku sarakstu, kurā nav minēti prasītājas darbinieki, vienīgi piebilstot, ka “iespējams, visi pārējie [asamblejas] dalībnieki” bija pārstāvēti.

62 Atofina un Degussa sniegtajā informācijā esot norādītas vienīgi tās personas, tostarp, prasītājas pārstāvji, kas piedalījās vakariņās, nekādi neapgalvojot, ka tās būtu piedalījušās pret konkurenci vērstās diskusijās.

63 Saistībā ar sanāksmi, kas CEFIC asamblejas ietvaros notika 1999. gada novembrī (apstrīdētā lēmuma 273.–275. apsvērums), Komisija neesot pieminējusi, ka šī sanāksme tika noturēta sabiedriskā vietā, proti, viesnīcas telpās oficiālo vakariņu laikā. Diskusijām būtu bijis jābūt divpusējām, un neesot iesniegti pietiekoši precīzi un saskaņoti pierādījumi attiecībā uz prasītājas dalību šajās diskusijās.

– Par 1998. gada 13. jūlijā Kēnigsvinterā [Königswinter] notikušo sanāksmi

64 Prasītāja apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini norādījusi, ka prasītājas ģenerāldirektors kopā ar Solvay un Degussa esot piedalījies sanāksmē, kas notika Kēnigsvinterā 1998. gada jūlijā saistībā ar Atochem ražošanas vietas slēgšanu (apstrīdētā lēmuma 233. apsvērums). Attiecīgais darbinieks esot noliedzis, ka tas šajā sanāksmē būtu piedalījies un uzrādījis rēķinu par taksometra pakalpojumiem, kurā minēts viņa vārds un kurš pierāda, ka viņš šajā dienā atradās Barselonā.

65 Komisija šo pierādījumu nav atspēkojusi, bet vienīgi norādījusi, ka prasītājas darbinieks varēja piedalīties tikšanās Kēnigsvinterā un vēlāk tajā pašā dienā braukt ar taksometru Barselonā. Attiecībā uz citām sanāksmēm Degussa esot uzrādījusi restorānā izdarītās piezīmes, kurās var redzēt dalībnieku sarakstu. Tomēr saistībā ar attiecīgo sanāksmi Komisija neesot ieguvusi citus pierādījumus no Degussa vai Solvay. Solvay neesot apstiprinājusi prasītājas dalību šajā sanāksmē.

66 To, ka prasītāja nav piedalījusies diskusijās par Atochem ražošanas vietas slēgšanu, apstiprinot apstāklis, ka tā nepiedalījās nākamajās sanāksmēs par šo tēmu. Komisija esot kļūdaini konstatējusi, ka Solvay esot apstiprinājusi, ka prasītāja ar Atochem esot noslēgusi nolīgumu (apstrīdētā lēmuma 244. apsvērums). Solvay neesot precizējusi faktus par šo iespējamo vienošanos, un Degussa uz to nekādi neatsaucas. Esot iespējams, ka Solvay ir kļūdījusies, atsaucoties uz likumīgu piegādes līgumu, kas savulaik tika noslēgts starp prasītāju un Atochem.

67 Apstrīdētā lēmuma 234. apsvērumā Komisija neesot norādījusi, ka prasītāja bija apņēmusies atlīdzināt Atochem. Solvay informācijas nepamatotību šajā ziņā pierādot arī vēlāki fakti, proti, tas, ka prasītāja nepiedalījās nākamajā sanāksmē ar Solvay, Degussa un Atofina, kas notika 1998. gada oktobrī. No apstrīdētā lēmuma 245. apsvēruma izriet, ka šīs sanāksmes laikā Degussa un Solvay, piedāvājot atlīdzību, pārliecināja Atochem slēgt ražošanas vietu.

– Par sanāksmi ar Degussa 1998. gada 28. septembrī Briselē

68 Prasītāja apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini novērtējusi Degussa sniegto informāciju, kas attiecas uz 1998. gada septembrī notikušo divpusējo sanāksmi. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 241. apsvērumu šīs sanāksmes mērķis esot bijis informēt prasītāju par šī rīta sanāksmes rezultātiem. Patiesībā Degussa esot vienīgi norādījusi, ka “sanāksmes tēma bija vispārīgas diskusijas par Eiropas HP tirgus attīstību, it īpaši saistībā ar sasniegto augstu cenu līmeni un iespējām šādu līmeni saglabāt”. Degussa neesot minējusi nevienu nolīgumu par cenām vai tirgus daļām, bet esot norādījusi, ka diskusijas bijušas “vispārīgas”.

– Par sanāksmēm attiecībā uz PBS

69 Prasītāja norāda, ka tās darbinieks atceroties, ka ir piedalījies divās no četrām sanāksmēm attiecībā uz PBS, kuras ir minētas apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 237. un 238., 259.–263., 267.–270. un 276.–279. apsvērums), proti, tajās, kas 1999. gada sākumā notika Milānā un 1999. gada decembrī Fribūrā.

70 Šo divu sanāksmju mērķis esot bijis diskutēt par līdzekļiem, kādus varētu pielietot ražošanā, lai mazinātu bažas par vienas no PBS sastāvdaļām ietekmi uz veselību. Ņemot vērā šīs bažas, prasītāja jau esot sākusi domāt par “alternatīva produkta” – nātrija perkarbonāta (turpmāk tekstā – “PCS”) izstrādi. Esot nožēlojami, ka citi ražotāji attiecīgajās sanāksmēs piedalījās prettiesiskās diskusijās. Prasītāju šādi nodomi neesot interesējuši, jo tā jau bija nolēmusi pakāpeniski atteikties no PBS par labu PCS. Līdz ar to tās pārstāvis neesot piedalījies prettiesiskajās diskusijās. Šādu skaidrojumu apstiprinot arī Degussa, kura apgalvoja, ka attiecīgās sanāksmes “nejauši” esot noturētas prettiesisko diskusiju ietvaros.

71 Saistībā ar divām citām sanāksmēm par PBS, attiecīgi to, kas 1998. gada septembrī notika Lionā un 1999. gada vasarā – Bāzelē, prasītājas iespējamā dalība šajās sanāksmēs izrietot vienīgi no Solvay sniegtās neapstiprinātās informācijas. Komisija neesot ņēmusi vērā attiecīgā prasītājas darbinieka liecību, kurš neatceroties, ka būtu piedalījies minētajās sanāksmēs.

– Argumenti, kas izvirzīti replikas ietvaros

72 Replikā prasītāja norāda, ka Komisija ir pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu tiktāl, ciktāl tai neesot bijuši precīzi un saskaņoti pierādījumi attiecībā uz prasītājas dalību darbībās, kas ir aizliegta vienošanās.

73 Pirmkārt, Komisija neesot ņēmusi vērā pierādījumus, kas pamato prasītājas tēzi, un esot nepareizi interpretējusi citus pierādījumus, lai pamatotu savu secinājumu. Saskaņā ar prasītājas viedokli Komisija ir ignorējusi faktu, ka vislabākais pierādījums ir prasītāju darbinieku tiešās liecības, ir piemērojusi nelabvēlīgus pieņēmumus attiecībā uz prasītāju, ir sagrozījusi prasītājai labvēlīgus faktus, prasītājas dalību CEFIC sanāksmēs, kuras bija tiesiskas, ir pielīdzinājusi darbībām, kas ir atzīstamas par karteli, un “ir izpušķojusi” pierādījumus, par sliktu prasītajai.

74 Komisija neesot ņēmusi vērā pierādījumus objektīvi un kopumā. Tā neesot ņēmusi vērā pierādījumus, kas apstiprina, ka prasītāja agresīvā veidā ir sadalījusi tirgus daļas, ka konkurenti, kuri zaudēja savas tirgus daļas par labu prasītājai, par to sūdzējās un ka divas paredzētās aizliegtās vienošanās sanāksmes beidzās brīdī, kad prasītāja attiecās tajās piedalīties. Komisija nav ieguvusi papildu pierādījumus saistībā ar neapstiprinātajiem apgalvojumiem, kas vērsti pret prasītāju.

75 Otrkārt, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā nav izmantojusi konfrontējošu nopratināšanu, lai pārliecinātos par prasītājas darbinieku sniegto liecību ticamību. Prasītāja bija vienīgais uzņēmums, kurš uzklausīšanas laikā Komisijā sniedza savas liecības. Neviens no trim uzņēmumiem, kuri bija liecinājuši pret prasītāju, uzklausīšanas laikā liecības nesniedza. Liels skaits Degussa un Solvay iesniegto pierādījumu galvenokārt izrietēja no anonīmiem avotiem. Komisija izvairījās no prasītājas darbinieku liecībām tādēļ, ka tās nebija apliecinātas ar zvērestu.

76 Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija uzklausīšanas laikā iegūtos pierādījumus esot pasniegusi neprecīzā veidā.

77 Uzklausīšanas laikā uzklausīšanas amatpersona esot precizējusi, ka daži pierādījumi, uz kuriem ir pamatojusies Komisija, it īpaši Solvay apgalvojumi, kas izriet no anonīmiem avotiem, saistībā ar telefonzvaniem prasītājai, neesot ticami. Pēc uzklausīšanas Komisija nav ieguvusi papildu pierādījumus.

78 It īpaši attiecībā uz 1997. gada maijā Seviļā notikušajām sanāksmēm Komisija iebildumu rakstā esot kļūdaini norādījusi, ka tā no citiem uzņēmumiem pēc uzklausīšanas ir saņēmusi dažu faktisku aspektu apstiprinājumus un tā esot devusi iespēju prasītājai izteikt savu viedokli. Pēc uzklausīšanas neesot iesniegti papildu apsvērumi par šo sanāksmi.

79 Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, papildu pierādījumiem, kas iesniegti prasītājai, neesot nekāda sakara ar iespējamajiem Solvay telefonzvaniem. Pēc uzklausīšanas iesniegtajos apsvērumos Solvay un Degussa esot vienīgi aprakstījušas paziņojuma par iebildumiem saturu saistībā ar dažiem konkrētiem jautājumiem (attiecībā uz Degussa sanāksmi Frankfurtē pie Mainas 1997. gada novembrī un attiecībā uz Solvay sanāksmi Kēnigsvinterā 1998. gada jūlijā) un esot apstiprinājušas savu darbinieku dalību. Neviens no šiem uzņēmumiem sākotnēji nav minējis, ka prasītāja būtu piedalījusies šajās sanāksmēs. Komisija pati esot atzinusi, ka Solvay atbilde esot bijusi “netieša” un ka Degussa neesot “skaidri” norādījusi prasītāju.

80 Ceturtkārt, Komisija esot izdarījusi pretrunīgus apgalvojumus. Attiecībā uz Kemira tā esot uzskatījusi, ka neesot bijis neprātīgi pieņemt, ka dažādās diskusijas, kas notika CEFIC asamblejas ietvaros, ir bijušas drīzāk divpusējas (apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums). Attiecībā uz prasītāju Komisija kļūdaini esot apgalvojusi, ka nav iespējams, ka prasītājas pārstāvji būtu piedalījušies šajās pašās sanāksmēs, nezinot par slepeno norunu.

81 Piektkārt, Komisija esot nepareizi interpretējusi dažus attaisnojošus pierādījumus. Vispirms tas attiecoties uz norādēm, saskaņā ar kurām prasītāja ietilpst “slikto skolnieku” grupā, jo vēlējās paaugstināt kopējo ražošanas jaudu Eiropā, kas nāktu par sliktu cenām. Komisija esot kļūdaini noraidījusi šo pierādījumu, iebildumu rakstā vienīgi apstiprinot, ka tas liecina par prasītājas mēģinājumu aizliegto vienošanos izmantot savā labā.

82 Turklāt attiecībā uz Seviļas sanāksmēm, kas notika CEFIC asamblejas ietvaros, prasītājas darbinieks esot norādījis, ka viņš ir atteicies piedalīties jebkurā no aizliegtās vienošanās diskusijām, kā rezultātā Solvay un Degussa pārstāvji esot atstājuši sanāksmju zāli. Atsakoties pieņemt šo liecību, Komisija esot pamatojusies uz savu to iemeslu nepamatotu interpretāciju, kādēļ Solvay un Degussa atstājušas sanāksmju zāli, proti, ka mazie ražotāji, tostarp arī prasītāja, bija neapmierināti ar piedāvājumiem, iespējams, tiem piešķirtās tirgus daļas dēļ. Šīs Komisijas tēzes pamatojumam neesot neviena pierādījuma. Savukārt saskaņā ar prasītājas viedokli Seviļas sanāksmju sasteigtais rezultāts, kas saistīts ar faktu, ka konkurenti sūdzējās par cenu samazināšanu un par prasītājas tirgus daļas palielināšanu, pierādot, ka prasītāja saviem konkurentiem bija norādījusi, ka tā šajā sanāksmē pārstāv no tiem atšķirīgu viedokli.

83 Sestkārt, Komisija esot nepareizi interpretējusi dažus dokumentālos pierādījumus.

84 Pirmām kārtām, saistībā ar prasītājas darbinieka pasē iespiesto zīmogu, kas pierāda, ka minētais darbinieks 1996. gada 10. februārī ieceļoja Amerikas Savienoto Valstu teritorijā, Komisija esot kļūdaini apstiprinājusi, ka šis zīmogs automātiski nepierādot, ka attiecīgais darbinieks divas dienas vēlāk nevarēja atrasties Parīzē. Saskaņā ar prasītājas viedokli neesot iespējams, ka attiecīgais darbinieks 10. februārī būtu aizlidojis uz Amerikas Savienotajām Valstīm, pavadījis tur 24 stundas un nākamajā naktī lidojis atpakaļ pāri okeānam, devies tieši uz 12. februārī notikušās aizliegtās vienošanās sanāksmi un pēc tam atgriezies Amerikas Savienotajās Valstīs. Saskaņā ar prasītājas viedokli, ja tas tā būtu bijis, pasē būtu vēl viens zīmogs. Tādējādi Atofina darbinieki esot kļūdaini apgalvojuši, ka prasītājas pārstāvis 1996. gada 12. februārī bija Parīzē. Ja vēl piebilst, ka vairākos gadījumos Atofina bija vienīgā, kas apgalvoja, ka prasītāja esot piedalījusies aizliegtās vienošanās sanāksmēs un ka atsevišķā tās sniegtā informācijā bija jautājuma zīmes, var tikt apšaubīta Atofina sniegtās informācijas ticamība.

85 Otrām kārtām, saistībā ar rēķinu par taksometra pakalpojumiem, kas 1998. gada 13. jūlijā izsniegts Barselonā un uz kura norādīts tā prasītājas darbinieka vārds, kurš, iespējams, tajā pašā dienā piedalījās Kēnigsvinteras sanāksmē, Komisija esot apšaubījusi šo pierādījumu, bez jebkāda pamatojuma norādot, ka šo rēķinu varēja izsniegt jebkurā citā šīs dienas laikā (apstrīdētā lēmuma 236. apsvērums). Nevainīguma prezumpcijai vajadzētu prevalēt pār šādu pieņēmumu.

86 Trešām kārtām, Atofina iesniegtās sanāksmes piezīmes, kurās sadaļā attiecībā uz prasītājas cenām ir ietvertas jautājuma zīmes, nozīmējot to, ka Atofina nebija nekādas informācijas par prasītājas cenām, jo prasītāja sanāksmē nepiedalījās. Tomēr Komisija iebildumu rakstā esot kļūdaini norādījusi, ka šīs jautājuma zīmes atspoguļojot Atofina darbinieka piesardzību. Komisija neesot ņēmusi vērā citu skaidrojumu, ko sniegusi prasītāja, saskaņā ar kuru attiecīgā informācija “varēja būt nākusi no jebkādiem avotiem”. Līdz ar to attiecībā uz šo sanāksmi Komisija esot nepareizi interpretējusi prasītājas darbinieku skaidrās liecības, kas pamatotas ar dokumentāliem pierādījumiem.

87 Ceturtām kārtam, Komisija esot norādījusi, ka vienās no Atofina darbinieka izdarītajām piezīmēm, kas attiecas uz Diseldorfā 1998. gada oktobrī notikušo sanāksmi, prasītāja esot pieminēta vairākkārt. Saskaņā ar prasītājas viedokli attiecīgās piezīmes nav skaidras, bet no Atofina turpmākajiem paskaidrojumiem izrietot, ka minētajās piezīmēs ir atsauce uz vienu nākamo sanāksmi, kas notikusi 9. novembrī un kuras laikā bija jāpieņem “galējais modelis”, un ka tajās ir minēts “komentārs par to, kā, izdarot spiedienu caur Solvay, likt [prasītājai] pieņemt savas tirgus daļas”. 1998. gada oktobrī prasītāja atkal esot atteikusies piedalīties karteļa darbībās. Komisija, neanalizējot piezīmju saturu, esot kļūdaini pamatojusies vienīgi uz to, ka ir ticis minēts prasītājas vārds.

88 Septītkārt, Komisija esot “izpušķojusi pierādījumus, pievienojot neprecīzus elementus vai pārspīlējot jau konstatētos faktus.

89 Pirmām kārtām, saistībā ar divpusējo sanāksmi ar Degussa, kas 1998. gada septembrī notika Briselē un kuru apstrīd prasītāja, Komisija esot norādījusi, ka tā esot bijusi “informatīva sanāksme” par to sanāksmi, kas notika no rīta (apstrīdētā lēmuma 241. apsvērums). Tomēr Degussa sniegtajā informācijā nekas neesot minēts par šādu “informatīvo sanāksmi” un neesot pieminētas nekādas diskusijas par PBS vai arī par tirgus daļu iesaldēšanu attiecībā uz HP. Attiecībā uz HP Degussa esot tieši norādījusi, ka diskusijas esot bijušas “vispārīgas”. Komisijas secinājumi neesot pamatoti.

90 Otrām kārtām, attiecībā uz Seviļā notikušajām sanāksmēm prasītāja pretēji Komisijas apgalvotajam esot pilnībā distancējusies no diskusijām, kas vērstas pret konkurenci, atsakoties piedalīties darbībās, kas ir atzīstamas par aizliegtu vienošanos, kā rezultātā Degussa un Solvay pārstāvji esot “pēkšņi atstājuši telpu” un šī sanāksmju sērija esot slēgta. Atofina esot apstiprinājusi, ka šīs sanāksmes tika slēgtas pēc Degussa un Solvay pārstāvju aiziešanas. Komisija šajā ziņā esot nepareizi interpretējusi lietas materiālus.

91 Trešām kārtām, runājot par Komisijas tēzi, saskaņā ar kuru Atofina esot apstiprinājusi Solvay apgalvojumus attiecībā uz telefonzvaniem, Solvay un Atofina sniegtā informācija nepārprotami attiecas uz dažādām sanāksmēm. Līdz ar to neesot iespējams, ka šīs sanāksmes pārklājas ne attiecībā uz to dalībniekiem, ne laika posmiem.

92 Astotkārt, prasītāja apgalvo, ka Solvay un Atofina, paralēli iesniedzot savus lūgumus par iecietības režīma piemērošanu, “savstarpēji sacentās” par to, kura pirmā sniegs nozīmīgu pievienoto vērtību salīdzinājumā ar tiem pierādījumiem, kas jau atradās Komisijas rīcībā, kas liek apšaubīt to sniegto liecību ticamību.

93 Uzņēmumi, kas bija iesnieguši lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, neesot varējuši pārbaudīt nedz savu darbinieku atmiņu, nedz arī iesniegt skaidrus un precīzus pierādījumus. Piemēram, Komisija atsaucās uz apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumu, saskaņā ar kuru Solvay, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, “labprātīgi apstiprināja” Kēnigsvinterā 1998. gada jūlijā notikušo sanāksmi, lai gan iebildumu rakstā tā pēdiņās ir piebildusi: “mums jāpārbauda, vai tas tiešām tika izdarīts labprātīgi vai arī pēc Komisijas pieprasījuma”. Tāpat arī saistībā ar Diseldorfā 1998. gada oktobrī notikušo sanāksmi Degussa pēc Komisijas pieprasījuma esot “turpinājusi izjautāt” savus darbiniekus par sanāksmes dalībniekiem.

94 Visbeidzot, prasītāja norāda, ka tā nekad neesot bijusi apsūdzēta par iesaistīšanos pret konkurenci vērstās darbībās. Tās darbinieki esot liecinājuši uzklausīšanas laikā un esot snieguši liecības, kas atspēko paziņojumā par iebildumiem izdarītos apgalvojumus. Tie esot bijuši uzņēmumi, kas atkārtoti izdarījuši pārkāpumus, kuri vēlējās izmantot iecietības režīmu un savā “steigā” šajā ziņā esot iesnieguši apgalvojumus, kas ir neskaidri, neapstiprināti un bieži izriet no anonīmiem avotiem no to advokātu vēstulēm vai mīklainām ar roku rakstītām piezīmēm, “kas ir pilnas ar jautājuma zīmēm”. Komisija nav minējusi nevienu izskaidrojumu, kādēļ šiem pierādījumiem būtu dodama priekšroka salīdzinājumā ar prasītājas iesniegtajiem skaidrajiem un nepretrunīgajiem pierādījumiem.

95 Komisija apstrīd prasītājas argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums

96 Atbilstoši EKL 81. panta 1. panta noteikumiem ar kopējo tirgu ir nesaderīgi un aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.

97 Lai varētu uzskatīt, ka pastāv nolīgums EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopēju vēlmi darboties tirgū noteiktā veidā (Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89 Hercules Chemicals/Komisija Recueil, II‑1711. lpp., 256. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 199. punkts).

98 Var uzskatīt, ka ir noslēgts nolīgums EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, ja ir pastāvējusi principiāla kopēja vēlme par konkurences ierobežošanu, pat ja par paredzētajiem šīs ierobežošanas specifiskajiem aspektiem joprojām notiek pārrunas (šajā ziņā skat. iepriekš 97. punktā minēto spriedumu lietā HFB u.c./Komisija, 151.–157. un 206. punkts).

99 Jēdziens “saskaņota darbība” nozīmē tādu koordinācijas veidu uzņēmumu starpā, kas, nesasniedzot stadiju, kad to starpā tiek noslēgts nolīgums vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj ar risku saistīto konkurenci ar praktisko sadarbību starp tiem (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumi lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 115. punkts, un lietā C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 158. punkts).

100 Šajā ziņā EKL 81. panta 1. punkts neļauj īstenot starp tirgus dalībniekiem jebkādu tiešu vai netiešu sazināšanos, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai potenciālā konkurenta uzvedību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kādā veidā tas ir izlēmis rīkoties tirgū pats vai attiecībā pret to, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana (šajā ziņā skat. iepriekš 99. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 116. un 117. punkts).

101 Ar apstākli, ka konkurentiem tiek paziņota informācija, lai sagatavotu pret konkurenci vērstu nolīgumu, pietiek, lai pierādītu saskaņotas darbības pastāvēšanu EKL 81. panta izpratnē (Vispārējās tiesas spriedums lietā T‑148/89 Tréfilunion/Komisija, Recueil, II‑1063. lpp., 82. punkts, un 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑53/03 BPB/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 178. punkts).

102 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdzieni “nolīgums” un “saskaņota darbība” EKL 81. panta 1. punkta nozīmē aptver slepenu norunu formas, kurām ir viens un tas pats raksturs un kuras atšķiras tikai pēc to intensitātes un izpausmes veidiem (iepriekš 99. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 131. un 132. punkts, un iepriekš 97. punktā minētais spriedums lietā HFB u.c./Komisija, 190. punkts).

103 Salikta pārkāpuma gadījumā, kad vairāki ražotāji vairāku gadu garumā mēģina kopīgi regulēt tirgu, nevar prasīt, lai Komisija precīzi kvalificētu pārkāpumu kā nolīgumu vai saskaņotu darbību, jo jebkurā gadījumā uz abiem minētajiem pārkāpuma veidiem attiecas EKL 81. pants (šajā ziņā skat. iepriekš 99. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 111.–114. punkts, un Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, II‑931. lpp., 696. punkts).

104 Pārkāpuma divkārša kvalificēšana par nolīgumu “un/vai” saskaņotu darbību ir saprotama kā tāda, kas attiecas uz tādu faktisko apstākļu kopumu, no kuriem daži ir kvalificēti par nolīgumu vai cita veida saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, kurā nav paredzēta specifiska šī saliktā pārkāpuma veida kvalifikācija (iepriekš 97. punktā minētais spriedums lietā Hercules Chemicals/Komisija, 264. punkts, un iepriekš 97. punktā minētais spriedums lietā HFB u.c./Komisija, 187. punkts).

105 Attiecībā uz pierādījumu par pārkāpumu sniegšanu ir jāatgādina, ka Komisijai ir jāsniedz pierādījumi, kas no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā spēj apliecināt, ka pastāv EKL 81. panta 1. punktā paredzētie pārkāpuma sastāvu veidojošie fakti (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts).

106 Komisijai šajā ziņā ir jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

107 Tomēr katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem. Ir pietiekami, ja pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā ņemot, atbilst šiem kritērijiem (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 180. punkts un tajā minētā judikatūra).

108 Norādes, uz kurām Komisija ir atsaukusies lēmumā, lai pierādītu, ka uzņēmums ir izdarījis EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, ir jāizvērtē nevis izolēti, bet gan kopumā (skat. iepriekš 101. punktā minēto spriedumu lietā BPB/Komisija, 185. punkts un tajā minētā judikatūra).

109 Tāpat ir jāņem vērā, ka pret konkurenci vērstās darbības parasti norisinās slepeni un tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci vērstas darbības vai nolīguma pastāvēšana ir jāizsecina no noteiktām sakritībām vai norādēm, kuras, skatot tās kopsakarā un nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums par konkurences tiesību normu pārkāpumu (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 55.–57. punkts).

110 Visbeidzot, attiecībā uz pārbaudes tiesā apjomu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, izskatot prasību par lēmuma par EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu atcelšanu, Vispārējai tiesai ir vispārīgi jāveic pilnīga pārbaude, lai noskaidrotu, vai EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi ir izpildīti vai nē (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑41/96 Bayer/Komisija, Recueil, II‑3383. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

111 Jebkādas tiesai radušās šaubas ir jātulko par labu uzņēmumam, kas ir lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresāts, kā to paredz nevainīguma prezumpcijas princips, kurš kā Savienības tiesību vispārējais princips tostarp ir piemērojams tādos procesos par uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt pieņemts lēmums par naudas soda vai kavējuma naudas uzlikšanu (iepriekš 99. punktā minētais spriedums lietā Hüls/Komisija, 149. un 150. punkts).

112 Tas, vai Komisija šajā lietā ir no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā pierādījusi, ka prasītāja ir piedalījusies attiecīgajā pārkāpumā, ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.

– Ievada apsvērumi

113 Prasītāja vairākkārt vispārīgi kritizē pierādījumu sniegšanu šajā gadījumā, norādot, pirmkārt, uz uzņēmumu, kas iesnieguši lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, iesniegto pierādījumu zemāko pierādījuma spēku, otrkārt, uz neapstiprinātas informācijas, kas nāk no viena vienīga avota, izmantošanu, treškārt, uz prasītājas darbinieku liecību par pretējo neatspēkošanu un, ceturtkārt, uz uzklausīšanas amatpersonas uzklausīšanas laikā izteikto priekšlikumu neņemšanu vērā.

114 Kaut arī šī kritika lielā mērā sakrīt ar iebildumiem, kas vērsti pret Komisijas izvirzītajiem materiālajiem pierādījumiem apstrīdētajā lēmumā, tā pieprasa dažus vispārīgus ievada apsvērumus.

115 Pirmkārt, saistībā ar prasītājas argumentiem, kas attiecas uz to pierādījumu spēku, kas iesniegti lūgumu par iecietības režīma piemērošanu ietvaros, ir jāatgādina, ka tikai tas, ka informācija nāk no uzņēmuma, kurš ir iesniedzis lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, neietekmē pierādījuma spēku.

116 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru neviens Savienības tiesību noteikums vai vispārējais princips neliedz Komisijai pret uzņēmumu atsaukties uz citu pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu paziņojumiem (iepriekš 103. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 512. punkts). Paziņojumus, kas iesniegti Paziņojuma par sadarbību ietvaros, nevar uzskatīt par tādiem, kuriem nav pierādījuma spēka tikai šī iemesla dēļ (Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑54/03 Lafarge/Komisija, Krājumā nav publicēts, 57. un 58. punkts).

117 Ir saprotama zināma neuzticēšanās attiecībā uz prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi iesniegtajiem materiāliem, jo šie dalībnieki var samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma pārkāpuma izdarīšanā nozīmi. Tomēr, ņemot vērā Paziņojumā par sadarbību paredzētās procedūras loģiku, tas, ka ir izteikts lūgums piemērot Paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu naudas soda apmēra samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus citu inkriminētās aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcībai. Ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par uzņēmuma godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas Paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības (Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, I‑4441. lpp., 70. punkts, un iepriekš 116. punktā minētais spriedums lietā Lafarge/Komisija, 58. punkts).

118 Jāsecina, ka, ja persona atzīst, ka ir izdarījusi pārkāpumu, un atzīst faktus, kuri pārsniedz tos, kuri tieši secināmi no attiecīgajiem dokumentiem, tad a priori, ja īpaši apstākļi neliecina par pretējo, ir atzīstams, ka persona ir apņēmusies teikt taisnību. Paziņojumi, kas ir pret to sniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem (Vispārējās tiesas iepriekš 107. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 211. un 212. punkts; 2007. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02 Bolloré u.c./Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 166. punkts, un iepriekš 116. punktā minētais spriedums lietā Lafarge/Komisija, 59. punkts).

119 Paziņojumi, ko apsūdzētie uzņēmumi izteikuši lūgumu par iecietības režīma piemērošanu ietvaros, tomēr ir jānovērtē piesardzīgi, un tos parasti nevar pieņemt bez apstiprināšanas.

120 Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru viena pārkāpumā apsūdzēta uzņēmuma, kas apsūdzēts par to, ka ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, atzīšanos, ko savukārt apstrīd pārējie apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu šo pēdējo minēto uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina arī citi pierādījumi (Vispārējās tiesas iepriekš 107. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 219. punkts; 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 285. punkts; iepriekš 118. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Bolloré u.c./Komisija, 167. punkts, un iepriekš 116. punktā minētais spriedums lietā Lafarge/Komisija, 293. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 32. punktā minēto spriedumu lietā Enso‑Gutzeit/Komisija, 91. punkts).

121 Lai pārbaudītu uzņēmumu, kas iesnieguši lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, paziņojumu pierādījuma spēku, Vispārējā tiesa ņem vērā it īpaši, pirmkārt, savstarpēji saskanīgo netiešo pierādījumu nozīmi, kas pamato šo uzņēmumu paziņojumu atbilstību, un, otrkārt, to, vai nepastāv netiešie pierādījumi, kas liecinātu, ka šie uzņēmumi centās samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā (šajā ziņā skat. iepriekš 117. punktā minēto spriedumu lietā Peróxidos Orgánicos/Komisija, 70. punkts, un iepriekš 116. punktā minēto spriedumu lietā Lafarge/Komisija, 62. un 295. punkts).

122 Otrkārt, attiecībā uz prasītājas pārmetumiem, kas izriet no tā, ka, ņemot vērā dažus faktiskos apstākļus, Komisija esot pamatojusies tikai uz vienu vienīgu pierādījumu, ir jāatgādina, ka neviens Savienības tiesību princips neaizliedz to, ka Komisija, lai konstatētu pārkāpuma esamību, pamatotos uz vienu dokumentālu pierādījumu, ja vien tā pierādījuma spēks ir nešaubīgs un līdz ar to ja pats dokuments skaidri apstiprina pārkāpuma esamību (Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 1838. punkts).

123 Protams, ņemot vērā iepriekš 120. punktā minēto judikatūru, šis pieņēmums parasti neattiecas uz apsūdzētā uzņēmuma parastiem paziņojumiem, kuriem tiktāl, ciktāl tos apstrīd citi attiecīgie uzņēmumi, jābūt apstiprinātiem ar papildu un objektīviem pierādījumiem.

124 No šāda secinājuma tomēr var atkāpties gadījumā, ja paziņojums, kas nāk no uzņēmuma, kurš sadarbojās, ir īpaši ticams, jo šādos apstākļos nepieciešamā apstiprinājuma pakāpe ir niecīga kā precizitātes, tā arī detalizētības ziņā.

125 Patiesībā gadījumā, ja saskaņotu netiešo pierādījumu kopums ļauj apstiprināt tādas slepenas norunas esamību un tās atsevišķus specifiskus aspektus, kura norādīta sadarbības ietvaros iesniegtajā paziņojumā, var pietikt tikai ar šo paziņojumu, lai apstiprinātu citus apstrīdētā lēmuma aspektus (šajā ziņā skat. iepriekš 107. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 220. un 334. punkts). Šādos apstākļos Komisija var pamatoties vienīgi uz šo paziņojumu ar nosacījumu, ka tā patiesība, kas tika apstiprināta, nerada šaubas un ka norādes nav neskaidras.

126 Turklāt, pat ja uzņēmuma paziņojums nav apstiprināts attiecībā uz atsevišķiem apliecinātiem faktiem, tam var būt noteikts pierādījuma spēks, lai Komisijas iegūto saskaņoto netiešo pierādījumu kopuma ietvaros apstiprinātu pārkāpuma esamību. Tiktāl, ciktāl dokumentā ir informācija, kas saskan ar informāciju citos dokumentos, ir jāuzskata, ka šie dokumenti viens otru apstiprina (šajā ziņā skat. iepriekš 107. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 275. punkts).

127 Bez tam Komisijai no laika posmiem, kuros ir salīdzinoši bagāti pierādījumi, ir jāspēj izdarīt secinājumus attiecībā uz citiem laika posmiem, kuros plaisa starp katru pierādījumu, iespējams, ir būtiskāka. Turklāt būtu nepieciešams arī patiesi drošs skaidrojums, lai pārliecinātu tiesu, ka kādā sanāksmju sērijas periodā ir notikušas pilnīgi atšķirīgas lietas no tām, kas risinājās iepriekšējo, kā arī turpmāko sanāksmju laikā, lai arī šajās sanāksmēs bija apvienojies viens un tas pats dalībnieku loks, tās notika ārēji līdzīgos apstākļu ietvaros un tām neapšaubāmi bija viens mērķis (tiesneša B. Vesterdorfa [B. Vesterdorf], kas pildīja ģenerālaldvokāta funkcijas, sniegtie secinājumi saistībā ar Vispārējās tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedumu lietā T‑1/89 Rhône‑Poulenc/Komisija, Recueil, II‑867., II‑885. lpp., secinājumi – kopēji ar secinājumiem tā sauktajās “polipropilēna” lietās, Recueil, II‑954. lpp.).

128 Treškārt, prasītāja apgalvo, ka pierādījumu novērtēšanas ietvaros Komisija nav uzklausījusi prasītājas darbiniekus un nav ņēmusi vērā to liecības.

129 Prasītāja tostarp apgalvo, ka pārkāpuma konstatēšana lielā mērā balstoties uz Solvay un viena no Atofina darbinieka paziņojumiem, kas apliecina, ka ar dažiem prasītājas darbiniekiem, lai arī tie nepiedalījās vairākās konkrētās sanāksmēs, notika sazināšanās un tie tika informēti pa telefonu. Prasītāja norāda, ka šie darbinieki, kas bija identificēti minētajos paziņojumos, iesniedza Komisijai pretējus paziņojumus, kas netika ņemti vērā.

130 Ir jānorāda, ka šajā ziņā nav šaubu par to, ka Komisijas rīcībā bija attiecīgo prasītājas darbinieku rakstiskie paziņojumi un ka tie bija piedalījušies uzklausīšanā.

131 Šādos apstākļos jautājums par to, vai minētie paziņojumi apstrīdētajā lēmumā ir ņemti vērā pienācīgā veidā, sakrīt ar prasītājas izvirzīto iebildumu, kas vērsts pret aplūkotajiem faktiskajiem konkrētajiem pierādījumiem.

132 Tomēr šajā brīdī ir jānorāda, ka prasītāja kļūdaini uzskata, ka, tā kā attiecīgie paziņojumi bija apliecināti ar zvērestu, tiem bija augstāks pierādījuma spēks un tādēļ Komisijai bija pienākums pierādīt, ka šīs liecības bija “atspēkotas”.

133 Lai arī liecībai, kas apliecināta ar zvērestu tiesā vai arī, iespējams, prokurora veiktās izmeklēšanas laikā, var būt augstāks pierādījuma spēks, ņemot vērā nelabvēlīgās sekas, kas saskaņā ar krimināllikumu var iestāties personai, kas izmeklēšanas laikā stāstījusi nepatiesību – kas ir apstākļi, kas šādu liecību padara vairāk uzticamu nekā vienkāršu paziņojumu (šajā ziņā skat. iepriekš 107. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 312. punkts), šādi apsvērumi nav piemērojami šajā gadījumā, jo runa ir par prasītājas darbinieku rakstiskajiem paziņojumiem, kas Komisijai tika iesniegti administratīvā procesa laikā, kā arī viņu uzklausīšanas laikā Komisijā sniegtajām liecībām.

134 Turklāt prasītāja kļūdaini apgalvo, ka Komisijai uzklausīšanas laikā veiktās konfrontējošās nopratināšanas ietvaros bija pienākums salīdzināt Atofina un Solvay sniegtās liecības, kurās apsūdzēta prasītāja, ar prasītājas darbinieku pretējām liecībām.

135 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka administratīvā procesa laikā Komisija nevar piespiest personas sniegt ar zvērestu apliecinātas liecības.

136 Saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 19. panta 1. punktu Komisija var iztaujāt jebkuru fizisku vai juridisku personu, kas piekrīt iztaujāšanai, ar mērķi savākt informāciju attiecībā uz izmeklēšanas priekšmetu. Turklāt atbilstoši Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL] 81. un 82. pantu, ko vada Komisija (OV L 123, 18. lpp.), preambulas 3. apsvērumam, pirms uzklausīt mutiskās liecības, ko sniedz fiziskas vai juridiskas personas, kuras piekritušas iztaujāšanai, Komisijai jāinformē minētās personas par iztaujāšanas juridisko pamatu un brīvprātīgo raksturu.

137 Turklāt Komisijai ir pienākums uzklausīt fiziskas vai juridiskas personas, kas pierāda pietiekošu interesi tikt uzklausītām, tikai tiktāl, ciktāl šīs personas faktiski lūdz tikt uzklausītas. Tātad tai ir saprātīga rīcības brīvība izlemt, kāda interese varētu būt to personu uzklausīšanai, kuru liecības varētu būt nozīmīgas lietas izskatīšanā. Patiesībā tiesību uz aizstāvību nodrošināšana nepieprasa, lai Komisija veiktu ieinteresēto personu norādīto liecību uzklausīšanu, ja tā uzskata, ka lietas izmeklēšana ir bijusi pietiekoša (šajā ziņā skat. iepriekš 97. punktā minēto spriedumu lietā HFB u.c./Komisija, 382. un 383. punkts un tajos minētā judikatūra).

138 Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā, 6. panta 3. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts, ka “ikvienam, kas tiek apsūdzēts noziedzīgā nodarījumā, ir tiesības vismaz [..] nopratināt vai panākt apsūdzības liecinieku nopratināšanu un pieprasīt aizstāvības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā apsūdzības lieciniekiem”. Turklāt, kaut arī Komisija nav “tiesa” šī panta izpratnē un kaut arī Komisijas noteiktie naudas sodi nav ar krimināltiesisku raksturu, Komisijai administratīvā procesa ietvaros ir jāievēro Savienības tiesību vispārējie principi.

139 Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, ka Savienības konkurences tiesību normas neuzliek Komisijai pienākumu izsaukt aizstāvības lieciniekus, kurus ir lūgts uzklausīt, nav pretrunā šiem principiem. Lai gan Komisija var uzklausīt fiziskas vai juridiskas personas, ja tā uzskata to par nepieciešamu, tā nevar izsaukt apsūdzības lieciniekus, lai tie bez piekrišanas sniegtu liecības (iepriekš 97. punktā minētais spriedums lietā HFB u.c./Komisija, 389.–392. punkts, un 118. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Bolloré u.c./Komisija 86. un 87. punkts). Tā kā Komisijā notiekošajam procesam ir vienīgi administratīvs raksturs, tai nav jāsniedz attiecīgajam uzņēmumam iespēja nopratināt konkrētu liecinieku un analizēt viņa paziņojumus izmeklēšanas laikā (iepriekš 109. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 200. punkts). Pietiek, ka paziņojumi, ko izmanto Komisija, ar lietas materiāliem tiek nodoti prasītājam, kas tos var apstrīdēt Savienības tiesā (iepriekš 116. punktā minētais spriedums lietā Lafarge/Komisija, 147.–149. punkts).

140 Ņemot vērā šos apsvērumus, prasītāja nevar atsaukties uz tās tiesību nopratināt vai panākt apsūdzības liecinieku nopratināšanu pārkāpumu.

141 Katrā ziņā nekas neliedz prasītājai pieprasīt apsūdzības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu Vispārējā tiesā, iesniedzot lūgumu noteikt pierādījumu savākšanas pasākumus šajā ziņā. Tomēr ir jākonstatē, ka prasītāja šādu lūgumu nav iesniegusi. Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskatītu, ka ir nepieciešams izsaukt attiecīgos lieciniekus tikai tad, ja tā savas pārbaudes ietvaros konstatētu, ka fakti, kas ietverti lietas materiālos un mutvārdu procedūras laikā sniegtajos paskaidrojumos, nav pietiekami, lai lemtu par izskatāmo strīdu.

142 Ceturtkārt un visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka uzklausīšanas laikā uzklausīšanas amatpersona ir atzinusi pret prasītāju izvirzīto pierādījumu nepietiekamību un minētā amatpersona ieteikusi veikt uz sacīkstes principa balstītu prasītājas iesniegto jauno pierādījumu, proti, tās darbinieku paziņojumu pārbaudi – ieteikums, kuru Komisija netika ievērojusi.

143 Šajā ziņā ir jānorāda, ka uzklausīšanas amatpersonas ziņojums ir tikai iekšējs Komisijas dokuments, kura mērķis nav pilnveidot vai labot uzņēmumu argumentus un kuram tātad nav nekāda izšķiroša aspekta, kas Savienības tiesai būtu jāņem vērā, lai īstenotu savu pārbaudi (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑161/05 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 176. punkts un tajā minētā judikatūra).

144 Šie apsvērumi it īpaši attiecas uz tiem uzklausīšanas amatpersonas izteiktajiem komentāriem uzklausīšanas laikā, uz kuriem norāda prasītāja. Katrā ziņā savā 2006. gada 20. aprīļa nobeiguma ziņojumā, kas pievienots iebildumu rakstam, uzklausīšanas amatpersona ir apstiprinājusi, ka noteikumi, kas attiecas uz tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesībām uz aizstāvību, attiecīgā administratīvā procesa ietvaros ir ievēroti.

145 Ņemot vērā visus šos apsvērumus, prasītājas izteiktie pārmetumi attiecībā uz Komisijas pierādījumu iegūšanu un uzklausīšanas gaitu ir daļēji nepamatoti un daļēji sakrīt ar iebildumiem, kas vērsti pret turpmāk apskatītajiem pārkāpuma materiālajiem pierādījumiem.

– Par pierādījumiem, kas attiecas uz prasītājas dalību pārkāpumā

146 Runājot par pārkāpuma galvenajām pazīmēm, Komisija konstatēja, ka no 1994. gada 31. janvāra konkurenti apmainījās ar un diskutēja par konfidenciālu informāciju attiecībā uz ražošanas apjomiem un to iespējamo samazināšanu, paredzot kavēt jaunu ražošanas jaudu ieviešanu tirgū. Tie arī diskutēja par klientu un tirgus daļu, kā arī pārdošanas cenu sadalīšanu. Tie bija ieviesuši uzraudzības sistēmu, kuras ietvaros tie regulāri apmainījās ar konfidenciālu informāciju par tirgu, sabiedrībām, pārdošanas apjomiem un pārdošanas cenām. Turklāt konkurenti bija iesaistījušies ražošanas jaudas samazināšanā un daudzpusējās sanāksmēs regulāri analizēja tirgus daļu attīstību (apstrīdētā lēmuma 100., 351.–354. apsvērums).

147 Liela daļa daudzpusējo sanāksmju notika CEFIC, kas ir attiecīgās rūpniecības nozares juridiskā apvienība, pusgada asambleju ietvaros.

148 1997. gada augustā Briselē, kā arī trīs turpmākajās sanāksmēs, kas notika 1998. gada februārī, aprīlī un septembrī, minētie dalībnieki vienojās par saskaņotu HP cenu paaugstināšanu (apstrīdētā lēmuma 171. un 172. apsvērums). Kas attiecas uz PBS, šie dalībnieki pirmo diskusiju ietvaros par šo tematu apmainījās ar slepeniem datiem par tirgu ar mērķi noslēgt pret konkurenci vērstu vienošanos un “tika veikti sagatavošanās darbi”, lai vēlākais sākot ar 1998. gada 15. maiju tiktu noslēgta oficiāla vienošanās (apstrīdētā lēmuma 100., 214. un 229. apsvērums). Pēdējā daudzpusējā sanāksme šīs slepenās norunas ietvaros notika 2000. gada 18. maijā, bet vienošanās par HP cenu līmeņa uzturēšanu tika atstāta spēkā līdz 2000. gada beigām (apstrīdētā lēmuma 281. un 282., 355.–360. apsvērums).

149 Attiecībā uz prasītājas piedalīšanos pārkāpumā Komisija konstatēja, ka prasītāja piederēja pie tā sauktajiem aizliegtās vienošanās dalībnieku “cietajiem riekstiem” (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums). Komisija pamanīja norādes, kas liecina par slepeniem kontaktiem ar prasītāju sākot no 1991. gada (apstrīdētā lēmuma 106. apsvērums). It īpaši saskaņā ar Atofina informāciju 1995. gada jūlija, oktobra un novembra sanāksmju piezīmēs, ko iesniedza Atofina, bija ietverti dati par prasītāju un tajās bija atsauce uz prasītājas pausto nostāju (apstrīdētā lēmuma 120., 127., 128., 129., 133. un 136. apsvērums). Turklāt saskaņā ar Degussa informāciju prasītāja divpusējās sanāksmes ietvaros, kas notika 1996. gada otrajā vai 1997. gada pirmajā pusgadā, esot “akceptējusi pamatideju par cenu līmeņa saskaņotu paaugstināšanu” (apstrīdētā lēmuma 151. apsvērums).

150 Kā izriet no lietas materiāliem, prasītāja apstrīdēja šo informāciju attiecībā uz vienošanās sākotnējo laika posmu un, ņemot vērā to, ka netika saņemts nekāds apstiprinājums, minētā informācija attiecībā uz prasītāju netika ņemta vērā.

151 Līdz ar to Komisija apstrīdētajā lēmumā būtiski samazināja prasītājas dalības pārkāpumā ilgumu salīdzinājumā ar to, kas bija norādīts paziņojumā par iebildumiem. Attiecībā uz prasītājas dalības pārkāpumā sākumu Komisija uzskatīja, ka tās rīcībā ir pierādījumi, kas apliecina prasītājas piedalīšanos 1997. gada 29. maija karteļa sanāksmē, un ka šī diena bija jāņem vērā, lai noteiktu pārkāpuma ilgumu attiecībā uz prasītāju (apstrīdētā lēmuma 352. apsvērums). Attiecībā uz prasītājas dalības pārkāpumā beigām Komisija norādīja, ka tā bija stingri pārliecināta par prasītājas dalību pārkāpumā līdz 1999. gada 13. decembrim – dienai, kurā notika karteļa pēdējā sanāksme, attiecībā uz kuru Komisijai bija pierādījums par prasītājas darbinieku piedalīšanos (apstrīdētā lēmuma 365. apsvērums).

152 Prettiesiskie kontakti, kas apstrīdētajā lēmumā ir attiecināti uz prasītāju, ir šādi:

– trīs daudzpusējās sanāksmes, kas CEFIC asamblejas ietvaros 1997. gada 28. vai 29. maijā notika Seviļā (apstrīdētā lēmuma 156.–167. apsvērums) un saistībā ar kurām prasītāja atzīst savu dalību divās no tām, bet apgalvo, ka tā nav piekritusi nelikumīgajām diskusijām;

– četras daudzpusējās sanāksmes, kas notika attiecīgi 1997. gada augustā Briselē, 1997. gada 18. septembrī Parīzē, 1997. gada 17. novembrī Frankfurtē pie Mainas un 1997. gada 21. novembrī Parīzē, kurās prasītāja pati fiziski nepiedalījās, taču par kurām to telefoniski informēja Atochem (apstrīdētā lēmuma 171.–197. apsvērums), ko prasītāja apstrīd;

– daudzpusējās sanāksmes, kas CEFIC asamblejas ietvaros 1997. gada 26. un 27. novembrī notika Briselē (apstrīdētā lēmuma 198.–209. apsvērums); prasītāja atzīst dalību visās minētajās sanāksmēs, bet apgalvo, ka tā neesot zinājusi par nelikumīgajām diskusijām;

– divpusējās sanāksmes ar Degussa, Kemira un Solvay, kas notika laika posmā starp 1997. gada beigām līdz 1998. gada sākumam, par kuru rezultātu prasītāju telefoniski informēja Solvay (apstrīdētā lēmuma 210. apsvērums, ko prasītāja apstrīd;

– daudzpusējās sanāksmes, kas CEFIC asamblejas ietvaros 1998. gada 14. maijā notika Evianlebēnā (apstrīdētā lēmuma 221.–232. apsvērums); prasītāja atzīst savu dalību CEFIC asamblejā, bet apgalvo, ka tā neesot zinājusi par nelikumīgajām diskusijām;

– sanāksme starp Degussa, Solvay un prasītāju, kas 1998. gada 13. jūlijā notika Kēnigsvinterā saistībā ar Atochem PBS ražotnes slēgšanu (apstrīdētā lēmuma 233.–236. apsvērums), attiecībā uz kuru prasītāja savu dalību apstrīd;

– “augsta līmeņa” sanāksme starp Degussa un Solvay saistībā ar HP un PBS, kas 1998. gada 28. septembrī notika Briselē, pēc kuras Degussa esot sazinājusies ar prasītāju, lai to informētu par rezultātu (apstrīdētā lēmuma 239.–242. apsvērums); prasītāja nenoliedz, ka būtu tikusies ar Degussa, bet apgalvo, ka šī tikšanās ir bijusi likumīga;

– viena daudzpusējā sanāksme par HP, kas 1998. gada 12. oktobrī notika Diseldorfā, kurā prasītāja neesot piedalījusies, bet par kuru saskaņā ar Atofina viedokli ar prasītāju esot notikusi sazināšanās pa telefonu (apstrīdētā lēmuma 247.–253. apsvērums), ko prasītāja apstrīd;

– daudzpusējās sanāksmes un divpusējie kontakti, kas CEFIC asamblejas ietvaros 1998. gada 25. un 26. novembrī notika Briselē (apstrīdētā lēmuma 254.–258. apsvērums), 1999. gada 30. aprīlī Eštorilā [Estoril] (Portugāle) (apstrīdētā lēmuma 264. un 265. apsvērums) un 1999. gada 16. novembrī Briselē (apstrīdētā lēmuma 273.–275. apsvērums); prasītāja atzīst savu dalību minētajās CEFIC asamblejās, bet apgalvo, ka tā neesot zinājusi par nelikumīgajām diskusijām;

– četras daudzpusējas sanāksmes, kuras attiecās vienīgi uz PBS un kuras notika attiecīgi 1998. gada 16. septembrī Lionā (apstrīdētā lēmuma 237. un 238. apsvērums), 1999. gada sākumā Milānā (apstrīdētā lēmuma 259.–263. apsvērums), 1999. gada vasarā Bāzelē (apstrīdētā lēmuma 267.–270. apsvērums) un 1999. gada 13. decembrī Fribūrā (apstrīdētā lēmuma 276.–279. apsvērums); prasītāja apstrīd savu dalību Lionas un Bāzeles sanāksmēs, tai pat laikā atzīstot, ka tā bija piedalījusies divās citās sanāksmēs, norādot, ka to mērķis bija absolūti likumīgs, proti, rīcības izvēle, ņemot vērā “antibora” (“anti‑bore”) tendences, un ka, lai arī diskusijas tajā pat laikā “novirzījās” uz “nepiemērotiem” tematiem, prasītāja tām “neesot pievērusi lielu uzmanību”, ņemot vērā tās lēmumu pāriet no PBS uz PCS ar vidi saistītu iemeslu dēļ.

153 No šiem secinājumiem izriet, ka, izņemot divas sanāksmes par PBS, kas 1999. gada sākumā notika Milānā un 1999. gada 13. decembrī – Fribūrā, attiecībā uz pārējiem pierādījumiem, kas minēti apstrīdētajā lēmumā, prasītāja apstrīd, ka tā būtu piedalījusies slepenajos kontaktos.

– Par daudzpusējām sanāksmēm 1997. gada 28. vai 29. maijā Seviļā

154 Saistībā ar trim sanāksmēm, kas notika Seviļā, lietas dalībniekiem nav šaubu par to, ka prasītāja bija pārstāvēta pirmajās divās sanāksmēs, kurās tika runāts attiecīgi par HP (pirmās sanāksmes dalībnieki bija Atochem, Degussa, Solvay, Kemira un prasītāja) un PBS (otrās sanāksmes dalībnieki bija Caffaro, kā arī tie paši dalībnieki, kas piedalījās pirmajā sanāksmē). Turpretī prasītāja nepiedalījās vakariņās restorānā nākamajā dienā (apstrīdētā lēmuma 156., 162. un 163. apsvērums).

155 Runājot par divām sanāksmēm, kurās piedalījās prasītāja, tā neapstrīd diskusiju saturu, kuru ietvaros, pirmkārt, notika informācijas apmaiņa par tirgus attīstību un, otrkārt, tika runāts par priekšlikumiem attiecībā uz globālu cenu paaugstināšanu un vienošanos par HP tirgus sadalīšanu (apstrīdētā lēmuma 157.–161. apsvērums), kā arī par līdzīgiem mēģinājumiem attiecībā uz PBS (apstrīdētā lēmuma 162. apsvērums).

156 Komisija konstatēja, ko prasītāja nav apstrīdējusi, ka “neuzticēšanās un dažu Eiropas mazo ražotāju izteikto iebildumu dēļ, nekāda galīgā vienošanās šajā dienā netika panākta” (apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums). Proti, saskaņā ar Atofina paziņojumu diskusiju mēģinājumi attiecībā uz PBS beidzās “ar Degussa pārstāvja milzīgajām dusmām [..] kurš mazo ražotāju, kuri [atteicās] akceptēt Solvay un Degussa skatījumu, pretestības dēļ [esot pametis] zāli, aizcērtot durvis” (apstrīdētā lēmuma 162. apsvērums).

157 Saistībā ar šiem faktiem prasītāja tomēr apgalvo, ka tā kā mazais ražotājs patiesībā esot iebildusi pret šo prettiesisko rīcību, ko pierādot arī tās nepiedalīšanās nākamajā dienā restorānā rīkotajās vakariņās.

158 Prasītāja it īpaši pamatojas uz sava toreizējā ģenerāldirektora vietnieka paziņojumu, kurš pievienots prasības pieteikumam un no kura saskaņā ar prasītājas viedokli izriet, ka attiecībā uz sanāksmi par HP tās pārstāvis tika norādījis Degussa un Solvay, ka tobrīd notika prasītājas “paplašināšanās Vācijā” un ka tā “nebija ieinteresēta” nekādos cenu ierobežojumos. Tā arī atteicās diskutēt par šo jautājumu, kas izraisīja pēkšņo Degussa pārstāvja aiziešanu.

159 Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja kāds uzņēmums ir piedalījies sanāksmē, kuras laikā tika runāts par prettiesisku saskaņošanu, pat nespēlējot tajā aktīvu lomu, tiek uzskatīts, ka šis uzņēmums minētajā saskaņošanā ir piedalījies, ja vien tas nepierāda, ka ir atklāti norobežojies no šīs saskaņošanas, vai informējis pārējos dalībniekus, ka tas sanāksmē ir piedalījies ar atšķirīgu mērķi (skat. iepriekš 122. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Cimenteries CBR u.c./Komisija, 3199. punkts un tajā minētā judikatūra).

160 Tā kā prasītāja ir atzinusi, ka tā ir piedalījusies nelikumīgajās diskusijās, tai ir pienākums pierādīt, ka tās dalība nekādi nebija vērsta pret konkurenci.

161 Ir jāsecina, ka ar to, ka prasītāja nepiekrita Degussa izvirzītajiem priekšlikumiem, pat pieņemot, ka tas tā bija, nepietiek, lai šajā gadījumā pierādītu, ka prasītāja saviem konkurentiem bija norādījusi, ka tā attiecīgajās sanāksmēs piedalījās ar atšķirīgu mērķi.

162 Runājot it īpaši par prasītājas argumentiem, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma 156.–162. apsvērumā atspoguļotajām sanāksmēm, Komisija ir norādījusi, ka, “kaut arī Solvay un Degussa atstāja sanāksmju zāli, tas nebija tādēļ, ka mazie ražotāji attiecās vienoties par cenu paaugstināšanu, bet gan drīzāk tādēļ, ka priekšlikums tos neapmierināja visticamāk tiem piešķirtās tirgus daļas dēļ”, ka “nekas neliecināja par to, ka [prasītāja] pati būtu faktiski attiekusies no idejas par vienošanos ar konkurentiem vai ka tā būtu atturējusies no šādas piedāvātās vienošanās”, un ka turklāt attiecīgās sanāksmes laikā notika apmainīšanās ar konfidenciālu informāciju (apstrīdētā lēmuma 166. apsvērums).

163 Pirmkārt, ir jānorāda, ka šī Komisijas tēze saskan ar aizliegtās vienošanās norisi, no kuras izriet, ka, sākot ar Seviļā notikušajām sanāksmēm, aizliegtās vienošanās dalībnieki “nolēma pievērst mazāku uzmanību tirgus daļām, kas līdz tam bija galvenais diskusiju temats, lai pārnestu savu interesi uz globālu cenu paaugstināšanu” (apstrīdētā lēmuma 157. apsvērums), un ka cenu saskaņota paaugstināšana tika nolemta nākamajā sanāksmē Briselē 1997. gada augustā (apstrīdētā lēmuma 171. un 172. apsvērums).

164 Otrkārt, prasītājas argumentāciju, saskaņā ar kuru tā esot izteikusi iebildumus pret diskusiju prettiesisko raksturu, nekādā veidā neapstiprina informācija, kas nākusi no citiem uzņēmumiem, kuri ir apliecinājuši vienīgi to, ka starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem pastāvēja neuzticēšanās un ka starp mazajiem un lielajiem ražotājiem pastāvēja viedokļu atšķirības (apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums).

165 Šajā ziņā ir jānorāda, ka pierādījums tam, ka prasītāja ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, neaprobežojas tikai ar Seviļā notikušajām sanāksmēm, uz kurām attiecas turpmāk izvērtētie slepenie kontakti.

166 Turklāt prasītājas pieņemtā nostāja minēto sanāksmju laikā ir apšaubāma. Lai arī tā apgalvoja, ka tā ir izteikusi iebildumus pret diskusijām, kas vērstas pret konkurenci, tās sanāksmes laikā, kas attiecās uz HP un kurā tika runāts par tirgus sadales detalizētu modeli, kā arī par cenām, ir skaidrs, ka tās pārstāvis neatstāja sanāksmes vietu un ka tas piedalījās nākamajā sanāksmē par PBS. Viņa nepiedalīšanās nākamajā dienā rīkotajās vakariņās restorānā arī nav netiešs pierādījums tam, ka viņš tika izteicis iebildumus pret slepenajām diskusijām, ņemot vērā, ka daži citi iesaistītie lietas dalībnieki, it īpaši Solvay un Ausimont, arī tajās nepiedalījās.

167 Ņemot vērā šos apsvērumus, prasītājas izvirzītie fakti nav pietiekami, lai secinātu, ka tās dalība attiecīgajās sanāksmēs, kuru laikā notika prettiesiska saskaņošana, nekādi nav bijusi vērsta pret konkurenci.

– Par prasītājas saņemtajiem telefonzvaniem

168 Saistībā ar daudzpusējām sanāksmēm, kas notika pēc Seviļas sanāksmēm, Komisija konstatēja, ka prasītāja tajās fiziski nepiedalījās, bet ar to sazinājās un tā tika informēta par sanāksmju rezultātu pa telefonu. Runa ir, pirmkārt, par četrām “augsta līmeņa” sanāksmēm, saistībā ar kurām Komisija ir pamatojusies uz Solvay sniegto informāciju un, otrkārt, par sanāksmju sēriju, kuras aprakstījusi Atofina.

169 Pirmkārt, attiecībā uz “augsta līmeņa” sanāksmēm starp Degussa, Solvay un Kemira (1997. gada augusta un 1998. gada februāra sanāksme Briselē, 1998. gada aprīļa sanāksme Frankfurtē pie Mainas un 1998. gada septembra sanāksme Briselē; apstrīdētā lēmuma 172., 211., 215. un 239. apsvērums) Komisija norādīja, ka, “kaut arī [tajās] piedalījās tikai trīs uzņēmumi, diskusijas atbalstīja visa nozare kopumā” un “[prasītāja] un Ausimont vienmēr izsmeļošā veidā tika informētas (pārsvarā pa telefonu) par diskusiju rezultātu” (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums).

170 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka šis konstatējums balstās, pirmām kārtām, uz Solvay paziņojumu, saskaņā ar kuru “citi tirgus dalībnieki bija informēti par sanāksmju