ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
49.

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Regulas nozīmē pabalstu var uzskatīt par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja tas saņēmējam tiek piešķirts, individuāli un diskrecionāri neizvērtējot personiskās vajadzības, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, un ja tas attiecas uz kādu no neapdrošinātiem riskiem, kas īpaši norādīti Regulas 3. panta 1. punktā ( 24 ). Īpaši, no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti ir noteikti atkarībā no to mērķa. Tiem jāaizstāj vai jāpapildina sociālā nodrošinājuma pabalsts, tomēr jāatšķiras no tā, un tiem ir jābūt sociālās palīdzības raksturam, kuru pamato sociāli un ekonomiski iemesli, kas noteikti saskaņā ar objektīviem tiesiskiem kritērijiem ( 25 ). Tāpēc “sociālā nodrošinājuma pabalsts” un “īpašs, no iemaksām neatkarīgs naudas pabalsts” ir savstarpēji izslēdzoši ( 26 ).
50.

Līdz ar to LESD 20. pants atbilstoši Tiesas interpretācijai iepriekš minētajā spriedumā lietā Ruiz Zambrano nav piemērojams tādā situācijā kā pamatlietā – vēl jo vairāk tāpēc, ka no brīža, kad divi mazgadīgi Savienības pilsoņi pārvietojas uz citu dalībvalsti, tostarp to, kuras pilsoņi viņi ir, ir jāuzskata, ka viņi īsteno arī savu pārvietošanās brīvību, kā rezultātā viņu situācija a fortiori ietilpst Direktīvas 2004/38 piemērošanas jomā.
30.

Pretēji Sky Italia viedoklim no Direktīvas 2010/13 neizriet arī vispārējs aizliegums dalībvalstīm attiecībā uz maksimālo televīzijas reklāmas raidlaiku paredzēt sīkākus noteikumus, kuros tiek paredzētas atšķirības starp dažādām raidorganizāciju kategorijām. Tādējādi šīs direktīvas 4. panta 1. punktā dalībvalstīm ir nepārprotami atļauts pieņemt ne tikai stingrākus, bet arī sīkākus noteikumus attiecībā uz to jurisdikcijā esošajiem mediju pakalpojumu sniedzējiem. Vēl skaidrāk tas ir izteikts šīs direktīvas preambulas 83. apsvērumā, kuram ir nozīme 4. panta 1. punkta interpretācijā un saskaņā ar kuru it īpaši attiecībā uz televīzijas reklāmu dalībvalstīm ir jāpatur tiesības “atsevišķos gadījumos izvirzīt atšķirīgus nosacījumus televīzijas raidorganizācijām, kas atrodas to jurisdikcijā” ( 18 ).
36.

New Yorker Jeans apgalvo, ka, lasot kopā Īstenošanas regulas 22. noteikuma 2., 3. un 4. punktu, no tā izriet, ka ITSB jānoraida iebildums un ka tam nav rīcības brīvības nolemt pretējo, ja pienācīgi pierādījumi par pretstatītās preču zīmes izmantošanas vietu, laiku, lietošanas apjomu un veidu nav iesniegti termiņā, kas paredzēts 22. noteikuma 2. punkta otrajā teikumā (šajā gadījumā 2006. gada 6. jūnijā vai agrāk). Minētais noraidījums nerada nekādas nepienācīgas neērtības iebilduma iesniedzējai pusei, kura, iesniedzot iebildumu, apzinājās, ka tai var lūgt sniegt attiecīgās preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījumu. Iebilduma iesniedzējai pusei tādējādi bija pietiekami daudz laika, lai sagatavotu pierādījumus un, attiecīgā gadījumā, iesniegtu pieteikumu, kurā tā lūdz pagarināt 22. noteikuma 2. punktā minēto termiņu. Minētajos apstākļos nav vajadzības atļaut iebilduma iesniedzēja pusei iesniegt otro pierādījumu partiju. Tāpēc 22. noteikuma 2. punkts ir izņēmums no Regulas Nr. 207/2009 76. panta 2. punktā minētā vispārējā noteikuma, kā arī no noteikumiem, kas paredzēti Regulas Nr. 207/2009 42. panta 1. punktā un 74. panta otrajā teikumā ( 21 ), un no Īstenošanas regulas 20. noteikuma 4. punkta.
52.

No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 1049/2001 mērķis, kā to atklāj tās preambulas 4. apsvērums un tās 1. pants, ir piešķirt sabiedrībai tiesības uz iespējami plašāku piekļuvi iestāžu dokumentiem ( 35 ). Tomēr šīs tiesības ir pakļautas zināmiem ierobežojumiem, kas pamatoti ar sabiedrības vai privāto interešu apsvērumiem. Konkrētāk un atbilstoši minētās regulas 11. apsvērumam tās 4. pantā ir paredzēts, ka iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt kādām ar šo pantu aizsargātām interesēm. Tātad gadījumā, ja Komisija nolemj atteikt piekļuvi dokumentam, kuru tai lūdz publiskot, tai principā ir jāsniedz pamatojums, kā piekļuve šim dokumentam var konkrēti un reāli kaitēt interesēm, ko aizsargā Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētais izņēmums, uz kuru šī iestāde atsaucas. Tā kā minētie izņēmumi paredz atkāpes no principa, ka sabiedrībai nodrošināma iespējami plašākā pieeja dokumentiem, šie izņēmumi ir jāinterpretē un jāpiemēro šauri ( 36 ).
45.

Šajā gadījumā atšķirīgā attieksme pret Beļģijā dibinātām sabiedrībām, kuras šajā dalībvalstī maksā sabiedrību ienākuma nodokli pilnā apmērā, pēc visa spriežot, atkarībā no tā, vai tām ir vai nav pastāvīgais uzņēmums Beļģijā, izriet tikai no Beļģijas nodokļu sistēmas piemērošanas. Šī atšķirība nekādā ziņā nav atkarīga no tā, ka tāda Beļģijas sabiedrība kā Argenta nevar izmantot Nīderlandē neesošu līdzvērtīgu priekšrocību arī ne no sabiedrību ienākuma nodokļa likmes, kas, iespējams, atšķiras no tās, kas principā ir piemērojama Beļģijā. Turklāt šī pēdējā pamatojuma atbilstību var pamatoti apšaubīt. Ir jāatgādina, ka atskaitījuma par riska kapitālu aprēķinā ir iekļauts pašu kapitāls, kurš piešķirts pastāvīgajiem uzņēmumiem, kas atrodas trešajās valstīs, ar kurām Beļģijas Karalisti nesaista Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, un kas ir atkarīgi no Beļģijas sabiedrībām, kuras maksā sabiedrību ienākuma nodokli Beļģijā pilnā apmērā neatkarīgi no minētajās trešajās valstīs piemērojamās nodokļu likmes.
37.

Tomēr nav jāaizmirst, ka no judikatūras turklāt izriet, ka katrs no trīs alternatīvajiem kritērijiem, kuri ir ietverti Direktīvas 2004/18 1 panta 9. punkta otrās daļas c) punktā, ir viens no trīs veidiem, kā izpaužas “cieša atkarība” no citas līgumslēdzējas iestādes, proti, valsts, teritoriālās vai citu publisko tiesību iestādes ( 16 ).
11.

Prasītājas pamatlietā ir pastāvīgas civildienesta ierēdnes Department of Justice, Equality and Law Reform (Tieslietu, līdztiesības un tieslietu reformu ministrija) un ir nodarbinātas An Garda Síochána (Valsts policijā, turpmāk tekstā – “Garda”), kur tās pilda administratīva rakstura pienākumus. Šos administratīva rakstura pienākumus pilda arī Garda ierēdņi (“salīdzināmie darbinieki”). Šiem policijas ierēdņiem ir rezervētas īpašas administratīvas amata vietas, kas tiek sauktas par “norīkotām” vai “rezervētām” amata vietām. Gan vienu, gan otru darba samaksa ir atkarīga no funkciju grupas, kurai tie ir piederīgi.
32.

1996. gada Bēgļu likuma II pielikumā ir norādīts, ka Refugee Appeals Tribunal sastāv no priekšsēdētāja un parastajiem locekļiem, kurus Minister for Justice, Equality and Law Reform – ar Minister for Finance [finanšu ministra] piekrišanu – uzskata par nepieciešamiem Refugee Appeals Tribunal lietu ātrai atrisināšanai; katram no tiem pirms iecelšanas ir jābūt vismaz piecu gadu pieredzei, kas gūta, praktizējot barrister vai solicitor amatā. Refugee Appeals Tribunal locekļus ieceļ Minister for Justice, Equality and Law Reform. Katrs parastais loceklis tiek iecelts uz trīs gadus ilgu amata pilnvaru laiku saskaņā ar noteikumiem, ko, ievērojot minētā pielikuma normas, paredz Minister for Justice, Equality and Law Reform, ieceldams katru parasto locekli. Refugee Appeals Tribunal priekšsēdētājs pilda pienākumus atbilstoši rakstveida pakalpojumu līgumam, kurā paredzēti nosacījumi, ko laiku pa laikam var noteikt Minister for Justice, Equality and Law Reform ar Minister for Finance piekrišanu. Katrs parastais loceklis saņem darba samaksu, piemaksas un izdevumu atlīdzinājumus, ko laiku pa laikam var noteikt Minister for Justice, Equality and Law Reform ar Minister for Finance piekrišanu.
10.

Minētās regulas 9. panta 2. un 3. punkts attiecas uz informāciju, kas apstrādātājam ir jāsniedz augu šķirnes īpašniekam, ja starp īpašnieku un apstrādātāju nav noslēgts līgums par šo informāciju: “2. [..] apstrādātājam – neskarot prasības, kas Kopienas tiesību aktos vai dalībvalstu likumos un citos normatīvos aktos izvirzītas attiecībā uz informāciju, – pēc īpašnieka pieprasījuma ir jāsniedz īpašniekam pārskats ar būtisko informāciju. Šādu informāciju uzskata par būtisku: a) apstrādātāja vārds, viņa pastāvīgās dzīves vietas un viņa uzņēmuma reģistrētais nosaukums un adrese; b) fakts, vai apstrādātājs ir apstrādājis vienas vai vairāku šķirņu tos ievāktos produktus audzēšanai, kas pieder īpašniekam, ja par šķirni vai šķirnēm bija paziņots vai kā citādi darīts zināms apstrādātājam; c) ja apstrādātājs tos ir apstrādājis, tad no attiecīgās šķirnes vai šķirņu ievāktā produkta apjoms, kas apstrādāts audzēšanai, un šīs apstrādes rezultāta kopapjoms; d) šā punkta c) apakšpunktā minētās apstrādes laiks un vietas, un e) tās personas vai to personu vārds(-i) un adrese(-es), kam viņš ir apstrādājis ievākto produktu audzēšanai, kā minēts c) apakšpunktā, un attiecīgie apjomi. 3. Šā panta 2. punkta b), c), d) un e) apakšpunktā minētā informācija attiecas uz esošo tirgū laišanas [tirdzniecības] gadu un uz vienu vai vairākiem [trīs] [ ( 6 )] iepriekšējiem tirgū laišanas [tirdzniecības] gadiem, par ko apstrādātājs iepriekš nav iesniedzis attiecīgo pieprasījumu saskaņā ar 4. vai 5. punkta noteikumiem. Tomēr pirmais tirgū laišanas [tirdzniecības] gads, uz ko attiecas informācija, nav agrāk par to gadu, kad izteikts pirmais pieprasījums sniegt informāciju par attiecīgo šķirni vai šķirnēm un attiecīgo apstrādātāju. Šīs regulas 8. panta 4. punkta noteikumus piemēro mutatis mutandis. [..]”
87.

Pirmkārt, no lietas materiāliem izriet, ka pieteikuma iesniedzējs ir dzīvojis kopā ar savu laulāto tikai relatīvi īsu 7 mēnešu periodu un ka viņš nekad nav ticies ar savu bērnu, kuram šobrīd ir piecarpus gadi. Protams, viņš ir ticis izraidīts no Somijas teritorijas pirms šī bērna dzimšanas. Neraugoties uz to, kā jau norādīju, no lietas materiāliem neizriet, ka viņa izraidīšana būtu saistīta ar izbraukšanas rīkojumu no Somijas valsts. Tādējādi ir jājautā, kādā mērā pieteikuma iesniedzējam nebija iespējams apmeklēt savas ģimenes locekļus un tikties ar savu bērnu. Tāpat saskaņā ar šiem pašiem lietas materiāliem L., kura tomēr ir Alžīrijas pilsone un kurai ir ne tikai pastāvīgās uzturēšanās atļauja Somijā, bet arī finanšu līdzekļi, nekad nav devusies uz savu izcelsmes valsti, lai satiktos ar savu vīru un iepazīstinātu viņu ar viņu kopīgo bērnu. Manuprāt, šie elementi nepierāda reālu gribu dzīvot kopā un – no tēva puses – reālu vēlmi nedz tikties ar savu bērnu, nedz rūpēties par viņu.
4.

Austrija būtībā aizstāvas ar argumentu, ka atlaides papildinot vienīgi ģimenes pabalstu un tāpēc to piešķiršana atbilstot Regulai Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu ( 3 ). Arī studējošos no citām dalībvalstīm atbalstot to izcelsmes valstis, un tāpēc tie neesot salīdzināmi ar vietējiem studentiem. Turklāt Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkts pieļaujot studējošajiem no citām dalībvalstīm nepiešķirt studējošo pabalstus. Visbeidzot, Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkts atļaujot studējošajiem no citām dalībvalstīm nepiešķirt studiju pabalstus.
44.

Regulas Nr. 343/2003 15. panta 1. punkta un 15. panta 2. punkta nošķiršanas pamats ir saskatāms apstāklī, ka likumdevējam bija zināms, ka humānās klauzulas piemērošanā ir iespējams nepārredzams daudzveidīgu situāciju skaits un katrai situācijai nevar paredzēt īpašu noteikumu ( 14 ). Šajā gadījumā varētu iedomāties, piemēram, patvēruma meklētāju no kādreizējās koloniālo lielvaru teritorijas, kurām vēl šodien ir dominējoša ietekme uz kultūras apstākļiem dažu patvēruma meklētāju izcelsmes valstīs, vai uz viņu valodu zināšanām, kas var piešķirt īpašu nozīmi apvienošanas ģimeniskajam aspektam ( 15 ). To, vai tādos gadījumos pastāv humāni apsvērumi, kas prasa ģimenes apvienošanu, dalībvalstīm ir jāizvērtē Regulas Nr. 343/2003 15. panta 1. punkta kontekstā. Turpretim minētās regulas 15. panta 2. punktā ir ietverts būtisks to faktisko apstākļu precizējums, kuros īpaši apstākļi ir tik svarīgi, ka parasti ir jāpieņem humāno apsvērumu pastāvēšana un līdz ar to parasti ir jāveic apvienošana atbilstoši regulas 15. panta 1. punktam.
30.

Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzsver, ka daļa no Vācijas juridiskās literatūras, pamatojoties uz Muitas kodeksa 204. panta 1. punkta a) apakšpunkta tekstu, piedāvā vērtējumu, saskaņā ar kuru aplūkojamajā lietā var apgalvot, ka pienākuma neizpilde ir notikusi muitas procedūras izmantošanas “laikā” un to nav “izraisījusi” minētā izmantošana, un līdz ar to nav radies nekāds muitas parāds. Turklāt, tā kā precēm to izvešanas no muitas noliktavas brīdī jau bija noteikts jauns muitošanas režīms un tādēļ pienākumu neizpilde vairs neietekmēja preču statusu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai patiešām muitas parāds var vēl rasties un vai zināmus muitas procedūras pārkāpumus nevajadzētu sodīt kādā citā veidā.
5.

Lai arī šī Regula Nr. 1408/71 saskaņā ar tās 6. pantā teikto vispārīgi aizstāj starpvalstu nolīgumus par sociālo nodrošinājumu, noteiktos gadījumos tās 7. pantā ir paredzēti izņēmumi no šā noteikuma, paredzot, ka citu tiesību normu starpā joprojām piemēro “dažus noteikumus sociālā nodrošinājuma konvencijās, ko dalībvalstis noslēgušas pirms šīs regulas piemērošanas dienas, ar nosacījumu, ka šie noteikumi ir labvēlīgāki pabalstu saņēmējiem vai ka tie izriet no īpašiem vēsturiskiem apstākļiem un to darbības laiks ir ierobežots, ja šie noteikumi ir uzskaitīti III pielikumā” (7. panta 2. punkta c) apakšpunkts).
9.

2006. gada 27. novembrī Ungārijas iestādes paziņoja Komisijai divas valsts atbalsta shēmas, kuras saucās attiecīgi “Atbalsts zemes iegādei aizdevumu ar pazeminātām procentu likmēm veidā” un “Atbalsts zemes gabalu apvienošanai”, precizējot to nolūku pielāgot esošās atbalsta shēmas noteikumiem, kas ir piemērojami valsts atbalsta jomā, un lūdzot tās atļaut līdz 2009. gada 31. decembrim. Pirmo valsts atbalsta shēmu, ar kuru vairs nebija paredzēta valsts garantija, tika piešķirtas lauksaimniecības zemes ar platību no mazākais 1 līdz lielākais 300 hektāriem iegādei. Saņēmēji varēja iegūt aizdevumus ar pazeminātām procentu likmēm summām no mazākais HUF 1 miljona līdz lielākais HUF 75 miljoniem uz laiku no 5 līdz 20 gadiem. Procentu subsīdija bija 50 % no Ungārijas valdības 5 vai 10 gadu obligāciju vidējās peļņas, kas palielināta par 1,75 %. Otrajā shēmā paredzētais atbalsts, kas nebija kumulējams ar atbalstu, kurš tika piešķirts saskaņā ar pirmo shēmu, bija paredzēts, lai ļautu paplašināt lauku saimniecības, iegādājoties zemi tajā pašā vai blakus esošajos zemes gabalos. Atbalstu tika piešķirts līdz 20 % no zemes pirkuma cenas un lielākais HUF 3 miljonu apmērā.
78.

Manuprāt, ikviena koncentrācija un ar to saistīto iespējamo saistību īstenojamība katrā atsevišķā gadījumā ir jāvērtē individuāli. Fakts, ka lietā Petrolessence un SG2R/Komisija netika apstiprināts konkrēts attiecīgo atsavināto aktīvu pircējs, nekādā ziņā neļauj pāragri spriest par šīs koncentrācijas iznākumu. Vēl jo vairāk – varu vien uzsvērt milzīgās atšķirības starp šīs lietas un lietas Pertrolessence un SG2R/Komisija faktiskajiem apstākļiem un it īpaši faktu, ka pēdējā minētajā gadījumā pircējs vēlējās iegādāties tikai mazu daļu no atsavināmiem aktīviem.
54.

Jāatgādina, ka konosaments ir kvīts, ko jūras pārvadātājs izsniedz preču nosūtītājam, kas tiek saukts par “kravas nosūtītāju”, atzīstot, ka tas uzņemas atbildību par šo kravu un saistības to piegādāt pēc šī dokumenta uzrādīšanas. Tajā ir minēti galvenie starp šīm pusēm noslēgtā pārvadājuma līguma nosacījumi, tostarp iespējamā jurisdikcijas noteikšanas klauzula. Lielākajā daļā to dalībvalstu tiesību sistēmu, kas ir vienisprātis šajā jautājumā, tas ir arī indosējams vērtspapīrs, kas īpašniekam preču pārvadājuma laikā ļauj tās nodot pircējam, kas kā konosamenta turētājs kļūst par preču saņēmēju un visu kravas nosūtītāja tiesību un pienākumu īpašnieku attiecībā pret pārvadātāju. Man šķiet, ka, lai gan indosētā vērtspapīra turētājs ir trešā persona sākotnējā pārvadājuma līgumā, ko tas nav noslēdzis, tiek uzskatīts, ka tas ir piekritis šī līguma pamatsaturam, it īpaši tiesas izvēles klauzulai, ciktāl piemērojamajās valsts tiesībās ir paredzēts, ka tam pāriet kravas nosūtītāja tiesības un pienākumi.
5.

No Direktīvas 95/46 1. panta 1. punkta izriet, ka tās mērķis ir dalībvalstu līmenī aizsargāt fizisku personu pamattiesības un brīvības, it īpaši to tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību, attiecībā uz personas datu apstrādi. Tomēr saskaņā ar minētās direktīvas 1. panta 2. punktu šāda aizsardzība nedrīkst ierobežot vai aizliegt personas datu brīvu apriti starp dalībvalstīm. No tā izriet, ka Direktīvas 95/46 mērķis ir izveidot līdzsvaru starp fizisku personu pamattiesību un brīvību aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, no vienas puses, un šādu datu brīvu apriti, no otras puses.
27.

Uzskatīdama, ka, ievērojot jauno tiesisko regulējumu spēļu jomā, pastāv šaubas par EKL 43. un 49. pantā paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības apjoma interpretāciju un tādēļ jānoskaidro, vai tāda valsts sistēma kā Itālijā esošā ierobežo šīs brīvības, Corte Suprema di Cassazione apturēja tiesvedību abās pamatlietās, abos gadījumos uzdodama šādu prejudiciālo jautājumu: “Kā interpretēt EKL 43. un 49. pantu saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību ar sporta pasākumiem saistītu derību jomā, lai varētu noteikt, vai šīs Līguma normas pieļauj vai nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts valsts monopols un tāda koncesiju un atļauju izsniegšanas sistēma, kurai ierobežota skaita koncesiju kontekstā ir raksturīgi, ka: a) pastāv vispārēja tendence aizsargāt tos koncesionārus, kuriem koncesija ir tikusi agrāk piešķirta procedūrā, no kuras prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem; b) pastāv noteikumi, kas faktiski garantē to tirdzniecības tiesību saglabāšanu, kuras tika iegūtas procedūrā, no kuras prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem (piemēram, aizliegums jauniem koncesionāriem savas pārdošanas vietas novietot tuvāk nekā noteiktā attālumā no jau esošajām pārdošanas vietām); c) tiek noteikti gadījumi, kuros koncesionārs zaudē koncesiju un tiek ieturēta drošības nauda ļoti lielā apmērā, citstarp, ja koncesionārs tieši vai netieši veic tādu pārrobežu azartspēļu rīkošanas darbību, kas ir pielīdzināma tai, uz kuru attiecas koncesija?”
92.

Mani nepārliecina Vispārējās tiesas argumentācija, ka Padome esot izpildījusi savu pienākumu norādīt 2008. gadā pieņemtās apstrīdētās regulas pamatojumu, jo 2003. gadā kopējā nostājā, uz kuras pamata apelācijas sūdzības iesniedzējs pirmo reizi tika iekļauts sarakstos, tā esot norādījusi iemeslus, kas to piespieda attiecināt līdzekļu iesaldēšanu arī uz ģimenes locekļiem ( 85 ). Pirmkārt, Kopējās nostājas 2003/297, uz kuru Vispārējā tiesa ir balstījusi savu pamatojumu, preambulas trešajā apsvērumā ir vienīgi norādīts fakts, ka ierobežojošo pasākumu piemērošanas joma tiek attiecināta uz personām, kuras gūst labumu no Birmas valdības politikas, kā arī viņu ģimenēm, nesniedzot paskaidrojumus par šādu paplašināšanu attiecībā uz ģimenes locekļiem. Otrkārt, vienīgi uz šā pamata nevar atzīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, kuram tajā laikā bija 16 gadu, varēja aizstāvēt savas tiesības un ka šis faktiskais stāvoklis ilga līdz apstrīdētās regulas pieņemšanai, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējs ir ierakstīts pielikumā, kura nosaukums ļauj saprast, ka viņa iekļaušanas sarakstā iemesls ir tieši fakts, ka viņš gūst labumu no Birmas valdības ekonomikas politikas ( 86 ). Fakts, ka minētajā sarakstā nav tikuši iekļauti visi Tai Za ģimenes locekļi, mani vedina uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs diez vai varēja secināt, ka pamats viņa iekļaušanai sarakstā bija un joprojām ir viņa ģimeniskā piederība. Sākotnējā kopējā nostājā ietvertajos un vēlākajās kopējās nostājās pārņemtajos paziņojumos, it īpaši tajā, ar kuru ir īstenotā apstrīdētā regula, vienīgi ir pausts, ka ir jāiesaldē personu, kuras gūst labumu, ģimenes locekļu līdzekļi ( 87 ). Vienkāršs šāda veida apgalvojums nevar tikt uzskatīts par pamatojumu tiktāl, ciktāl joprojām nav sniegts pats šo personu līdzekļu iesaldēšanas pamatojums. No tā secināms, ka Vispārējai tiesai, kā es to atgādināju pirmīt, vajadzēja ex nihilo izveidot prezumpciju, kas ļautu a posteriori izskaidrot iemeslus, kas bija pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja iekļaušanai sarakstā.
68.

Es šo punktu neinterpretēju šādā veidā. Oriģinālā 116. punktā nenoliedzami ir norādīts, ka Vispārējās tiesas judikatūra “makes it clear that a person must be notified of the reasons for a decision against him at the time at which the decision is made” ( 63 ) [prasa, lai personai tiktu paziņoti attiecībā uz to pieņemta lēmuma iemesli brīdī, kad lēmums tiek pieņemts]. Tomēr katrā ziņā pārējā apelācijas sūdzības daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja nekad nav uzsvērusi argumentus, lai pierādītu, ka Padomei bija pienākums lēmumu paziņot individuāli. Būtu acīmredzami pārmērīgi uzskatīt, ka vienīgi tas, ka sākotnēji iesniegtā procesuālā rakstā ir izmantots vārds “notified” [paziņoti], nozīmē pamata par pienākumu individuāli paziņot apstrīdēto lēmumu izvirzīšanu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja jebkurā gadījumā nevarēja izvirzīt šādu pamatu, jo, kā uzsvēru iepriekš, tā to nebija izvirzījusi tiesvedībā Vispārējā tiesā. Debates starp lietas dalībniekiem replikā un atbildē uz repliku un pēc tam tiesas sēdē tādējādi nedrīkst maldināt Tiesu attiecībā uz tādu argumentu pieņemamību, kuri ir saistīti ar paziņošanu un kuri ir uzskatāmi par jaunu pamatu attiecībā uz Padomes paziņošanas pienākuma pārkāpumu, kas šajā ziņā ir nepieņemams, jo Tiesas kompetencē ir vienīgi izvērtēt tiesisko risinājumu, kas sniegts saistībā ar pamatiem, kuri diskutēti pirmajā instancē ( 64 ).
9.

Prasītājs cēla administratīvu prasību par apstrīdēto lēmumu, kurā viņš it īpaši pārmeta, ka adresāta identifikācija paziņojumā par aplikšanu ar nodokļiem (pēc vārda, uzvārda un adreses) nav pietiekama, jo tādi paši dati ir trim personām: prasītājam, prasītāja tēvam un prasītāja dēlam. Šā iemesla dēļ paziņojums par aplikšanu ar nodokļiem nav izpildāms un atbildētājam nav tiesību no vairākām personām, kuras atbilst paziņojumā par aplikšanu ar nodokļiem norādītajam aprakstam, izvēlēties tieši prasītāju un vērst piedziņu tieši pret viņu. Šā paša iemesla dēļ paziņojumu par aplikšanu ar nodokļiem arī nevar uzskatīt par pienācīgi izsniegtu prasītājam, ja no lūguma saņēmējas iestādes dokumenta par izsniegšanu saprotams, ka paziņojums par aplikšanu ar nodokļiem tika izsniegts saņēmējam “Milan Kyrian, Studniční 836, 39811 Protivín”, kas saskaņā ar prasītāja viedokli nevar būt pierādījums par pienācīgu nodokļa paziņojuma iesniegšanu prasītājam tieši rokās. Turklāt prasītājs apgalvoja, ka viņš nesaprata dokumentus, kurus viņam vācu valodā atsūtīja Vācijas muitas iestādes, un viņš nevarēja veikt pienācīgus juridiskus pasākumus savu tiesību aizsardzībai. Viņš uzskata, ka viņam nav pienākuma par saviem līdzekļiem nodrošināt Vācijas muitas iestāžu rakstisko dokumentu tulkojumu.
3.

Laikā no 2001. gada jūlija līdz 2003. gada decembrim atbildētājs pamata lietā iegādājās no uzņēmuma, kura tiesības ir pārņēmis prasītājs pamata lietā, gaisa spilvenu sistēmu sastāvdaļas, kuru nepieciešamās detaļas un elementus galvenokārt piegādāja piegādātāji, kas atradās ražošanas ķēdes iepriekšējā posmā. Puses noslēdza piecus ietvarlīgumus šo sastāvdaļu, kuras prasītājam pamata lietā pēc pieprasījuma ar apmaksātu piegādi uz rūpnīcu Kolefero (Itālija) bija jāpiegādā atbildētajam pamata lietā, ražošanai un piegādei, no kuriem katrs attiecās uz noteiktu transportlīdzekļa veidu.
1)

pasākumus, lai saskaņā ar 14. pantu panāktu to, ka, šķērsojot iekšējās robežas, neatkarīgi no tā, vai to dara Savienības vai trešās valsts pilsonis, nenotiek nekāda personu pārbaude;