Ja atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam Komisija ir uzsākusi oficiālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz izpildes stadijā esošu nepaziņotu atbalsta pasākumu, valsts tiesai, kura ir saņēmusi lūgumu likt izbeigt šī pasākuma izpildi un atgūt jau izmaksātās summas, ir pienākums veikt visus pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai izdarītu secinājumus no iespējama pienākuma apturēt minētā pasākuma izpildi neizpildes. Tālab valsts tiesa var pieņemt lēmumu vai nu apturēt attiecīgā pasākuma īstenošanu un pieprasīt jau samaksāto summu atgūšanu, vai arī noteikt pagaidu pasākumus, lai, pirmkārt, aizsargātu attiecīgo lietas dalībnieku intereses un, otrkārt, nodrošinātu Komisijas lēmuma sākt formālo izmeklēšanas procedūru lietderīgo iedarbību. Tādējādi pienākums apturēt attiecīgā pasākuma izpildi nav vienīgās šāda lēmuma tiesiskās sekas. Līdz ar to valsts struktūrai, kurai agrāk piederēja uzņēmums, kam pieder lidosta, pēc šīs lidostas privatizācijas ir jārēķinās ar risku, ka valsts tiesa var uzdot atgūt iespējamo atbalstu, kas piešķirts laika posmā, kad šī valsts struktūra bija uzņēmuma, kam piederēja lidosta, kurai piemērots apstrīdētais pasākums. Tādēļ, ja nav galīga Komisijas lēmuma par formālās izmeklēšanas procedūras noslēgšanu, lēmuma par formālo izmeklēšanas procedūru sekas saglabājās un valsts struktūrai saglabājās interese prasīt šī lēmuma atcelšanu.

Tikai tas vien, ka konkrētas lidostas maksājumu kārtība tiek piemērota tikai aviosabiedrībām, kuras izmanto šo lidostu, nav atbilstošs kritērijs, lai uzskatītu, ka tai ir selektīvs raksturs.

No Tiesas judikatūras nekādi neizriet, ka pasākums, ar ko publisks uzņēmums nosaka savu preču vai pakalpojumu izmantošanas nosacījumus, vienmēr un tādējādi pēc sava rakstura ir selektīvs pasākums LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.

Savukārt šajā normā nav paredzēts nodalījums atkarībā no tā, kādi ir valsts intervences pasākuma iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas, un tādējādi neatkarīgi no lietotajām metodēm.

Tātad, lai arī nevar izslēgt, ka pasākums, ar ko publisks uzņēmums nosaka savu preču vai pakalpojumu izmantošanas nosacījumus, lai arī vispārīgi piemērojams visiem uzņēmumiem, kas šīs preces vai pakalpojumus izmanto, ir selektīva rakstura, lai noteiktu, vai tas tā ir, ir jāņem vērā nevis šī pasākuma raksturs, bet gan tā sekas, noskaidrojot, vai apgalvoti sniegtā priekšrocība patiesībā tiek tikai dažiem uzņēmumiem, bet ne pārējiem, lai arī attiecībā pret konkrētā regulējuma mērķi visi minētie uzņēmumi atrodas pielīdzināmā faktiskā un juridiskā situācijā.

Tādējādi valsts pasākums, kurš piemērojams tikai vienā darbības nozarē vai tikai daļai šīs nozares uzņēmumu, nav obligāti selektīva rakstura. Tas faktiski tā ir tikai tad, ja konkrētā tiesiskā regulējuma ietvaros šis pasākums sniedz priekšrocību dažiem uzņēmumiem, salīdzinot ar citiem uzņēmumiem no citām nozarēm vai tās pašas nozares, kuri attiecībā uz šī regulējuma mērķi ir pielīdzināmā juridiskā un faktiskā situācijā.

Tādēļ apstāklis, ka konkrēta lidosta ir citu valsts lidostu tieša konkurente un ka tikai tās aviosabiedrības, kuras izmanto pirmo minēto lidostu, gūst priekšrocības, kuras apgalvoti sniedz iepriekš minētā maksājumu kārtība, nav pietiekams, lai pierādītu šīs kārtības selektīvo raksturu. Lai tai būtu šāds raksturs, būtu jāpierāda, ka tiesiskā regulējuma ietvaros, kas piemērojams visām šīm lidostām, minētā kārtība sniedz priekšrocību aviosabiedrībām, kuras izmanto konkrēto lidostu, kaitējot aviosabiedrībām, kuras izmanto citas lidostas, bet attiecībā uz šī regulējuma mērķi atrodas pielīdzināmā faktiskā un juridiskā situācijā.

(skat. 46.–49., 58. un 59. punktu)