ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 4. maijā ( )

Lieta C‑138/05

Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie

pret

Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit





1. Šajā lietā College van Beroep voor het bedrijfsleven (Apelācijas tiesa tirdzniecības un rūpniecības jautājumos, Nīderlande) lūdz Tiesu interpretēt Direktīvas 91/414 par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū (turpmāk tekstā – “Augu aizsardzības līdzekļu direktīva” vai “Direktīva”) ( ) 8. pantu.

2. Šis pants nosaka Direktīvas izpildes pārejas pasākumus.

3. Lietas būtība ir šāda. Augu aizsardzības līdzekļu direktīva uzliek dalībvalstīm pienākumu noteikt Direktīvai atbilstošas procedūras atļauju izsniegšanai augu aizsardzības līdzekļiem ( ). Tā nosaka arī, ka pārejas perioda laikā šiem līdzekļiem jāpiemēro valsts atļauju izsniegšanas sistēma, kamēr nav veikts attiecīgo aktīvo vielu novērtējums Kopienu līmenī. Šajā pārejas periodā Nīderlande trīs reizes izdarīja grozījumus savos valsts tiesību aktos (Bestrijdingsmiddelenwet 1962 [Likums par pesticīdiem], turpmāk tekstā – “Bmw”), lai noteiktu augu aizsardzības līdzekļu tiesisko regulējumu: i) sākotnēji, pirms tika sagatavots Kopienas novērtējums, nosakot atļauju izsniegšanu šādiem līdzekļiem, pamatojoties uz tiem pašiem kritērijiem, kas jāizmanto Kopienu novērtējumā; ii) pēc tam, tā kā pirmā pieeja radīja atļauto līdzekļu skaita samazināšanos tirgū, attiecīgi, nosakot atļauju izsniegšanu “lauksaimniecībā nepieciešamiem līdzekļiem”, ja ir iesniegta pilnīga informācija; iii) nesen, papildinot Bmw ar 16.aa pantu.

4. Bmw 16.aa pants nosaka, ka “ja tas ir steidzami nepieciešams lauksaimniecības interesēs” attiecīgais ministrs var noteikt izņēmumu vai atbrīvojumu no laišanas tirgū un lietošanas aizlieguma, kas pretējā gadījumā tiktu piemērots augu aizsardzības līdzeklim, kas satur aktīvu vielu, a) kas ir piegādāta līdz 1993. gada 26. jūlijam, b) kas nav norādīta Augu aizsardzības līdzekļu direktīvā, un c) attiecībā uz kuru šīs direktīvas 8. panta 2. punktā minētā pārbaude ir uzsākta vai turpināta.

5. Pieņemot lēmumu saskaņā ar 16.aa pantu, kompetentā iestāde atbrīvoja vairākas aktīvas vielas. Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie (Dienvidholandes Vides Asociācijas fonds, turpmāk tekstā – “Fonds”) apstrīd šī lēmuma spēkā esamību ar pamatojumu, ka 16.aa pants nav saderīgs ar Augu aizsardzības līdzekļu direktīvu.

Atbilstošās Kopienu tiesību normas

Augu aizsardzības līdzekļu direktīva

6. Augu aizsardzības līdzekļu direktīva regulē gan “augu aizsardzības līdzekļus”, gan “aktīvās vielas”, ko tie satur produktos.

7. Augu aizsardzības līdzekļi ir definēti kā “aktīvas vielas un preparāti, kas satur vienu vai vairākas aktīvas vielas tādā formā, kādā tās tiek piegādātas lietotājam”, kas ir galvenokārt paredzētas augu vai augu produktu aizsardzībai pret kaitīgajiem organismiem ( ). Attiecīgi Direktīva attiecas uz pesticīdiem, fungicīdiem, herbicīdiem, kas tiek lietoti augiem.

8. [Direktīvas] preambulā ir ietverti šādi apsvērumi:

Tā kā:

“[7] dalībvalstīm ir jāpiemēro vienādas normas attiecībā uz augu aizsardzības līdzekļu atļaušanas nosacījumiem un procedūrām;

[8] šādās normās būtu jāparedz, ka augu aizsardzības līdzekļus nevajadzētu laist tirgū vai lietot, ja tie nav oficiāli atļauti, un tie būtu jālieto pienācīgi, ņemot vērā labu augu aizsardzības praksi un integrētu kaitēkļu apkarošanu;

[9] noteikumiem, kas regulē atļauju piešķiršanu, jānodrošina augsti aizsardzības standarti, ar kuru palīdzību jo īpaši jāaizliedz tādu augu aizsardzības līdzekļu atļaušana, kuru radītie draudi veselībai, gruntsūdeņiem un videi, kā arī cilvēku un dzīvnieku veselībai ir lielāki, salīdzinot ar augkopības uzlabošanas mērķi;

[10] augu aizsardzības līdzekļu atļauju piešķiršanas laikā ir nepieciešams pārliecināties, vai tad, ja tos pienācīgi izmanto paredzētajam mērķim, tie ir pietiekami iedarbīgi un nekaitē augiem vai augu produktiem, nepieļaujami neietekmē vidi kopumā un, jo īpaši, nekaitē cilvēku vai dzīvnieku veselībai vai gruntsūdeņiem;

[..]

[14] Kopienas procedūrai nebūtu jāliedz dalībvalstīm savā teritorijā atļaut tādu augu aizsardzības līdzekļu lietošanu ierobežotu laiku, kas satur aktīvo vielu, kura vēl nav iekļauta Kopienas sarakstā, ar noteikumu, ka ieinteresētā puse ir iesniegusi Kopienas prasībām atbilstošu dokumentāciju un dalībvalsts ir secinājusi, ka aktīvā viela un augu aizsardzības līdzekļi varētu atbilst Kopienas nosacījumiem, kas izvirzīti attiecībā uz tiem;

[..]

[18] dalībvalstīm tomēr būtu jādod iespēja atļaut iepriekš minētajiem nosacījumiem neatbilstošus augu aizsardzības līdzekļus, ja to nepieciešams darīt tāpēc, ka augkopību apdraud iepriekš neprognozētas briesmas, ar kurām nevar cīnīties ar citu līdzekļu palīdzību; tā kā Kopienai, cieši sadarbojoties ar dalībvalstīm, būtu jāpārskata šāda atļauju piešķiršana, iesaistot Pastāvīgo augu veselības komiteju.”

9. Direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis paredz, ka augu aizsardzības līdzekļus nedrīkst laist tirgū un izmantot šo valstu teritorijās, ja vien tās nav atļāvušas attiecīgo līdzekli saskaņā ar šo direktīvu.

10. Saskaņā ar Direktīvas 4. panta 1. punktu dalībvalstīm jānodrošina, ka augu aizsardzības līdzeklis tiek atļauts tikai tad, ja, pirmkārt, tā sastāvā esošās aktīvās vielas ir uzskaitītas I pielikumā un ir izpildīti visi tajā izklāstītie nosacījumi (4. panta 1. punkta a) apakšpunkts), un, otrkārt, ir ievērotas 4. panta 1. punkta b)–f) apakšpunktā iekļautās prasības. 4. panta 1. punkta b)–e) apakšpunkts būtībā attiecas uz drošību un efektivitāti, lietojot līdzekli. 4. panta 1. punkta f) apakšpunkts noteic, ka dalībvalstīm ir jānosaka maksimālie pieļaujamie atlieku daudzumi, kuri jādara zināmi Komisijai un ar to jāsaskaņo.

11. 8. panta nosaukums ir “Pārejas perioda pasākumi un izņēmumi”. Tas secīgi regulē pasākumus attiecībā uz jauniem līdzekļiem, kuri satur vēl neapstiprinātas un [I ]pielikumā neiekļautas aktīvās vielas (8. panta 1. punkts – nav attiecināms uz šo lietu), esošiem līdzekļiem, kuri satur šādas aktīvās vielas (8. panta 2. un 3. punkts), un vielām, kas nepieciešamas īpašos apstākļos, lai cīnītos ar neparedzētām briesmām, kuras nevar novērst ar citu līdzekļu palīdzību (8. panta 4. punkts).

12. Direktīvas 8. panta 2. punkta pirmā daļa nosaka, ka atkāpjoties no 4. panta un neierobežojot 8. panta 3. punktu, “12 gadu laikā pēc šīs direktīvas izziņošanas dalībvalsts var atļaut tādu augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū savā teritorijā, kuri satur I pielikumā neiekļautas aktīvās vielas, kas jau ir pieejamas tirgū divus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas datuma” ( ).

13. Direktīvas 8. panta 2. punkta ceturtā daļa paredz:

“Šā punkta pirmajā daļā minētā 12 gadu perioda laikā pēc tam, kad 19. pantā minētā komiteja ir pabeigusi šādas aktīvās vielas pārbaudi, saskaņā ar minētajā pantā izklāstīto procedūru var nolemt, ka šo vielu var iekļaut I pielikumā un ar kādiem nosacījumiem to var iekļaut vai arī, [..] ka šādu aktīvo vielu neiekļaus I pielikumā. Dalībvalstis nodrošina to, ka, ja tas ir būtiski, attiecīgās atļaujas tiek piešķirtas, atsauktas vai mainītas noteiktajā laikā.”

14. Direktīvas 8. panta 3. punkts noteic:

“Saskaņā ar 2. punktu, pārskatot tādus augu aizsardzības līdzekļus, kas satur aktīvo vielu, kā arī pirms šādas pārskatīšanas, dalībvalstis piemēro 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) līdz v) un c) līdz f) apakšpunktos noteiktās prasības saskaņā ar attiecīgo valstu noteikumiem par iesniedzamajiem datiem.”

15. Direktīvas 8. panta 4. punkts paredz:

“Tālāk atkāpjoties no 4. panta, īpašos apstākļos dalībvalsts var izsniegt atļauju 4. pantam neatbilstošu augu aizsardzības līdzekļu laišanai tirgū uz laiku, kas nepārsniedz 120 dienas, paredzot tos izmantot ierobežotā un kontrolētā veidā, ja šāds pasākums ir nepieciešams, lai cīnītos ar neparedzētām briesmām, kuras nevar novērst ar citu līdzekļu palīdzību. Šajā gadījumā attiecīgā dalībvalsts nekavējoties informē pārējās dalībvalstis un Komisiju par savu rīcību. Saskaņā ar 19. pantā izklāstīto procedūru nekavējoties tiek nolemts, vai un ar kādiem nosacījumiem dalībvalsts uzsākto pasākumu var pagarināt uz noteiktu laiku, atkārtot vai atcelt.”

16. Direktīvas 8. panta 2. punktā noteiktais 12 gadu pārejas periods attiecībā uz aktīvajām vielām, kuras novērtētas pirmā posma ietvaros saskaņā ar Komisijas programmu šādu vielu izvērtēšanai, ir pagarināts līdz 2006. gada 31. decembrim, un attiecībā uz tām vielām, kuras novērtētas otrā posma ietvaros, līdz 2007. gada 30. septembrim, un attiecībā uz tām, kuras novērtētas trešā posma ietvaros, līdz 2008. gada 31. decembrim ( ).

17. Direktīvas 13. panta 1. punkts nosaka dokumentāciju, kas dalībvalstīm ir jāpieprasa no pieteikuma iesniedzēja atļaujas izsniegšanai augu aizsardzības līdzekļiem un kura jāiesniedz kopā ar pieteikumu. 13. panta 6. punkts noteic:

“Atkāpjoties no 1. punkta, attiecībā uz aktīvajām vielām, kuras jau ir pieejamas tirgū divus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas, dalībvalstis, pienācīgi ievērojot Līguma noteikumus, var turpināt piemērot iepriekšējos attiecīgās valsts noteikumus par datu prasībām, kamēr šādas vielas nav iekļautas I pielikumā.”

18. Direktīvas 23. panta 1. punkts nosaka, ka dalībvalstīm jāpieņem normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības divu gadu laikā no tās izziņošanas. Nav strīda par to, ka direktīva tika izziņota 1991. gada 26. jūlijā.

Biocīdo produktu direktīva

19. Uzdotajā prejudiciālajā jautājumā nedaudz ir minēta arī Direktīva 98/8 par biocīdo produktu laišanu tirgū (turpmāk tekstā – “Biocīdo produktu direktīva”) ( ).

20. Šī direktīva attiecas uz biocīdo produktu atļaušanu un laišanu tirgū izmatošanai dalībvalstīs. “Biocīdie produkti” ir definēti kā produkti, kas paredzēti, lai iznīcinātu, atbaidītu, padarītu nekaitīgu, kavētu iedarbību vai citādi kontrolējami ķīmiski vai bioloģiski iedarbotos uz jebkuru organismu, kura klātbūtne ir nevēlama vai kuram piemīt kaitīga iedarbība uz cilvēkiem, to darbībām vai produktiem, ko tie izmanto vai ražo, vai uz dzīvniekiem, vai uz vidi ( ).

21. Saskaņā ar 3. panta 1. punktu dalībvalstis “nosaka, ka biocīdo produktu nedrīkst laist tirgū un izmantot tās teritorijā, ja vien tas nav atļauts saskaņā ar šo direktīvu”.

22. Direktīvas 5. panta 1. punkts nosaka, ka dalībvalstis atļauj biocīdo produktu tikai tad, ja “tajā iekļautā aktīvā viela(‑s) minēta I vai I A pielikumā un ir izpildītas visas prasības, kas izklāstītas šajos pielikumos”, kā arī ja izpildīti vairāki citi nosacījumi.

23. Direktīvas 16. panta 1. punkts noteic:

“[..] atkāpjoties no 3. panta 1. punkta, 5. panta 1. punkta [..], 10 gadus pēc [2000. gada 14. maija] dalībvalsts var turpināt piemērot tās pašreizējo sistēmu vai praksi biocīdo produktu laišanai tirgū. Jo īpaši saskaņā ar tās noteikumiem valsts var atļaut savā teritorijā laist tirgū biocīdo produktu, kas satur I vai I A pielikumā neminēto aktīvo vielu šim produkta tipam. Šādas aktīvās vielas jālaiž tirgū [2000. gada 14. maijā] kā biocīdā produkta aktīvās vielas [..].”

Atbilstošās valsts tiesību normas

Bmw

24. Ar Bmw ir nodibināta College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen (Padome, kas izsniedz atļaujas pesticīdu laišanai tirgū, turpmāk tekstā – “CTB”) un noteikts, ka lēmumus, kas ir saistīti ar pesticīdu atļaušanu vai reģistrāciju, saskaņā ar pieteikumu pieņem šī iestāde. 1994. gadā Bmw tika izdarīti grozījumi, lai transponētu Augu aizsardzības līdzekļu direktīvu( ).

25. Bmw 2. panta 1. punkts nosaka:

“Nīderlandē ir aizliegts piegādāt, turēt vai glabāt, ievest vai izmantot jebkāda veida pesticīdus, attiecībā uz kuriem nav pierādīts, ka tie ir atļauti saskaņā ar šo likumu [..].”

26. Bmw 3. pants nosaka, ka augu aizsardzības līdzekli nevar atļaut, ja nav ievēroti visi noteiktie nosacījumi. Šie nosacījumi būtībā atbilst Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 4. panta 1. punktam.

27. Bmw 16.a panta 1. punkta a) apakšpunkts nosaka, ka īpašos gadījumos kompetentais ministrs var noteikt izņēmumu vai atbrīvojumu no 2. panta 1. punkta attiecībā uz laika periodu, kas nepārsniedz 120 dienas, “ja šāds pasākums ir nepieciešams, lai cīnītos ar neparedzētām briesmām, kuras nevar novērst ar citu līdzekļu palīdzību” (atbilst Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 4. punktam).

28. Bmw 16.aa panta 1. punkts nosaka, ka “ja tas ir steidzami nepieciešams lauksaimniecības interesēs” kompetentais ministrs var noteikt izņēmumu vai atbrīvojumu no aizlieguma, kurš citādāk tiktu piemērots augu aizsardzības līdzeklim, kas satur aktīvu vielu, a) kas ir laista tirgū līdz 1993. gada 26. jūlijam, b) kas nav norādīta Augu aizsardzības līdzekļu direktīvā, c) attiecībā uz kuru šīs direktīvas 8. panta 2. punktā minētā pārbaude ir uzsākta vai turpināta pēc 2003. gada 26. jūlija.

29. Bmw 16.aa panta 2. punkts noteic, ka šie izņēmumi vai atbrīvojumi var tikt pakļauti dažādiem nosacījumiem vai ierobežojumiem un var tikt atsaukti katrā laikā. Tomēr ir jānorāda, ka šādu izņēmumu vai atbrīvojumu ilgums nav citā veidā ierobežots.

16.aa panta pamatojums

30. No lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu izriet, ka 1995. gadā Nīderlande izvēlējās neizmatot Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punktā noteiktos pārejas noteikumus, bet pirms aktīvo vielu novērtējuma Kopienu līmenī veikšanas izlēma atļauju piešķiršanas augu aizsardzības līdzekļiem pamatotību izvērtēt saskaņā ar Kopienas kritērijiem. Tā rezultātā būtisks skaits līdzekļu atļauju netika pagarināts pēc to termiņa beigām. Attiecīgi Nīderlandes dārzkopji varēja izmantot mazāku skaitu līdzekļu nekā viņu konkurenti citās dalībvalstīs.

31. Mēģinot mainīt šo izveidojušos situāciju, Bmw tika grozīts, papildinot to ar 25. c pantu, kurš regulēja “lauksaimnieciski nepieciešamu augu aizsardzības līdzekļu” atļaušanu. Tomēr šis pasākums bija acīmredzami neveiksmīgs, jo nozares pārstāvjus ( ) no tā atturēja izmaksas, kas saistītas ar prasību iesniegt pilnīgu dokumentāciju. Fonds norāda arī, ka iesniedzējiem bija jāpierāda, ka līdzekļi ir patiešām nepieciešami, un ka nevienam no iesniedzējiem tas neizdevās.

32. Tādējādi 2002. gadā 25. c pantu aizstāja ar 16.aa pantu.

Pamata tiesvedība un prejudiciālie jautājumi

33. Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (lauksaimniecības, dabas un pārtikas kvalitātes ministrs, turpmāk tekstā – “Ministrs”) 2004. gada 21. aprīlī izdeva rīkojumu par augu aizsardzības līdzekļu atbrīvojumiem 2004. gadā. Ar šo rīkojumu, kurš pieņemts, pamatojoties uz Bmw 16.aa pantu, šajā rīkojumā minētie lietotāji un tajā raksturotās kultūras ir atbrīvotas no Bmw 2. panta 1. punktā minētā aizlieguma, ja ir izpildīti zināmi nosacījumi. Rīkojums noteica, ka tā spēkā esamība beidzas 2005. gada 1. janvārī.

34. Ministrs 2004. gada 28. aprīlī izdeva rīkojumu, ar kuru grozīja iepriekšminēto rīkojumu, attiecinot tajā noteiktos izņēmumus arī uz vairāku augu aizsardzības līdzekļu īpašu lietojumu.

35. 2004. gada jūnijā Fonds iesniedza sūdzību par 2004. gada 28. aprīļa rīkojumu.

36. Ministrs 2004. gada oktobrī šo sūdzību atzina daļēji par nepieņemamu un daļēji par nepamatotu.

37. Fonds iesniedza sūdzību iesniedzējtiesā. Šai tiesai radās šaubas par vairākiem Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas interpretācijas jautājumiem. Tādēļ tā apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai sešus prejudiciālus jautājumus ( ).

38. Fonds, Dānijas, Francijas, Grieķijas un Nīderlandes valdības un Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Tiesas sēde ar lietas dalībnieku piedalīšanos netika pieprasīta un tāda arī nenotika.

Spriedums lietā Stichting ZHM I

39. Saistībā ar iepriekšējo Fonda uzsākto tiesvedību Tiesa jau ir sniegusi skaidrojumu gan par Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta, gan par Biocīdo produktu direktīvas 16. panta interpretāciju lietā C‑316/04 (turpmāk tekstā – “Stichting ZHM I”) ( ).

40. Lieta Stichting ZHM I bija saistīta ar Bmw 25.d pantu, kurš arī ir iekļauts Bmw 2002. gadā. Šī tiesību norma būtībā nosaka, ka atļauju atkārtota izsniegšana iepriekš atļautiem līdzekļiem, kuros esošās aktīvās vielas CTB ir klasificējusi, notiek uz likuma pamata – tādējādi neveicot pilnīgu novērtējumu, kas pretējā gadījumā būtu jāveic saskaņā ar Bmw 3. panta 1. punktu. Tā vietā, lai veiktu pilnīgu novērtējumu, CTB, veicot aktīvo vielu klasificēšanu, “ir jāņem vērā” noteiktas šo vielu sekas.

41. Fonds apstrīdēja CTB lēmumu, ar kuru tā klasificēja vairākas aktīvās vielas. Saskaņā ar Bmw 25.d pantu Augu aizsardzības līdzekļus, kuri satur šīs aktīvās vielas, ir atļauts izmantot automātiski.

42. Tiesa spriedumu lietā Stichting ZHM I pieņēma pēc tam, kad šajā lietā jau bija iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un rakstveida apsvērumi. Kā izriet no turpmākā, lielākā daļa no atbildēm uz uzdotajiem jautājumiem tiešā vai netiešā veidā ir atrodamas šajā spriedumā.

43. Tomēr var būt lietderīgi šajā sakarā minēt vairākus Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. un 3. punkta aspektus, kuri izriet no sprieduma lietā Stichting ZHM I. Abas šīs tiesību normas ir piemērojamas pārejas periodā.

44. Saskaņā ar 8. panta 2. punktu dalībvalstis var izsniegt atļaujas augu aizsardzības līdzekļiem, kas jau laisti tirgū līdz 1993. gada 26. jūlijam, pat ja tie satur aktīvās vielas, kuras nav novērtētas Kopienu līmenī. Tiesa nosprieda, ka dalībvalstīm, izsniedzot šādas atļaujas, nav jāievēro šīs direktīvas 4. pants ( ).

45. Tomēr saskaņā ar 8. panta 2. punktu izsniegtajām atļaujām nav obligāti jāpaliek spēkā, līdz attiecīgā aktīvā viela tiek novērtēta Kopienu līmenī. Tas izriet no 8. panta 3. punkta, kurš atļauj dalībvalstīm pēc to ierosinājuma pārbaudīt augu aizsardzības līdzekļus, kuriem izsniegtas atļaujas saskaņā ar 8. panta 2. punktu, ja ir kādas norādes, ka nav ievērots kāds no to izsniegšanai nepieciešamajiem nosacījumiem. Šai pārbaudei jānotiek laikā, kad saskaņā ar 8. panta 2. punktu izsniegtā atļauja ir spēkā esoša. Lai izlemtu, vai veikt šādu pārbaudi, dalībvalstij ir jāpiemēro šīs direktīvas 4. panta 1. punkta nosacījumi ( ), bet valsts tiesību akti nosaka to, kāda informācija ir jāsniedz ( ).

46. Turpinājumā noderīgi varētu būt sniegt vispārējas iepriekšējas piezīmes par Direktīvas 8. pantu. Ir skaidrs, ka likumdevēja nodoms bija ar 8. pantu vispārīgi noteikt vairākus apstākļu kopumus, kas var būt pamats atkāpēm un ierobežotām un/vai laikā ierobežotām atkāpēm no vispārējiem un vienotajiem noteikumiem, kas citos gadījumos piemērojami saskaņā ar Direktīvu. Lai gan šie noteikumi pieļauj atkāpes no parastajiem noteikumiem, no to vispārīgās sistēmas tikpat skaidri izriet, ka tomēr, cik vien iespējams, ir jāņem vērā Direktīvas vispārējie nolūki un mērķi.

Pieņemamība

47. Francija iepriekš ir izvirzījusi jautājumu par pirmo divu prejudiciālo jautājumu pieņemamību. Tā kā uz šiem jautājumiem jau katrā ziņā ir atbildēts spriedumā lietā Stichting ZHM I, neskatoties uz to, ka līdzīgu iebildi par pieņemamību (neveiksmīgi) izvirzīja Francija ( ), es uzskatu, ka Tiesai tas nav jāizskata.

Par pirmo jautājumu

48. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. pantu valsts tiesa var piemērot pēc šīs direktīvas 23. pantā paredzētā termiņa beigām. No lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu skaidri izriet, ka uzdotais jautājums ir par to, vai 8. pantam ir tieša iedarbība. Iesniedzējtiesa uzskata, ka par Bmw 16.aa panta saderību ar šīm normām tā var lemt vienīgi tad, ja uz jautājumu tiktu sniegta apstiprinoša atbilde.

49. Pirmais jautājums ir identisks pirmā prejudiciālā jautājuma pirmajai daļai lietā Stichting ZHM I.

50. Tiesa spriedumā šajā lietā noteica, ka “piemērojot valsts tiesību aktus un it īpaši tādu tiesisko regulējumu, kā šajā gadījumā, kas pieņemts īpaši, lai izpildītu kādas direktīvas prasības, valsts tiesai tie jāinterpretē, cik vien iespējams ņemot vērā attiecīgās direktīvas saturu un mērķi, lai sasniegtu direktīvā paredzēto rezultātu un tādējādi izpildītu EKL 249. panta trešo daļu” ( ).

51. Ģenerāladvokāts Džeikobs [Jacobs], paužot līdzīgu viedokli, secinājumos ir norādījis, ka iesniedzējtiesai ir nepieciešama attiecīgo Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas un Biocīdo produktu direktīvas normu interpretācija, neatkarīgi no tā, vai tām ir tieša iedarbība. Tāpēc viņš neuzskatīja par nepieciešamu atbildēt uz pirmo prejudiciālo jautājumu tādā veidā, kā tas ir uzdots, jo valsts tiesa saņems pietiekamas norādes ar atbildēm uz pārējiem jautājumiem ( ).

52. Iespējams, ka to pašu iemeslu dēļ Tiesa neatbildēja uz šo jautājumu tieši.

53. Manuprāt, uz pirmo prejudiciālo jautājumu šajā lietā ir jāatbild tāpat.

Par otro jautājumu

54. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punktam ir tāda pati nozīme kā Biocīdo produktu direktīvas 16. pantam. Iesniedzējtiesa norāda, ka Biocīdo produktu direktīvas 16. panta 1. punkts noteic, ka dalībvalsts pārejas periodā “var turpināt piemērot savu pašreizējo sistēmu vai praksi biocīdo produktu laišanai tirgū”. Būtībā tā vēlas uzzināt, vai Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tāpat kā šī tiesību norma, kas (pēc tās uzskata) atļauj dalībvalstij pārejas periodā saglabāt savu “pašreizējo sistēmu vai praksi” biocīdo produktu laišanai tirgū, neatkarīgi no tā, kādā veidā šāda sistēma vai prakse darbojas.

55. Šis jautājums ir identisks otrajam prejudiciālajam jautājumam lietā Stichting ZHM I ( ).

56. Spriedumā šajā lietā Tiesa nosprieda, ka Biocīdo produktu direktīvas 16. panta 1. punktam ir tāda pati nozīme kā Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punktam ( ).

Par trešo un ceturto jautājumu

57. Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punkts ir norma, kas rada pienākumu “atturēties no jebkādas darbības”, t.i., vai dalībvalsts var grozīt pastāvošo sistēmu vai lietoto praksi tikai tad, ja tā tiek aizstāta ar šai direktīvai atbilstošu iepriekšēju pārbaudi, kas veicama pirms atļauju augu aizsardzības līdzekļiem izsniegšanas. Uzdodot ceturto jautājumu, tā vēlas uzzināt, vai, ja atbilde uz trešo jautājumu ir noliedzoša, 8. panta 2. punkts nosaka ierobežojumus grozījumu izdarīšanai valsts tiesiskajā regulējumā par biocīdo produktu laišanu tirgū un, ja nosaka, tad – tieši kādus. Tādējādi ērtāk ir šos jautājumus aplūkot kopā.

58. Lietā Stichting ZHM I iesniedzējtiesa vēlējās uzzināt, vai Biocīdo produktu direktīvas 16. panta 1. punkts ietver pienākumu “atturēties no jebkādas darbības” un, ja neietver, vai šī tiesību norma ietver citus ierobežojumus attiecībā uz dalībvalstu tiesībām pārejas periodā grozīt pastāvošo atļauju izsniegšanas sistēmu.

59. Uzdodot šos jautājumus, valsts tiesa būtībā vēlējās uzzināt ( ), vai dalībvalsts sistēmu vai praksi, kas pastāvēja Biocīdo produktu direktīvas spēkā stāšanās laikā, var grozīt i) tikai tad, ja atļaujas biocīdiem produktiem izsniegšanai nepieciešamais novērtējums tiek veikts saskaņā ar direktīvu, ii) tikai tad, ja grozījumi neietekmē pašreizējās sistēmas vai prakses struktūru, vai iii) tikai tad, ja nav ierobežojumu, izņemot tos, kas saskaņā ar EKL 10. pantu ir piemērojami šīs direktīvas transponēšanas laikā saskaņā ar spriedumu lietā Inter‑Environnement Wallonie ( ).

60. Spriedumā lietā Inter-Environnement Wallonie Tiesa nosprieda, ka direktīvas transponēšanas laikā dalībvalstij ir jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt rezultātu, kādu paredzēts sasniegt ar šo direktīvu, un valsts tiesai ir jānovērtē, vai iepriekš minētais attiecas uz attiecīgajām valsts tiesību normām ( ).

61. Spriedumā lietā Stichting ZHM I Tiesa nosprieda, ka Biocīdo produktu direktīvas 16. panta 1. punkts nerada pienākumu “atturēties no jebkādas darbības”. Tomēr nevar uzskatīt, ka dalībvalstīm ir neierobežotas tiesības izdarīt grozījumus savās atļauju biocīdiem produktiem izdošanas sistēmās. Pārejas perioda mutatis mutandis ir piemērojams lietā Inter‑Environnement Wallonie Tiesas noformulētais princips attiecībā uz pārejas periodu, kas noteikts Biocīdo produktu direktīvas 16. panta 1. punktā un kura laikā dalībvalstīm ir tiesības turpināt piemērot savu valsts tiesisko regulējumu, pat ja tas neatbilst minētās direktīvas prasībām. Tādējādi valsts tiesai ir jānovērtē, vai iepriekš minēto var attiecināt uz valsts tiesību normām, kuru likumība tai ir jāpārbauda ( ).

62. Tiesa spriedumā lietā Stichting ZHM I ir arī secinājusi, ka Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punktā un Biocīdo produktu direktīvas 16. panta 1. punktā paredzētajiem pārejas režīmiem ir vienāda nozīme, jo abu šo normu mērķis ir atļaut dalībvalstīm abās šajās direktīvās noteikto pārejas periodu laikā piemērot jau esošās valsts atļauju izsniegšanas procedūras tādu produktu laišanai tirgū, uz kuriem attiecas minētās direktīvas un kuri satur aktīvas vielas, kas vēl nav novērtētas Kopienu līmenī ( ).

63. No šīs analīzes es izdaru šādus secinājumus. Pirmkārt, arī Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punkts nerada pienākumu “atturēties no jebkādas darbības”. Otrkārt, no EKL 10. panta otrās daļas un EKL 249. panta trešās daļas izriet, ka 8. panta 2. punktā paredzētā pārejas perioda laikā dalībvalstij ir jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt rezultātu, kādu paredzēts sasniegt ar Augu aizsardzības līdzekļu direktīvu. Treškārt, valsts tiesai ir jānovērtē, vai iepriekš minēto var attiecināt uz valsts tiesību normām, kuru likumība tai ir jāpārbauda, ņemot vērā visus pārējos kritērijus, ko Tiesa ir noteikusi atbilstības novērtēšanai.

Par piekto jautājumu

64. Ar piekto jautājumu, ja atbilde uz ceturto jautājumu ir noliedzoša, tiek jautāts, kādi kritēriji valsts tiesai ir jāizmanto, novērtējot, vai pastāv apstākļi, kas nopietni apdraud rezultātu, kādu paredzēts sasniegt ar Augu aizsardzības līdzekļu direktīvu.

65. No lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu izriet, ka valsts tiesa it īpaši vēlas uzzināt, vai EKL 10. pants vai Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas normas aizliedz dalībvalstij atcelt tās sākotnējo lēmumu par direktīvas transpozīciju un noteikt jaunu izņēmumu, kad netiek prasītas atļaujas, un nevis izmantot šajā tiesību normā paredzētās tiesības saglabāt pašreizējo sistēmu vai praksi.

66. Fonds argumentācijas sākumā norāda, ka Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas devītais apsvērums izvirza augstus aizsardzības standartus un skaidri nosaka, ka cilvēku un dzīvnieku veselībai ir augstāka prioritāte nekā augkopības uzlabošanas mērķim. Atļauju izsniegšanas kārtībai ir nozīmīga loma, un tas nozīmē, ka pašai atļauju izsniegšanai jāatbilst pietiekamiem kvalitātes standartiem. Tādējādi atļauju izsniegšanā ir jāiekļauj arī atbilstošs riska novērtējums. Tas faktiski ir vienīgais pamatojums prasībai saņemt atļauju ( ). Neatbilstošs novērtējums apdraud vairākus mērķus, kurus paredzēts, cik vien iespējams, sasniegt ar Direktīvu, sākot ar 1993. gadu – it īpaši sasniegt augstus veselības un vides aizsardzības standartus un novērst augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū pirms veikts atbilstošs novērtējums.

67. Fonds uzskata, ka Bmw 16.aa panta piemērošanas rezultātā netiek veikts atbilstošs novērtējums. Šķiet, ka “steidzama nepieciešamība lauksaimniecības interesēs” ir vissvarīgākā. Taču, lietojot praktiski 16.aa pantu, tas pieļauj, ka attiecīgais ministrs izlemj, vai ņemt vērā vides aizsardzības kritērijus vai citas intereses. Viņam nav pienākuma veikt riska novērtējumu. Praksē augu aizsardzības līdzekļi ir atbrīvoti pat tad, ja tie neatbilst vienam vai vairākiem vides aizsardzības kritērijiem. Tādējādi 16.aa pants ir tiešā pretrunā ar Direktīvas mērķiem un apdraud tās izpildi.

68. Nīderlandes valdība pauž pretēju viedokli, kas nav pārsteigums. Argumentācijas sākumā tā norāda (līdzīgi kā ģenerāladvokāta Džeikobsa Biocīdo produktu direktīvas vērtējumā lietā Stichting ZHM I ( )), ka Augu aizsardzības līdzekļu direktīva paredz i) tiesisko regulējumu biocīdo produktu laišanai tirgū, kā pamatā ir atļauju izsniegšanas procedūra, ii) atļauju savstarpēju atzīšanu un iii) to aktīvo vielu pozitīvā saraksta izveidošanu Kopienas līmenī, kuras var izmantot augu aizsardzības līdzekļos. Šajā sakarā tā norāda uz šādiem aspektiem.

69. Pirmkārt, Nīderlandē nevar tikt izsniegta atļauja augu aizsardzības līdzekļiem, kamēr nav pieņemts pozitīvs administratīvs lēmums. Tas attiecas arī uz augu aizsardzības līdzekļiem, kuri satur aktīvās vielas, kas vēl nav novērtētas Kopienu līmenī.

70. Otrkārt, Bmw 16.aa pants attiecas vienīgi uz augu aizsardzības līdzekļiem, kas satur aktīvās vielas, kuras vēl nav novērtētas Kopienu līmenī. Pamatojoties uz šo tiesību normu, praksē atļaujas izsniedz tikai uz dažiem mēnešiem un katrā ziņā ne ilgāk kā uz gadu. Turklāt šāda atļauja var tikt izsniegta tikai tad, ja līdzeklis neapdraud sabiedrības vai tās lietotāja veselību un ja nepastāv nevēlams risks videi. Fakts, ka 16.aa pants nenosaka, ka pieteikuma iesniedzējam jāsniedz Direktīvas 13. panta 1. punktā minētā informācija, nav pretrunā Direktīvai, jo 13. panta 6. punkts atļauj dalībvalstīm turpināt piemērot iepriekšējos valsts tiesību aktus par datu prasībām.

71. Treškārt, ja Komisija izlemj neiekļaut aktīvo vielu I pielikuma sarakstā vai paredz nosacījumus tās iekļaušanai, tad pagaidu atļauju izsniegšanas var grozīt vai atsaukt termiņā, ko Komisija tam noteikusi savā lēmumā. Saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem ministrs var jebkurā laikā atsaukt izsniegto atļauju (16.aa panta 2. punkts). Turklāt saskaņā ar 16.aa panta 1. punkta c) apakšpunktu viņam pat ir pienākums to darīt, jo saskaņā ar 16.aa pantu atļauja var tikt izsniegta tikai augu aizsardzības līdzekļiem, kuru sastāvā ir aktīvās vielas, ko Komisija vēl nav novērtējusi.

72. Visbeidzot, EKL 10. pants neaizliedz dalībvalstij manīt a fortiori tās sākotnējo lēmumu neizmantot pārejas periodu, it īpaši tad, ja šis lēmums ir saistīts ar kavēšanos Kopienu līmenī.

73. Komisija uzskata, ka ar Bmw 16.aa pantu noteiktā sistēma de facto rada atļauju izsniegšanu un nevis “pārskatīšanu” Direktīvas 8. panta 3. punkta izpratnē. Tādējādi 16.aa pantā noteiktais tiesiskais regulējums ir jāvērtē, pamatojoties uz 8. panta 2. punktu. (Direktīvas 8. panta 4. punkts nav atbilstošs, jo 16.aa pants nenosaka atļauju izsniegšanu augu aizsardzības līdzekļiem neparedzētu briesmu gadījumā). Direktīva nenosaka īpašas prasības atļauju izsniegšanai šiem līdzekļiem pārejas perioda laikā. Komisija norāda, ka saskaņā ar iesniedzējtiesas apgalvojumu risks cilvēkiem un videi ir pieņemamā līmenī. Tādējādi Direktīvas mērķis nav nopietni apdraudēts.

74. Dānijas valdība apgalvo, ka, tā kā termiņš Direktīvas transponēšanai ir beidzies kādu laiku atpakaļ, dalībvalstu rīcības brīvība pārejas periodā ir jānovērtē tikai pamatojoties uz šīs Direktīvas normām un tieši uz 8. pantu kopā ar attiecīgajām 4. panta normām, ņemot vērā 23. pantā transponēšanai paredzēto laiku. EKL 10. pants uz to neattiecas.

75. Ne Francijas valdība, ne Grieķijas valdība neiesniedza atsevišķus apsvērumus par piekto jautājumu.

76. Es piekrītu Fondam, ka Direktīvas apsvērumi ( ) norāda, ka visa atļauju izsniegšanas sistēma, ko ievieš šī Direktīva, ir pamatota ar nepieciešamību augstā līmenī aizsargāt veselību, gruntsūdeņus un vidi. Jāpieņem, ka Kopienu likumdevējs nebija paredzējis, ka saskaņā ar 8. pantā noteiktajām dažādajām pārejas normām dalībvalstīm piešķirtā rīcības brīvība apdraudētu šo mērķi.

77. Direktīvas četrpadsmitajā apsvērumā – kuru es uzskatu par attiecināmu uz 8. pantā regulēto pārejas periodu – ir aprakstīts paredzētais dalībvalstu tiesību apjoms “savā teritorijā atļaut lietot ierobežotu laiku tādus augu aizsardzības līdzekļus, kas satur aktīvo vielu, kura vēl nav iekļauta Kopienas sarakstā”. Apsvērumā šīs tiesības ir pakļautas diviem nosacījumiem. Ieinteresētai personai ir “jāiesniedz Kopienas prasībām atbilstoša dokumentācija” un dalībvalstij ir “jāsecina, ka aktīvā viela un augu aizsardzības līdzekļi varētu atbilst Kopienas nosacījumiem, kas izvirzīti attiecībā uz tiem” ( ).

78. Tādējādi no šī apsvēruma izriet, ka pārejas periodā dalībvalstīm acīmredzot nav paredzētas neierobežotas izvēles tiesības. Lai arī dalībvalstis var turpināt piemērot savas valsts procedūras, tomēr i) šīm procedūrām jānodrošina pietiekams līdzekļu un to aktīvo vielu novērtējums un ii) dalībvalstis (būtībā) veic novērtējumu, kas uzskatāms par pilnvarojumu veikt Kopienu līmenī paredzēto novērtējumu, un tām ir jāatļauj aktīvās vielas un līdzekļi tikai tad, ja ir pamatoti uzskatīt tos par atbilstošiem Kopienu kritērijiem.

79. Iebilstot pret šo pamatojumu, es atsaukšos uz materiālām tiesību normām, kas atspoguļo četrpadsmito apsvērumu. Tiesa jau ir noteikusi, ka 8. panta 2. punkts ir interpretējams tā, ka gadījumā, ja dalībvalsts ļauj savā teritorijā laist tirgū līdzekļus saskaņā ar šo normu, tai nav jāievēro Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 4. panta vai 8. panta 3. punkta īpašie noteikumi ( ). Direktīvas 8. panta 3. punktā noteiktās pārskatīšanas procedūras atšķiras no 8. panta 2. punktā paredzētās atļauju izdošanas procedūras ( ). Šī pārskatīšanas procedūra var tikt piemērota (šķiet, jebkurā laikā) līdzekļiem, kuriem jau izsniegta atļauja saskaņā ar 8. panta 2. punktu ( ), un, šādi piemērojot šo pantu, dalībvalstīm ir jāievēro Direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i)–v) daļā un c)–f) apakšpunktā paredzētās prasības ( ).

80. Manuprāt, būtu ļoti dīvaini interpretēt 8. panta 2. punktu tā, ka saskaņā ar šo normu dalībvalstis var izmantot atļauju izsniegšanas procedūru, kas neprasa jebkādu sīkāku dokumentāciju, kas raksturotu līdzekli un tā aktīvās vielas. Ir grūti saprast, kādā veidā, neesot šādai dokumentācijai, varētu notikt četrpadsmitajā apsvērumā paredzētā pārbaude. Līdz brīdim, kamēr dalībvalsts veiktu pārskatīšanu saskaņā ar 8. panta 3. punktu, izvērtējuma un atļaujas izsniegšanas pamatā (potenciāli) būtu tikai nedaudz informācijas.

81. Tāpat būtu arī dīvaini, ja 8. panta 2. punkts pieļautu tādu atļauju izsniegšanas kārtību, kurā nebūtu ietvertas saistošas prasības kompetentajai iestādei ņemt vērā attiecīgā līdzekļa ietekmi uz veselību, gruntsūdeņiem vai vidi. Nepastāvot šādai prasībai, arī šajā gadījumā ir grūti konstatēt, kā līdz pārskatīšanai saskaņā ar 8. panta 3. punktu varētu tikt garantēta atbilstība Direktīvas mērķiem.

82. Es piekrītu, ka praksē, izmantojot tiesības, ko tam paredz Bmw 16.aa pants, pirms atļaujas piešķiršanas līdzeklim kompetentais ministrs var precīzi un pareizi ņemt vērā vides apsvērumus ( ). Nemainīgs paliek fakts, ka ar Bmw 16.aa pantu noteiktā sistēma neparedz attiecīgu ministra pienākumu.

83. Tādējādi es uzskatu, ka valsts tiesai, izvērtējot, vai pastāv apstākļi, kas nopietni apdraud rezultātu, kādu paredzēts sasniegt ar Augu aizsardzības līdzekļu direktīvu, cita starpā jāņem vērā ar valsts tiesību aktiem noteiktās sistēmas struktūra. Ir jāuzskata, ka tās normas, ar kurām ievieš tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru nav prasīts iesniegt dokumentus un kompetentai iestādei netiek prasīts ņemt vērā ietekmi uz veselību, gruntsūdeņiem vai vidi, nopietni apdraud rezultātu, kādu paredzēts sasniegt ar Direktīvu.

84. Valsts tiesa vēlas arī saņemt norādes cita starpā par atsevišķiem, bet tomēr saistītiem jautājumiem, t.i., vai EKL 10. pants vai Augu aizsardzības līdzekļu direktīva aizliedz dalībvalstij mainīt tās sākotnējo lēmumu direktīvas transpozīciju un noteikt jaunu izņēmumu, kad netiek prasītas atļaujas. Uz šo jautājumu var atbildēt īsi.

85. Saskaņā ar EKL 249. panta trešo daļu direktīvas ir saistošas dalībvalstīm no to spēkā stāšanās dienas ( ). Ja dalībvalsts ir izmatojusi savas tiesības izvēlēties direktīvas transponēšanas pasākumus pārejas perioda laikā, tā vēlāk nevar aizstāt šos pasākumus ar jauniem pasākumiem, ar ko direktīva tiktu transponēta ierobežotākā apjomā.

86. Tas izriet no EKL 10. pantā paredzētā pienākuma lojāli sadarboties. Nosakot pārejas periodu, Kopienas likumdevējs atzīst, ka saprotams, ka direktīvas nolūkus un mērķi nevar sasniegti nekavējoties. Šāda pārejas perioda laikā dalībvalstij ir iespējams pakāpeniski pieņemt valsts tiesību aktus, lai pārejas perioda beigās būtu pilnībā un pienācīgā veidā izpildītas direktīvas materiāltiesiskās prasības. Manuprāt, dalībvalstis tomēr nedrīkst vēlāk atkal mainīt savus tiesību aktus “regresējošā” veidā, t.i., pieņemt jaunas tiesību normas, kas attālinās, nevis tuvinās direktīvas beigu prasībām ( ).

87. Manuprāt, nav pamatota iemesla, kādēļ uz Augu aizsardzības līdzekļu direktīvu būtu attiecināmi citi principi.

88. Kā izriet no lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu, Nīderlandē esošajiem līdzekļiem piemērojamā sistēma ir mainīta trīs reizes ( ). Pašreizējais variants (Bmw 16.aa pants) stājās spēkā ilgu laiku pēc divu gadu pārejas perioda beigām ( ). Manuprāt, tā kā dalībvalstij transponēšanas termiņa laikā “ir jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt rezultātu, kādu paredzēts sasniegt ar šo direktīvu” ( ) – šis pienākums izriet no EKL 10. panta un 249. panta trešās daļas –, šis pienākums kļūst katrā ziņā obligāts pēc pārejas perioda beigām.

89. Turklāt Direktīvas 13. panta 6. punkts (atkāpe no “parastā” regulējuma 13. panta 1. punktā, kas paredz, ka augu aizsardzības līdzekļa pieteikuma iesniedzējam kopā ar pieteikumu ir jāsniedz dokumentācija) nosaka, ka “attiecībā uz aktīvajām vielām, kuras jau ir pieejamas tirgū divus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas, dalībvalstis [..] var turpināt piemērot iepriekšējos attiecīgās valsts noteikumus par datu prasībām, kamēr šādas vielas nav iekļautas I pielikumā”. Atstājot atklātu jautājumu, vai dalībvalsts var piemērot jaunas prasības, kas labāk atbilst Direktīvas prasībām, es šo tiesību normu interpretēju tā, ka ir aizliegts vēlāk mainīt attiecīgos valsts tiesību aktus “regresējošā” veidā. Tas tā būtu vienīgi tad, ja šādas izmaiņas atceltu prasību iesniegt dokumentāciju un neparedzētu nekādas saistošas prasības kompetentai iestādei ņemt vērā līdzekļa un tā aktīvo vielu ietekmi uz veselību, gruntsūdeņiem un vidi.

90. Ņemot vērā iepriekš minēto, es secinu, ka pēc transpozīcijas termiņa beigām dalībvalstis nav tiesīga atcelt tās sākotnējo lēmumu par Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas transpozīciju un noteikt jaunu izņēmumu no prasības pēc atļaujas, kas direktīvas nolūkus un mērķus realizē ierobežotākā apjomā nekā sākotnējais lēmums. Šādas darbības būtiski apdraud rezultātu, kādu paredzēts sasniegt ar Direktīvu.

Par sesto jautājumu

91. Ar sesto jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tā, ka gadījumā, ja dalībvalsts atļauj tās teritorijā laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus, kas satur aktīvas vielas, kas nav norādītas [Direktīvas] I pielikumā, un kuri bija pieejami tirgū jau divus gadus pēc tās izziņošanas, dalībvalstij ir jāievēro šīs direktīvas 4. panta un/vai 8. panta 3. punkta normas.

92. Šis jautājums ir identisks ceturtajam prejudiciālajam jautājumam lietā Stichting ZHM I. Kā jau minēju, šajā spriedumā Tiesa ir nospriedusi, ka Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punkts ir interpretējams tā, ka gadījumā, ja dalībvalsts atļauj tās teritorijā laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus, kas satur aktīvas vielas, kas nav norādītas Direktīvas I pielikumā, un kuri bija pieejami tirgū jau divus gadus pēc Direktīvas izziņošanas, dalībvalstij nav jāievēro šīs direktīvas 4. panta vai 8. panta 3. punkta noteikumi.

Par septīto jautājumu

93. Ar septīto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai lēmums par izņēmuma noteikšanu vai atbrīvojumu, kas pieņemts saskaņā ar Bmw 16.aa pantu, ir uzskatāms par “pārskatīšanu” Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 3. punkta nozīmē, ja tas attiecas uz tirgū jau pieejama augu aizsardzības līdzekļa jaunu piemērošanas veidu, un šis izņēmums tiek noteikts, pamatojoties uz pārbaudi, kurā, neņemot vērā pastāvošo tiesisko regulējumu, vienīgi izvērtē, vai pastāv nepieņemams risks lietotājiem, darbiniekiem, sabiedrības veselībai un videi.

94. Šis jautājums ir līdzīgs, bet nav identisks piektajam prejudiciālajam jautājumam lietā Stichting ZHM I, ar kuru arī tiek jautāts par “pārskatīšanas” Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 3. punkta nozīmē piemērošanas jomu. Tiesa spriedumā šajā lietā nosprieda, ka “pārskatīšana” 8. panta 3. punkta nozīmē liecina par to, ka par attiecīgo augu aizsardzības līdzekli jau ir izsniegta atļauja un ka pārskatīšanas brīdī tā vēl ir derīga. Šīs pārskatīšanas priekšmets nav konkrētas aktīvās vielas atkārtota novērtēšana. Tā vairāk ir augu aizsardzības līdzekļa kā galaprodukta atkārtota novērtēšana. Šādu pārskatīšanu veic nevis pēc ieinteresēto personu, bet gan pēc valsts iestāžu ierosmes. Tādēļ valsts tiesai ir jānovērtē, vai valsts vērtēšanas procedūra (minētajā lietā Bmw 25.d pantā paredzētā novērtēšana) atbilst visām pazīmēm, kas raksturīgas “pārskatīšanai” 8. panta 3. punkta nozīmē ( ).

95. Tādējādi līdzīgi arī šajā lietā valsts tiesai ir jānovērtē, vai Bmw 16.aa pantā paredzētā novērtēšana atbilst visām pazīmēm, kas raksturīgas “pārskatīšanai” 8. panta 3. punkta nozīmē, kā to Tiesa ir noteikusi lietā Stichting ZHM I.

96. Papildus iepriekš minētajam ir jāatzīmē, ka lēmumā uzdot prejudiciālu jautājumu minētā informācija, kuru papildina arī Nīderlandes valdības apsvērumi, liek secināt, ka Bmw 16.aa pantā paredzētā novērtēšana nav “pārskatīšana” 8. panta 3. punkta nozīmē. Tās tā ir tādēļ, ka i) izņēmums vai atbrīvojums ir noteikts, pamatojoties uz 16.aa pantu, saskaņā ar ieinteresētās personas iesniegumu un nevis pēc kompetentas iestādes ierosmes un ii) procedūra ir izstrādāta tieši augu aizsardzības līdzekļiem, kas pieteikuma iesniegšanas brīdī vēl nav atļauti.

Par astoto jautājumu

97. Ar astoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 3. punkts ir piemērojams tikai attiecībā uz informācijas sniegšanu pirms pārskatīšanas vai arī uz veidu, kādā šī pārskatīšana jāorganizē un jāveic.

98. Šis jautājums ir identisks sestajam prejudiciālajam jautājumam lietā Stichting ZHM I, kurā Tiesa nosprieda, ka Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 3. punkts ietver tiesību normas, kas attiecas tikai uz informācijas sniegšanu pirms pārskatīšanas.

Secinājumi

99. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka uz College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande) uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:

1. jautājums:

Piemērojot valsts tiesību aktus un it īpaši tādu tiesisko regulējumu, kā šajā gadījumā, kas pieņemts īpaši, lai izpildītu kādas direktīvas prasības, valsts tiesai tie jāinterpretē, cik vien iespējams ņemot vērā attiecīgās direktīvas saturu un mērķi, lai sasniegtu direktīvā paredzēto rezultātu un tādējādi izpildītu EKL 249. panta trešo daļu.

2. jautājums:

1991. gada 15. jūlija Padomes Direktīvas 91/414/EEK par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū 8. panta 2. punktam ir tāda pati nozīme kā Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīvas 98/8/EK par biocīdo produktu laišanu tirgū 16. panta 1. punktam.

3. un 4. jautājums:

Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punkts nerada pienākumu “atturēties no jebkādas darbības”. Tomēr no EKL 10. panta otrās daļas un 249. panta trešās daļas izriet, ka 8. panta 2. punktā paredzētā pārejas perioda laikā dalībvalstij ir jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt rezultātu, kādu paredzēts sasniegt ar Augu aizsardzības līdzekļu direktīvu. Valsts tiesai ir jānovērtē, vai iepriekš minēto var attiecināt uz valsts tiesību normām, kuru likumība tai ir jāpārbauda, ņemot vērā visus pārējos kritērijus, ko Tiesa ir noteikusi atbilstības novērtēšanai.

5. jautājums:

Ja pēc transpozīcijas termiņa beigām dalībvalsts atceļ tās sākotnējo lēmumu par Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas transpozīciju un nosaka jaunu izņēmumu no prasības pēc atļaujas, kas direktīvas nolūkus un mērķus realizē ierobežotākā apjomā nekā sākotnējais lēmums, šādas darbības būtiski apdraud rezultātu, kādu paredzēts sasniegt ar Direktīvu.

6. jautājums:

Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tā, ka gadījumā, ja dalībvalsts atļauj tās teritorijā laist tirgū augu aizsardzības līdzekļus, kas satur aktīvas vielas, kas nav norādītas Direktīvas I pielikumā, un kuri bija pieejami tirgū jau divus gadus pēc Direktīvas izziņošanas, dalībvalstij nav jāievēro šīs direktīvas 4. panta vai 8. panta 3. punkta normas.

7. jautājums:

Kā to Tiesa ir noteikusi spriedumā lietā C–316/04 Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie I, valsts tiesai ir jānovērtē, vai 1962. gada Bestrijdingsmiddelenwet (Likuma par pesticīdiem) 16.aa pantā paredzētā novērtēšana atbilst visām pazīmēm, kas raksturīgas “pārskatīšanai” Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 3. punkta nozīmē.

8. jautājums:

Augu aizsardzības līdzekļu direktīvas 8. panta 3. punkts ietver tiesību normas, kas attiecas tikai uz informācijas sniegšanu pirms pārskatīšanas.