ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO]

SECINĀJUMI,

sniegti 2009. gada 26. martā ( 1 )

Lieta C-411/06

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Eiropas Parlamentu

un

Eiropas Savienības Padomi

“Prasība atcelt tiesību aktu — Regula (EK) Nr. 1013/2006 — Atkritumu pārvadāšana — Juridiskā pamata izvēle — EKL 133. pants un 175. panta 1. punkts”

1. 2006. gada 2. oktobrī Eiropas Kopienu Komisija saskaņā ar EKL 230. pantu cēla prasību atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1013/2006 par atkritumu sūtījumiem [pārvadājumiem] ( 2 ), apgalvojot, ka tā ir balstīta uz kļūdainu juridisko pamatu. Prasītāja uzskata, ka apstrīdētajai regulai bija jābūt diviem juridiskajiem pamatiem, šajā gadījumā — EKL 175. panta 1. punktam un EKL 133. pantam, kaut arī tās autori par pamatu ir izmantojuši tikai EKL 175. panta 1. punktu.

2. Ar šo lietu, kas nodota Tiesai, atkal tiek atsākta Komisijas ilggadējā diskusija ar Eiropas Parlamentu un Eiropas Savienības Padomi par EKL 133. panta un 175. panta 1. punkta kā juridiskā pamata izmantošanu Kopienu tiesību aktam ar vides politikas mērķi, kuru paredzēts sasniegt, izmantojot pasākumus saistībā ar atkritumu pārrobežu pārvadājumiem. Jāteic, ka atbilstošajā judikatūrā nav atrodama atbilde, vismaz ne detalizēta. Atbildētāji uzskata, ka atbilstošā judikatūra ietver pat pretrunas un katrā ziņā argumentus par labu gan vienai, gan otrai šajā lietā izklāstītajai izpratnei. Tāpat tie saskaņā ar Tiesas Reglamenta 44. panta 3. punkta otro daļu iesniedza pieteikumu par lietas izlemšanu virspalātā.

I — Par vajadzību izvērtēt prasības pieteikuma pamatotību

A — Prasības pieņemamība

3. Padome apgalvo, pirmkārt, ka prasība ir nepieņemama, jo Komisija pretēji Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunktā norādītajām prasībām savā prasības pieteikumā nav precizējusi, kuriem apstrīdētās regulas noteikumiem, pēc tās domām, būtu jābūt balstītiem uz EKL 133. pantu un kuriem — uz EKL 175. panta 1. punktu, un kuriem noteikumiem, ja nepieciešams, būtu jābūt balstītiem uz abiem pantiem vienlaicīgi.

4. Ir skaidrs, ka šādu iebildi par nepieņemamību nevar atbalstīt. Komisijas prasības pieteikumā ir ietverts izvirzīto pamatu kopsavilkums, un šis prasības pieteikums šķiet pietiekami skaidrs un precīzs, lai ļautu Padomei sagatavot savu aizstāvību un Tiesai — lemt par prasību. Tajā ir norādīti iemesli, kāpēc Komisija uzskata, ka ir izpildīti judikatūrā paredzētie nosacījumi attiecībā uz divu juridisko pamatu izmantošanu. Lai izpildītu Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētās prasības, nav nepieciešams, lai Komisija identificētu, kuriem apstrīdētās regulas noteikumiem ir viens vai otrs juridiskais pamats. Katrā ziņā Komisija savā prasības pieteikumā norādīja, ka, kaut arī EKL 175. panta 1. punkts tika pareizi izmantots, ar šo pantu pamatojot lielāko daļu apstrīdētās regulas noteikumu, IV līdz VI sadaļā ietvertie noteikumi, kas attiecas uz atkritumu pārvadājumiem (importu, eksportu, tranzītu) no vai uz trešām valstīm, bija jāpamato ar EKL 133. pantu.

B — Izvirzītā pamata atbilstība

5. Uzreiz ir jāprecizē, ka strīdam šajā lietā par atbilstoša juridiskā pamata izvēli nav tikai formāla nozīme, jo, ja tā būtu, tad izvirzītais atcelšanas pamats būtu neefektīvs.

6. Var, protams, apgalvot, ka šis strīds neietekmē institucionālo līdzsvaru, jo apstrīdētās regulas pieņemšanas procedūra nemainās atkarībā no tā, vai par juridisko pamatu izmanto EKL 175. panta 1. punktu vienu pašu vai kopā ar EKL 133. pantu. Abās tiesību normās ir paredzēts, ka Padome pieņem lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu. Taisnība, ka EKL 175. pantā ir paredzēta koplēmuma procedūra un ka EKL 133. pantā, skatot to kopā ar EKL 300. panta 3. punkta pirmo daļu, Parlamentam nav paredzētas tiesības piedalīties lēmuma pieņemšanas procesā. Tomēr šķiet, no Tiesas judikatūras izriet, ka, izvēloties starp divām tiesību normām, kuru mērķus ir paredzēts sasniegt vienā un tajā pašā veidā, prioritāte tiek dota tai tiesību normai, kurā Parlamentam ir paredzēta lielāka dalība tiesību akta pieņemšanā ( 3 ). Saskaņā ar šādu loģiku šādā prioritārā kārtībā ir jānosaka arī piemērojamā procedūra, ja tiek izmantoti divi juridiskie pamati, no kuriem katrs paredz atšķirīgu lēmuma pieņemšanas procesu ( 4 ). Kaut arī es nopietni apšaubu šādas prioritātes, kas tiek piešķirta tai lēmuma pieņemšanas procedūrai, kurā Parlamentam ir paredzēta lielāka dalība, pamatotību ( 5 ), tomēr šajā stadijā man ir grūti to apšaubīt, jo šāda judikatūras virzība nesen atkal tika apstiprināta ( 6 ). Citiem vārdiem, pat ja, veicot analīzi, izrādās, ka EKL 133. pants patiešām bija jāpiemēro kopā ar EKL 175. pantu, kurš tika izmantots kā vienīgais apstrīdētās regulas juridiskais pamats, tad, pieņemot tiesību aktu, tomēr būtu jāizmanto šajā pēdējā tiesību normā paredzētā koplēmuma procedūra. Tā kā apgalvotā kļūda attiecībā uz juridisko pamatu nav ietekmējusi piemērojamo lēmuma pieņemšanas procedūru, tā nevarēja ietekmēt arī apstrīdētā tiesību akta satura noteikšanu ( 7 ).

7. Tomēr izvēlei starp EKL 133. pantu un EKL 175. pantu ir nozīmīga ietekme uz kompetences sadali starp Kopienu un tās dalībvalstīm: pirmais pants piešķir ekskluzīvu kompetenci Kopienai, bet otrajā pantā ir paredzēta dalīta kompetence. Tādējādi, izvēloties EKL 175. panta 1. punktu par vienīgo juridisko pamatu apstrīdētajai regulai, tiktu ierobežota Kopienas kompetence, no kuras ir atkarīga dalībvalstu kompetence, tai skaitā to kompetence attiecībā uz atkritumu eksporta un importa reglamentēšanu, ja un ciktāl šāda dalībvalstu iniciatīva neietekmē šajā jomā pieņemtos Kopienu noteikumus. Komisija uzskata, ka šīs kompetences, kas ir piešķirta dalībvalstīm, īstenošana nenovēršami novedīs pie konkurences izkropļošanas starp dalībvalstu uzņēmumiem ārējos tirgos un negatīvi ietekmēs Kopienas iekšējo tirgu.

II — Prasības pamatotība

8. Saskaņā ar vienīgo atcelšanas pamatu ir pieļauta kļūda attiecībā uz juridiskā pamata izvēli: Kopienu likumdevējs kā vienīgo apstrīdētās regulas pamatu izmantoja EKL 175. pantu, bet Komisija apgalvo, ka šī tiesību norma bija jāpiemēro kopā ar EKL 133. pantu.

9. Lai atbildētu uz šo argumentu, vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Kopienu tiesību akta juridiskā pamata izvēle ir jābalsta uz objektīviem elementiem, kurus Tiesa var pārbaudīt, tostarp it īpaši uz akta mērķi un saturu ( 8 ). Gadījumā, ja tiesību aktam ir divi mērķi vai ja tas ietver divas sastāvdaļas, tam principā ir jābūt balstītam uz juridisko pamatu, kas atbilst mērķim un/vai galvenajai vai dominējošai sastāvdaļai ( 9 ).

10. Tikai izņēmuma gadījumā, ja ir skaidrs, ka ar tiesību aktu ir paredzēts īstenot vairākus mērķus vienlaicīgi vai ka tam ir vairākas sastāvdaļas, kas ir nedalāmi saistītas un no kurām neviena nav sekundāra un netieša attiecībā pret otru, šāds tiesību akts būtu jābalsta uz dažādiem juridiskajiem pamatiem ( 10 ). Tomēr, pat pieņemot, ka ar attiecīgo tiesību aktu ir paredzēts sasniegt vairākus mērķus vienlaicīgi vai ka tam ir divas līdzvērtīgas un nedalāmas sastāvdaļas, divu juridisko pamatu izmantošana nav iespējama divos gadījumos: ja izvēlētie divi pamati ir EK līguma un Līguma par ES tiesību norma ( 11 ), ja abos juridiskajos pamatos paredzētās procedūras nav saderīgas un/vai ja vairāk kā viena juridiskā pamata izmantošana var negatīvi ietekmēt Parlamenta tiesības ( 12 ).

11. Atsaucoties uz šo judikatūru, Komisija apgalvo, ka apstrīdētā regula saskaņā gan ar tās mērķi, gan saturu ietver divas nedalāmi saistītas sastāvdaļas, no kurām viena attiecas uz kopējo tirdzniecības politiku un otra — uz vides politiku, un ka tādējādi ir piemērojami divi juridiskie pamati. Tā šajā sakarā apgalvo, ka apstrīdētās regulas mērķis ir ne tikai regulēt atkritumu pārvadājumus Kopienā tikai vides politikas nolūkā, bet ka tās IV līdz VI sadaļā ir ietverts arī detalizēts regulējums atkritumu ārējai tirdzniecībai ar trešām valstīm, kas attiecas uz atkritumu importu Kopienā no trešām valstīm, atkritumu eksportu no Kopienas uz trešām valstīm un atkritumu tranzītu caur Kopienu no vai uz trešām valstīm. Īsāk un citiem vārdiem sakot, tā kā apstrīdētajā regulā ir reglamentēti atkritumu pārvadājumi starp Kopienu un trešām valstīm, tad par juridisko pamatu bija jāizmanto EKL 133. pants kopā ar EKL 175. pantu.

A — Par divu juridisko pamatu pieļaujamību

12. Pirmais jautājums, kas izriet no Komisijas argumentiem, ir par to, vai divu juridisko pamatu izmantošana izņēmuma kārtā ir iespējama tādā gadījumā kā šajā lietā, kur viena no piemērojamām tiesību normām, proti, EKL 133. pants, piešķir Kopienai ekskluzīvu kompetenci pieņemt apstrīdēto tiesību aktu, turpretim otra tiesību norma, EKL 175. pants, tai šajā sakarā piešķir tikai dalītu kompetenci. Kopienu kompetences raksturs būtiski ietekmē kompetenci, kāda ir atstāta dalībvalstīm. Ekskluzīvas Kopienu kompetences gadījumā dalībvalstis nevar veikt nekādus likumdošanas pasākumus, izņemot, ja tās rīkojas kā kopējo interešu pārstāves, lai izvairītos no regulējuma neesamības gadījumā, kad nav rīkojies Kopienu likumdevējs ( 13 ). Turpretim dalītas kompetences gadījumā dalībvalstis var brīvi izdot likumus attiecīgā jomā, ja valstu īstenotie pasākumi neietekmē šajā jomā pieņemto Kopienu tiesību normu lietderīgo iedarbību ( 14 ). Tipisks piemērs šādai Kopienas un dalībvalstu likumdošanas kompetences saplūšanai dalītas kompetences gadījumā ir tieši EKL 176. pants, kas ļauj dalībvalstīm — pat ja šajā jomā ir pieņemtas Kopienu tiesību normas — īstenot vēl stingrākus pasākumus vides politikas jomā, ar nosacījumu, ka tie ir saderīgi ar Līgumu. Tāpēc, kā to šajā gadījumā dara Padome, Parlaments un Apvienotā Karaliste, var pamatoti jautāt, vai kompetence, lai pieņemtu konkrēto tiesību aktu, var būt ekskluzīva un dalīta vienlaicīgi. Kā var piemērot dalībvalstīm atstāto likumdošanas kompetenci dalītas kompetences, saskaņā ar kuru tika pieņemts Kopienu tiesību akts, gadījumā, ja minētais tiesību akts bija vienlaicīgi balstīts uz ekskluzīvu Kopienas kompetenci?

13. Kā zināms, divās lietās Tiesa atļāva izmantot līdzīgā veidā divus juridiskos pamatus, kas bija tieši tādi paši kā šajā lietā ( 15 ). Taču, uzmanīgi lasot šos divus spriedumus, ir skaidrs, ka šāds risinājums bija iespējams tikai tāpēc, ka — par spīti tam, ka attiecīgie tiesību akti ietvēra divas līdzvērtīgas un nedalāmi saistītas sastāvdaļas, — bija iespējams skaidri nošķirt to, kas šajos tiesību aktos ietilpa EKL 133. pantā paredzētajā Kopienas ekskluzīvajā kompetencē, no tā, kas ietilpa ar EKL 175. pantu piešķirtajā Kopienas dalītajā kompetencē. Ir acīmredzami, ka tā tas ir gadījumā, ja tiesību aktā ir iespējams nodalīt noteikumus, uz kuriem attiecas viens vai otrs juridiskais pamats. Ir pat pilnīgi iespējams, ka vienai un tai pašai tiesību normai ir divi juridiskie pamati, ja attiecas uz dažādiem priekšmetiem. Turpretim viens un tas pats jautājums nevar ietilpt vienlaikus gan ekskluzīvā, gan dalītā kompetencē.

14. Šajā gadījumā teorētiski ir iespējama EKL 133. panta un EKL 175. panta kā apstrīdētās regulas juridiskā pamata saistīta izmantošana. Kā jau tika uzsvērts, Komisija identificēja tiesību normas, kurām, pēc tās domām, bija jābūt balstītām uz EKL 133. pantu, kamēr citas tiesību normas bija pamatoti balstītas uz EKL 175. pantu: tās ir IV līdz VI sadaļā paredzētās normas, kas attiecas uz atkritumu pārvadājumiem (importu, eksportu, tranzītu) no un uz trešām valstīm, kurām bija jābūt balstītām uz EKL 133. pantu.

15. Turklāt nevar izslēgt EKL 133. panta izmantošanu kopā ar EKL 175. pantu, pamatojoties uz to, ka vienā vai otrā no šiem juridiskajiem pamatiem paredzētās procedūras ir nesaderīgas un/vai ka abu šo juridisko pamatu saistīta izmantošana pārkāpj Parlamenta tiesības ( 16 ). Kā es jau iepriekš uzsvēru ( 17 ), EKL 133. panta, kas izslēdz Parlamentu no lēmuma pieņemšanas procesa, pievienošana nekādā veidā nemainītu piemērojamo likumdošanas procedūru. Atbilstoši judikatūrai EKL 175. pantā paredzētā koplēmuma procedūra ir piemērojama, pieņemot visus tiesību akta noteikumus.

B — Divu juridisko pamatu atbilstība

16. Atliek noskaidrot, vai apstrīdētās regulas mērķu un satura analīze parāda, ka tā patiešām ietver sastāvdaļu, kas ir saistīta ar vides politiku, un tādu, kas ir saistīta ar tirdzniecības politiku, kuras abas ir līdzvērtīgas un nedalāmi saistītas, nevienai no tām neesot sekundārai un netiešai attiecībā pret otru ( 18 ).

17. Argumenti, kurus prasītāja ir izvirzījusi minētā fakta pierādīšanai, mani nepārliecina. Neapšaubāmi ir jāpiekrīt prasītājai par to, ka kopējās tirdzniecības politikas piemērošanas joma parasti ( 19 ) ir jāinterpretē plaši ( 20 ). No tā izriet, ka pasākums, kas regulē tirdzniecību ar trešām valstīm, ir un paliek tirdzniecības politikas pasākums pat tad, ja tas ietver mērķus arī attiecībā uz citām jomām, piemēram, attīstības politiku ( 21 ), ārējo un drošības politiku ( 22 ) vai vides aizsardzību ( 23 ). It īpaši tas ir pēdējās minētās jomas gadījumā, jo saskaņā ar integrācijas principu, kas šobrīd ir formulēts EKL 6. pantā (iepriekš tas bija izklāstīts EKL 130.R panta 2. punktā), vides aizsardzības prasības ir jāintegrē visu Kopienas politiku un pasākumu definīcijā un īstenošanā ( 24 ). Tāpēc ar to vien, ka apstrīdētās regulas noteikumi ietver jautājumus, kas skar vides politiku, noteikti nepietiek, lai uzskatītu, ka tie nevar vai nedrīkst būt balstīti uz EKL 133. pantu. Tā būtu tikai tad, ja vides politikas mērķis izrādītos dominējošs un komerciālais aspekts būtu tikai sekundārs. Šādā gadījumā apstrīdētā tiesību akta pieņemšana būtu jābalsta tikai uz EKL 175. panta 1. punktu ( 25 ). Tomēr gan no apstrīdētās regulas priekšmeta, gan mērķa analīzes, gan arī no tās konteksta skaidri izriet, ka tajā dominē mērķis attiecībā uz vides politiku.

1) Apstrīdētās regulas saturs un mērķis

18. Vispirms ir jāatzīmē, ka apstrīdētās regulas galvenais mērķis neapšaubāmi ir vides politika. To apstiprina minētās regulas pirmais apsvērums, kurā ir noteikts, ka: “šīs regulas galvenais un dominējošais mērķis un sastāvdaļa ir vides aizsardzība”. Tas izriet arī no turpmākajiem apsvērumiem. Izņemot minētās regulas 16. un 19. apsvērumu, kuros ir atsauce uz pareizu iekšējā tirgus darbību, visos pārējos apsvērumus — vienos vairāk, citos mazāk — ir norāde uz problēmām, kas saistītas ar vides politiku. It īpaši septītajā apsvērumā vispārējā veidā ir likts uzsvars uz “vajadzību saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides kvalitāti un cilvēku veselību”. Arī 42. apsvērumā ir atgādināts, ka regulas mērķis ir “nodrošināt vides aizsardzību saistībā ar atkritumu sūtījumiem [pārvadājumiem]”. Pat tajās vietās tekstā, kur runa ir par atkritumu importu un eksportu uz Kopienu vai no tās, tiek ņemtas vērā ar vides politiku saistītās problēmas. Tā 28. apsvērumā ir norādīts, ka ir jāprecizē apjoms aizliegumam eksportēt bīstamos atkritumus uz tādu valsti, uz kuru neattiecas ESAO lēmums, tāpēc, “lai aizsargātu attiecīgo valstu vidi”. Arī 33. apsvērumā ir uzsvērts, ka Kopienā importētie atkritumi visā pārvadājuma laikā ir jāapsaimnieko, “neapdraudot cilvēku veselību un neizmantojot procesus un metodes, kas varētu būt kaitīgi videi”.

19. Attiecībā uz apstrīdētās regulas mērķi Komisija apgalvo, ka šajā regulā ir detalizēti reglamentēta ārējā tirdzniecība ar trešām valstīm un ka šie noteikumi attiecas arī uz atkritumu importu Kopienā no trešām valstīm, uz atkritumu eksportu no Kopienas uz trešām valstīm un atkritumu tranzītu caur Kopienu, tos vedot no vai uz trešām valstīm. Šādā mērā apstrīdētā regula attiecas arī uz kopējo tirdzniecības politiku.

20. Tomēr regulas mērķis ir uzlikt pienākumus saistībā ar paziņošanu, procedūru un kontroli atkritumu pārvadājumu jomā, lai šie pārvadājumi tiktu veikti tādos apstākļos, kas nodrošina vides aizsardzību. Šie pienākumi ir izklāstīti minētās regulas II sadaļā un var tikt apkopoti šādi: saskaņā ar 3. panta 1. punktu iepriekšējas rakstiskas paziņošanas un piekrišanas procedūra attiecas uz visiem tādu atkritumu pārvadājumiem, kurus paredzēts apglabāt, kā arī it īpaši uz apstrīdētās regulas IV pielikumā minētajiem atkritumu pārvadājumiem. Šīs paziņošanas un piekrišanas procedūras ietvaros paziņotājam ir jāsniedz pierādījumi par līguma noslēgšanu ar saņēmēju par paziņoto atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu (apstrīdētās regulas 4. panta 4. punkts un 5. pants) un par iesniegtu finanšu garantiju vai līdzvērtīgu nodrošinājumu, kas sedz transporta izmaksas, reģenerācijas vai apglabāšanas izmaksas un attiecīgo atkritumu uzglabāšanas izmaksas (apstrīdētās Regulas 4. panta 5. punkts un 6. pants). Ja ir iesniegts paziņojums par atkritumu pārvadājumu, tad iestādes var, balstoties uz būtiskiem ar vides politiku saistītiem pamatojumiem, kas uzskaitīti apstrīdētās regulas 11. un 12. pantā, noteikt nosacījumus, kuri ir jāizpilda, lai saņemtu to piekrišanu paziņotajam pārvadājumam, vai celt pamatotus iebildumus par šādu pārvadājumu (apstrīdētās regulas 9.–12. punkts). 22.–25. pantā ir paredzēts pienākums ņemt atkritumus atpakaļ, ja pārvadājums nevar tikt pabeigts, kā paredzēts, vai tas ir nelikumīgs, un noteikumi attiecībā uz izmaksām, kas saistītas ar atkritumu ņemšanu atpakaļ.

21. Attiecībā uz apstrīdētās regulas ārējiem aspektiem pietiek atzīmēt, ka, ja tie nav aizliegti ar regulu vides aizsardzības dēļ, uz atkritumu eksportu no Kopienas, importu Kopienā vai tranzītu caur Kopienu attiecas tās pašas kontroles procedūras, kas minētas apstrīdētās regulas IV, V un VI sadaļā.

22. Visbeidzot, pienākums — kas izriet no apstrīdētās regulas 49. panta 1. punkta un kas ir uzlikts atkritumu radītājam, paziņotājam un citiem uzņēmumiem, kas ir iesaistīti atkritumu pārvadājumā un/vai to reģenerācijā, vai apglabāšanā — veikt “nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka jebkuri to sūtītie atkritumi tiek apsaimniekoti, neizraisot apdraudējumu cilvēku veselībai, un tas tiek veikts videi drošā veidā visā pārvadājuma, kā arī reģenerācijas un apglabāšanas laikā”, izceļ visas kontroles sistēmas vienotību un tās galveno mērķi — vides aizsardzību. Šis pienākums ir piemērojams ne tikai tad, ja atkritumi tiek pārvadāti Kopienā, bet arī tad, ja tie tiek eksportēti vai importēti.

23. Ir skaidrs, ka iepriekšējas rakstiskas paziņošanas un piekrišanas procedūra ir ar apstrīdēto regulu ieviestās sistēmas pamatā. Tomēr tā ir ļoti līdzīga iepriekšējas atļaujas procedūrām, kuras Tiesa kvalificēja kā “tipisku vides politikas instrumentu” ( 26 ). Turklāt tieši tāpēc Komisija atzīst, ka tiktāl, ciktāl minētā sistēma ir paredzēta regulas II sadaļā, lai regulētu, pirmkārt, atkritumu pārvadājumus Kopienā, atbilstošs juridiskais pamats ir EKL 175. panta 1. punkts. Tā kā šī kontroles sistēma saskaņā ar Regulas IV–VI sadaļu ir piemērojama mutatis mutandis attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem ārpus Kopienas, man ir grūti saprast, kā vienas un tās pašas kontroles sistēmas mērķis var nebūt nelabvēlīgas ietekmes uz vidi, ko var radīt šie pārvadājumi, novēršana. Turpretim, ja piekrīt Komisijas analīzei tiktāl, ciktāl ieviestā sistēma ir jāuzskata par regulējumu atkritumu ārējai tirdzniecībai, kas līdz ar to ietilpst kopējās tirdzniecības politikas jomā, tad būtu loģiski, ka gadījumā, ja šī sistēma tiek piemērota atkritumu pārvadājumiem Kopienā, tās mērķis ir nodrošināt minēto atkritumu brīvu apriti un līdz ar to šajā aspektā tā būtu jābalsta uz EKL 95. pantu, nevis EKL 175. pantu.

24. Protams, kā to pamatoti atgādina Komisija, atkritumi ir uzskatāmi par precēm EKL 28. panta izpratnē un kā tādi tie var būt tirdzniecības darījumu objekti ( 27 ). Tomēr tas, ka ar regulu ieviestās kontroles procedūras ir piemērojamas attiecībā uz atkritumu tirdzniecību un līdz ar to spējīgas to ietekmēt, uzreiz nenozīmē, ka to mērķis ir veicināt, atvieglot vai regulēt minēto tirdzniecību, un tāpēc ar tām nevar apšaubīt secinājumu — kas izdarīts uz apstrīdētās regulas mērķa un satura analīzes pamata —, saskaņā ar kuru šī regula ir instruments, kura mērķis principā ir nodrošināt vides aizsardzību, kamēr tās ietekme uz tirdzniecību ir tikai sekundāra un netieša; šo secinājumu nevar apšaubīt arī ar kopējās tirdzniecības politikas jēdziena plašu interpretāciju ( 28 ). Minētās regulas mērķis ir nevis definēt īpašības, kādām ir jāpiemīt atkritumiem, lai ar tiem varētu brīvi veikt tirdzniecību, bet gan ieviest saskaņotu sistēmu procedūrām, ar kurām var ierobežot atkritumu apriti, lai nodrošinātu vides aizsardzību ( 29 ). Ja tiktu pieņemta Komisijas interpretācija, tā faktiski padarītu lielā mērā liekas konkrētas Līguma tiesību normas vides aizsardzības politikas jomā, jo, tiklīdz tiku atzīts, ka Kopienas darbība var ietekmēt tirdzniecību, paredzētais pasākums ierindotos kopējās tirdzniecības politikas kategorijā ( 30 ).

25. Katrā ziņā, pat pieņemot, ka Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru apstrīdētās regulas IV, V un VI sadaļa ietilpst kopējas tirdzniecības politikas jomā, ir pareizs, EKL 133. panta kā juridiskā pamata pievienošana nebūtu pamatota, jo mērķa vai sastāvdaļas pārsvars ir jānovērtē, ņemot vērā visa attiecīgā tiesību akta mērķi un saturu ( 31 ). Taču visu apstrīdētās Regulas noteikumu izvērtēšana parādīja, ka dominējošais mērķis šajā Regulā ir vides politika.

26. Te parādās arī galvenā atšķirība no lietas Energy Star ( 32 ). Ar biroja tehnikas energoefektivitāti saistīto marķēšanas programmu, kuras tika ieviestas ar šajā lietā paredzēto līgumu, koordinēšanas mērķis bija galvenokārt atvieglot minētās tehnikas tirdzniecību, ļaujot ražotājiem saskaņā ar reģistrācijas savstarpējas atzīšanas procedūru izmantot vienotu logo, lai patērētāju interesēs identificētu noteiktas preces, kas atbilst kopējām energoefektivitātes specifikācijām un kuras šie ražotāji vēlējās tirgot Amerikas un Kopienas tirgos. Enerģijas patēriņa samazināšanās, kas tika gaidīta sakarā ar izmaiņām ražotāju un patērētāju faktiskajā darbībā, ko šī marķēšanas programma izraisīja, katrā ziņā bija tikai netiešas sekas.

27. Tomēr prasītāja uzskata, ka tā var pamatot savu argumentu ar Tiesas pieņemto risinājumu attiecībā uz juridisko pamatu lēmumam, ar kuru tika apstiprināta Roterdamas konvencija ( 33 )un šīs konvencijas īstenošanas regula ( 34 ). Ar šo starptautisko līgumu tika ieviesta iepriekš norunātas piekrišanas procedūra attiecībā uz dažām bīstamām ķīmiskām vielām un pesticīdiem, kas šķiet ļoti līdzīga apstrīdētajā regulā paredzētajām kontroles procedūrām. Turklāt Tiesa to kvalificēja kā “tipisku vides politikas instrumentu” ( 35 ). Tomēr tā atzina par nepieciešamu izmantot divus juridiskos pamatus, proti, EKL 133. pantu un EKL 175. pantu.

28. Komisijai var iebilst, norādot uz juridisko pamatu, kas tika izvēlēts, lai noslēgtu Kartāgas protokolu: Tiesa atzina, ka ir atbilstoši izmantot tikai EKL 175. pantu attiecībā uz ļoti līdzīgas kontroles procedūras ieviešanu dzīviem modificētiem organismiem, uzskatot arī šo procedūru par “tipisku vides politikas instrumentu” ( 36 ). Tāpēc ir jāatzīst, kā to darīja arī Padome un Apvienotā Karaliste, ka starp diviem risinājumiem pastāv pretruna. Šī lieta, kas tika nodota virspalātai, tādējādi dod iespēju atrisināt šo pretrunu.

29. Tomēr šajās divās lietās, kas attiecas uz Roterdamas konvenciju, taisīto spriedumu uzmanīga interpretācija ļauj kliedēt pretrunu, kas ir acīmredzama. Lai arī kāds būtu viedoklis par Tiesas risinājuma pamatotību ( 37 ), ir jāatzīmē, ka, lai pamatotu EKL 133. panta un EKL 175. panta kopīgu izmantošanu, Tiesa uzsvēra skaidri redzamu saikni, kas tika noteikta ar Roterdamas konvenciju, starp tirdzniecību un vidi, jo šajā tiesību aktā paredzēto kontroles procedūru piemēro tikai attiecībā uz noteiktām bīstamām ķīmiskām vielām un pesticīdiem, kas atrodas starptautiskajā tirdzniecībā, un šīs procedūras ieviešanu nosaka noteikumi, kas tieši regulē minēto preču tirdzniecību; šādas saiknes trūka Kartāgas protokolā, jo ar to ieviestais kontroles mehānisms bija piemērojams visa veida darbībām ar dzīvi modificētiem organismiem un līdz ar to ne tikai attiecībā uz to pārrobežu kustību komerciālos nolūkos ( 38 ).

30. Tomēr šajā gadījumā, kā mēs redzējām, ar apstrīdēto regulu ieviestā iepriekšējas rakstiskas paziņošanas un piekrišanas procedūra regulē ne tikai atkritumu pārvadājumus ārpus Kopienas. Tā attiecas vispirms un pirmām kārtām uz visiem atkritumu pārvadājumiem Kopienā. Līdz ar to, kopīgi interpretējot risinājumus, kas tika panākti attiecīgi lietā saistībā ar Kartāgas protokolu un lietās saistībā ar Roterdamas konvenciju, ir jāsecina, ka apstrīdētās regulas galvenā sastāvdaļa ir vides politika un ka nepastāv pietiekami skaidra saikne starp tirdzniecību un vidi. Gan apstrīdētās regulas mērķa, gan tās priekšmeta analīze liecina par to, ka tā ne tik daudz regulē atkritumu tirdzniecību, cik nodrošina, lai to pārvadājumi notiek saskaņā ar vides aizsardzībai atbilstošiem nosacījumiem. Līdz ar to Kopienu likumdevējs pamatoti izmantoja EKL 175. pantu kā vienīgo minētās regulas juridisko pamatu.

2) Apstrīdētās regulas konteksts

31. Arī konteksts ir elements, kas ir jāņem vērā, novērtējot juridiskā pamata, kas izvēlēts tiesību akta pieņemšanai, atbilstību ( 39 ). Secinājumu, kas izriet no apstrīdētās regulas priekšmeta un mērķa analīzes un saskaņā ar kuru šai regulai bija jābūt balstītai tikai uz EKL 175. pantu, apstiprina šī tiesību akta konteksts.

32. Pirmkārt, apstrīdētā regula tika pieņemta, lai aizstātu un atjauninātu Padomes 1993. gada 1. februāra Regulu (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās ( 40 ), uz kuru tā ir lielā mērā balstīta. Tomēr Regula Nr. 259/93 bija balstīta uz EEK līguma 130.S pantu (pēc grozījumiem — EKL 175. pants), un Tiesa, kurā vērsās Parlaments, kas apgalvoja, ka šis tiesību akts bija jābalsta gan uz EEK līguma 100.A pantu (pēc grozījumiem — EKL 95. pants), gan EEK līguma 113. pantu (pēc grozījumiem — EKL 133. pants), skaidri atzina šāda juridiskā pamata atbilstību ( 41 ). Protams, ka tādu iemeslu dēļ, kas ir saistīti ar Parlamenta tiesību celt prasību ierobežošanu, Tiesa pieņēma lēmumu tikai attiecībā Regulas Nr. 259/93 nozīmi Kopienā un nepārbaudīja, vai minētās regulas elementi, kas attiecas uz atkritumu pārvadājumiem starp Kopienu un trešām valstīm, pamatotu EEK līguma 113. panta pievienošanu juridiskajam pamatam. Tomēr tas, ka regulas elementi, kas attiecas uz atkritumu pārvadājumiem Kopienā, bija pareizi balstīti uz EEK līguma 130.S pantu, nevis uz EEK līguma 100.A pantu, liecina pret EEK līguma 113. panta kā juridiskā pamata pievienošanu, jo Regula Nr. 259/93 tāpat kā regula šajā lietā tikai paplašināja tās ieviesto kontroles mehānismu, kas tika pieņemts, balstoties uz EEK līguma 130.S pantu, attiecinot to ne tikai uz atkritumu pārvadājumiem Kopienā, bet arī uz atkritumu pārvadājumiem ārpus Kopienas.

33. Otrkārt, apstrīdētās Regulas mērķis ir arī paredzēt pienākumus, kas izriet no Konvencijas par kontroli pār kaitīgo atkritumu robežšķērsojošo transportēšanu un to aizvākšanu, kas parakstīta Bāzelē, 1989. gada 22. martā (turpmāk tekstā — “Bāzeles konvencija”). Tomēr ir vispārpieņemts, ka šīs konvencijas galvenais mērķis ir atkritumu “apsaimniekošana videi drošā veidā”, lai aizsargātu sabiedrības veselību un vidi, samazinot bīstamo atkritumu ražošanu ikreiz, kad tas ir iespējams, un strikti kontrolējot to uzglabāšanu, pārvadāšanu, apstrādi, atkārtotu izmantošanu, pārstrādi, reģenerāciju un galīgu iznīcināšanu, izmantojot “integrētu pieeju dzīves ciklam”. Tādējādi šī konvencija tika noslēgta Kopienas vārdā ar Padomes lēmumu ( 42 ), pamatojoties uz EEK līguma 130.S pantu, un PTO to klasificēja kā daudzpusēju vienošanos vides politikas jomā. Komisija kļūdaini cenšas mazināt šī precedenta atbilstību, uzsverot atšķirību starp Bāzeles konvenciju un apstrīdēto regulu un apgalvojot, ka konvencija attiecas tikai un vienīgi uz bīstamo atkritumu iznīcināšanu, bet regula attiecas uz visiem atkritumiem neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav bīstami un vai tos ir paredzēts iznīcināt vai reģenerēt. Kā pamatoti atzīmēja Lielbritānijas un Francijas valdības, minētās konvencijas teksta, it īpaši tās 2. panta 4. punkta un tās IV pielikuma, uzmanīga interpretācija faktiski liecina, ka pretēji tam, ko saka tās nosaukums, tā ir piemērojama arī uz atkritumu apstrādi pēc to pārvadāšanas, kas ietver reģenerāciju, pārstrādi vai atkārtotu izmantošanu, nevis tikai iznīcināšanu. Katrā ziņā tas, ka apstrīdētā regula ir piemērojama arī tādiem atkritumiem, kas nav bīstami, un atkritumiem, kurus paredzēts reģenerēt, nepiešķir tai tirdzniecības raksturu un nemazina tās nozīmi attiecībā uz vides politiku, jo atkritumi, lai kādi tie arī būtu, pēc savas būtības ir bīstami videi ( 43 ).

34. Šo precedentu atbilstību patiešām var apstrīdēt, pamatojoties uz to, ka tikai uz institucionālās prakses pamata vien nevar atkāpties no Līguma noteikumiem un tādējādi nevar radīt precedentu, kas Kopienu iestādēm būtu saistošs attiecībā uz pareizu juridisku pamatu ( 44 ), un ka tiesību akta juridiskais pamats ir jānosaka, ņemot vērā šī paša tiesību akta mērķi un saturu, nevis juridisko pamatu, kas tika izmantots citu Kopienu tiesību aktu, kam noteiktos gadījumos var būt līdzīgas iezīmes, pieņemšanai ( 45 ). Tomēr, kaut arī juridiskā pamata izvēli patiešām nevar pamatot ar vienkāršu institucionālo praksi, jo nozīme ir attiecīgā tiesību akta mērķa un satura analīzes rezultātam, šāda prakse var būt atbilstošs faktors attiecībā uz šī tiesību akta kontekstu un atbalstīt tāda juridiskā pamata izvēli, kas izriet no šī tiesību akta mērķa un satura pārbaudes. Tāpēc Tiesa pilnībā atbalstīja divu juridisko pamatu, proti, EKL 133. panta un EKL 175. panta, izmantošanu Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 28. janvāra Regulai Nr. 304/2003 par bīstamu ķīmisku vielu eksportu un importu ( 46 ), jo ar to tika Kopienas līmenī ieviesta Roterdamas konvencija, kurai saskaņā ar tajā pašā dienā taisītu spriedumu ( 47 ) arī vajadzēja būt balstītai uz diviem juridiskajiem pamatiem, un tāpēc, ka šo divu tiesību aktu noteikumi bija acīmredzami līdzīgi ( 48 ). Tāpat Tiesa pilnībā atbalstīja izvēli attiecībā uz EKL 95. pantu kā juridisko pamatu direktīvai, jo šī izvēle izrietēja no šīs direktīvas mērķa un satura analīzes, konstatējot, ka ar to tika grozīta agrāk pieņemta direktīva, kas bija balstīta uz to pašu tiesību normu ( 49 ). Tomēr šajā gadījumā mēs redzējām, ka apstrīdētās regulas mērķis ir ieviest Bāzeles konvenciju un tajā ir ietverta lielākā daļa no Regulas Nr. 259/93, kuru tā aizstāj, noteikumiem.

III — Secinājums

35. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos iemeslus, es iesaku Tiesai noraidīt Komisijas prasību atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija Regulu (EK) Nr. 1013/2006 par atkritumu sūtījumiem [pārvadājumiem].

( 1 ) Oriģinālvaloda — franču.

( 2 ) OV L 190, 1. lpp.

( 3 ) Šāda interpretācija izriet no lietas C-300/89 Titāna dioksīds (1991. gada 11. jūnija spriedums lietā Komisija/Padome, Recueil, I-2867. lpp.).

( 4 ) Šajā sakarā skat. 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-178/03 Komisija/Parlaments un Padome (Krājums, I-107. lpp., 59. punkts), spriedumu lietā C-155/07 Parlaments/Padome (Krājums, I-8103. lpp., 77.–83. punkts). Skat. arī ģenerāladvokātes Kokotes [Kokott] secinājumus lietā C-178/03 (63. un 64. punkts) un lietā C-155/07 (90. un 91. punkts).

( 5 ) Šāda judikatūrā paustā nostāja nav nekādā veidā balstīta uz Līgumu. Šī pieeja, kuru tiesas sēdē aizstāvēja it īpaši Komisija, izriet no pieņēmuma, ka ikviens juridiskais pamats, kas palielina Parlamenta dalību lēmuma pieņemšanas procesā, nostiprina Eiropas Kopienas demokrātisko raksturu. Tomēr demokrātijai, it īpaši Eiropas Kopienā, ir dažādas formas. Kopienas līmenī demokrātiskai leģitimācijai ir galvenokārt divi avoti: Padome — kurā Eiropas iedzīvotāju griba ir izteikta ar pozīciju palīdzību, kuras pieņem to attiecīgās valdības, valstu parlamentiem kontrolējot to darbību, — un Eiropas Parlaments, kas ir tiešās pārstāvības Eiropas iestāde, un Komisija, kura ir tieši atbildīga šai iestādei. Tieša demokrātiska pārstāvība neapšaubāmi ir Eiropā pastāvošās demokrātijas raksturīga iezīme, taču tā nav vienīgā iezīme. It īpaši jāatzīmē, ka Eiropā pastāvošā demokrātija nozīmē arī delikātu līdzsvaru starp demokrātiju valsts un Eiropas līmenī, nevienam no tām nedominējot pār otru. Tieši tāpēc Eiropas Parlamentam nav tāda pati vara likumdošanas procesā kā valstu parlamentiem un, kaut arī varētu atbalstīt Eiropas Parlamenta varas palielināšanu, par to ir jālemj Eiropas iedzīvotājiem ar Līgumu grozījumu palīdzību. Līdzsvars starp Eiropas Parlamentam un citām iestādēm piešķirtajām varām, kas izpaužas dažādās likumdošanas procedūrās, ar laiku ir attīstījies un atspoguļo līdzsvaru, kādu Eiropas iedzīvotāji ir izvēlējušies, starp valstīs un Eiropā pastāvošajiem leģitimācijas veidiem, kādos īstenot varu Eiropas līmenī. Vispārējā principa par prioritātes piešķiršanu juridiskajam pamatam, kas palielina Eiropas Parlamenta dalību lēmuma piešķiršanas procesā, atbalstīšana nozīmētu mainīt Līgumā paredzēto institucionālo un demokrātisko līdzsvaru. Es apzinos, ka šī analīze nozīmē juridisko pamatu apvienošanas aizliegumu praksē. Faktiski vai nu divi juridiskie pamati paredz vienu un to pašu lēmuma piešķiršanas procedūru un kļūdai attiecībā uz juridiskā pamata izvēli būtu tikai formāla nozīme, un līdz ar to tā būtu nenozīmīga, ar nosacījumu, ka netiek ietekmēta kompetences sadale starp Kopienu un dalībvalstīm, vai arī šie divi juridiskie pamati paredz atšķirīgas likumdošanas procedūras, kas tādējādi nav saderīgas nupat izklāstīto iemeslu dēļ, un šo pamatu apvienošana nav iespējama.

( 6 ) Iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Parlaments/Padome, 77.–83. punkts. Attiecībā uz laiku un nosacījumiem judikatūras virzības izmaiņā skat. manu izklāstu 28.–30. punktā secinājumos apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla u.c. (2006. gada 5. decembra spriedums, Krājums, I-11421. lpp.).

( 7 ) Šajā pašā sakarā skat. 1988. gada 27. septembra spriedumu lietā 165/87 Komisija/Padome (Recueil, 5545. lpp., 19. punkts), spriedumu lietā C-491/01 British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco (Recueil, I-11453. lpp., 98.–111. punkts).

( 8 ) Skat., piemēram, 1987. gada 26. marta spriedumu lietā 45/86 Komisija/Padome (Recueil, 1493. lpp., 11. punkts), spriedumu lietā C-233/94 Vācija/Parlaments un Padome (Recueil, I-2405. lpp., 12. punkts), spriedumu apvienotajās lietās C-164/97 un C-165/97 Parlaments/Padome (Recueil, I-1139. lpp., 12. punkts), spriedumu lietā C-269/97 Komisija/Padome (Recueil, I-2257. lpp., 43. punkts), spriedumu lietā C-110/03 Beļģija/Komisija (Krājums, I-2801. lpp., 78. punkts), spriedumu lietā C-176/03 Komisija/Padome (Krājums, I-7879. lpp., 45. punkts), spriedumu lietā C-94/03 Komisija/Padome (Krājums, I-1. lpp., 34. punkts) un spriedumu lietā C-301/06 Īrija/Parlaments un Padome (Krājums, I-593. lpp., 60. punkts).

( 9 ) Skat. 1993. gada 17. marta spriedumu lietā C-155/91 Komisija/Padome (Recueil, I-939. lpp., 19. un 21. punkts), spriedumu lietā C-42/97 Parlaments/Padome (Recueil, I-869. lpp., 38. punkts), spriedumu lietā C-36/98 Spānija/Padome (Recueil, I-779. lpp., 59. punkts), spriedumu lietā C-336/00 Huber (Recueil, I-7699. lpp., 31. punkts), spriedumu lietā C-211/01 Komisija/Padome (Recueil, I-8913. lpp., 39. punkts), spriedumu lietā C-388/01 Komisija/Padome (Recueil, I-4829. lpp., 55. punkts) un iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-178/03 Komisija/Parlaments un Padome, 42. punkts. Skat. arī atzinumu 2/00 (Recueil, I-9713. lpp., 23. punkts).

( 10 ) Skat. it īpaši iepriekš 3. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-300/89 Komisija/Padome, 13. un 17. punkts; iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus lietā C-42/97 Parlaments/Padome, 38. un 43. punkts, un lietā C-336/00 Huber, 31. punkts; 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C-281/01 Komisija/Padome (Recueil, I-12049. lpp., 35. punkts), iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-211/01 Komisija/Padome, 40. punkts; iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-491/01 British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, 94. punkts; iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-94/03 Komisija/Padome, 34.–36. punkts; iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-178/03 Komisija/Parlaments un Padome, 41.–43. punkts; spriedumu lietā C-91/05 Komisija/Padome (Krājums, I-3651. lpp., 75. punkts) un iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-155/07 Parlaments/Padome, 36. punkts. Skat. arī iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto atzinumu 2/00, 23. punkts.

( 11 ) Šajā gadījumā prioritāte ir jādod Kopienu juridiskajam pamatam: šajā sakarā skat. iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-91/05 Komisija/Padome, 76. un 77. punkts.

( 12 ) Skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-94/03 Komisija/Padome, 52. punkts, un iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-155/07 Parlaments/Padome, 37. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 13 ) Skat. 1981. gada 5. maija spriedumu lietā 804/79 Komisija/Apvienotā Karaliste (Recueil, 1045. lpp.). Skat. arī Gautier, Y., La compétence communautaire exclusive, Mélanges en l’honneur à Guy Isaac: 50 ans de droit communautaire, 1. sējums, Presses universitaires de Toulouse, 2004, 165. lpp.

( 14 ) It īpaši, ja Kopienas līmenī īstenotā saskaņošana neattiecas uz visu attiecīgo jomu, tad dalībvalstis ir šādā apjomā kompetentas un brīvas rīkoties. No tā izriet, ka, ja ir paredzēts šajā jomā noslēgt vienošanos, tad tā ietilpst Kopienas un dalībvalstu dalītajā kompetencē (skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto atzinumu 2/00, 45.–47. punkts).

( 15 ) Skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-94/03 Komisija/Padome un iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-178/03 Komisija/Parlaments un Padome.

( 16 ) Skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-94/03 Komisija/Padome, 52. punkts, un iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-155/07 Parlaments/Padome, 37. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 17 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 6. punktu.

( 18 ) Lai izmantotu šo secinājumu 10. zemsvītras piezīmē minētajā judikatūrā lietoto formulējumu.

( 19 ) Kaut arī tā nav neierobežota: skat. 1994. gada 15. novembra atzinumu 1/94 (Recueil, I-5267. lpp.).

( 20 ) Skat. 1979. gada 4. oktobra atzinumu 1/78 (Recueil, 2871. lpp., 45. punkts) un iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā 45/86 Komisija/Padome, 19. punkts.

( 21 ) Skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā 45/86 Komisija/Padome, 17.–21. punkts.

( 22 ) Skat. 1995. gada 17. oktobra spriedumu lietā C-70/94 Werner (Recueil, I-3189. lpp., 10. punkts), spriedumu lietā C-83/94 Leifer u.c. (Recueil, I-3231. lpp., 10. punkts) un spriedumu lietā C-124/95 Centro-Com (Recueil, I-81. lpp., 26. punkts).

( 23 ) Skat. 1990. gada 29. marta spriedumu lietā C-62/88 Grieķija/Padome (Recueil, I-1527. lpp., 18.–20. punkts) un iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-281/01 Komisija/Padome, 39.–43. punkts.

( 24 ) Skat. iepriekš 23. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-62/88 Grieķija/Padome, 20. punkts, un iepriekš 3. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-300/89 Komisija/Padome, 22. punkts.

( 25 ) Šajā sakarā skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto atzinumu 2/00.

( 26 ) Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais atzinums 2/00, 33. punkts, un iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C-94/03 Komisija/Padome, 44. punkts.

( 27 ) Skat. 1992. gada 9. jūlija spriedumu lietā C-2/90 Komisija/Beļģija (Recueil, I-4431. lpp., 22.–28. punkts).

( 28 ) Šajā pašā sakarā attiecībā uz Kartāgas protokolu, ar kuru tika ieviestas kontroles procedūras, kas piemērojamas dzīvu modificēto organismu pārrobežu pārvadāšanai, skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto atzinumu 2/00, 37.–40. punkts.

( 29 ) Skat. mutatis mutandis attiecībā uz tādu pašu analīzi, kurā ir atbalstīta EEK līguma 130.S panta noteikšana par juridisko pamatu EEK līguma 100.A panta vietā, 1994. gada 28. jūnija spriedumu lietā C-187/93 Parlaments/Padome (Recueil, I-2857. lpp., 26. punkts).

( 30 ) Skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto atzinumu 2/00, 40. punkts.

( 31 ) Skat. iepriekš 7. zemsvītras piezīmē spriedumu lietā C-491/01 British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco, 96. punkts.

( 32 ) Iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C-281/01 Komisija/Padome.

( 33 ) Skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-94/03 Komisija/Padome.

( 34 ) Skat. iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-178/03 Komisija/Parlaments un Padome.

( 35 ) Iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā C-94/03 Komisija/Padome, 44. punkts.

( 36 ) Skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto atzinumu 2/00.

( 37 ) Ģenerāladvokāte Kokote šajās divās lietās secināja par labu tikai viena juridiskā pamata, proti, EKL 175. panta, izmantošanai.

( 38 ) Skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-94/03 Komisija/Padome, 44. un 45. punkts.

( 39 ) Tieši šajā sakarā skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto atzinumu 2/00, 25. punkts.

( 40 ) OV L 30, 1. lpp.

( 41 ) Skat. iepriekš 29. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-187/93 Parlaments/Padome.

( 42 ) Padomes 1993. gada 1. februāra Lēmums 93/98/EEK par slēdzienu Kopienas vārdā attiecībā uz Konvenciju par bīstamo atkritumu starptautisko pārvadājumu un to apglabāšanas kontroli, OV L 39, 1. lpp. (ar pievienotu Bāzeles konvencijas tekstu).

( 43 ) Skat. 2002. gada 18. aprīļa spriedumu lietā C-9/00 Palin Granit un Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus (Recueil, I-3533. lpp., 36., 45.–51. punkts).

( 44 ) Skat., piemēram, 1988. gada 23. februāra spriedumu lietā 68/86 Apvienotā Karaliste/Padome (Recueil, 855. lpp., 24. punkts), spriedumu lietā C-271/94 Parlaments/Padome (Recueil, I-1689. lpp., 24. punkts). Skat. arī manu secinājumu spriedumam lietā C-133/06 Parlaments/Padome (Krājums, I-3189. lpp.) 29. punktu.

( 45 ) Skat. it īpaši iepriekš 29. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-187/93 Parlaments/Padome, iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-94/03 Komisija/Padome, 50. punkts; iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-178/03 Komisija/Parlaments un Padome, 55. punkts; iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-91/05 Komisija/Padome, 106. punkts, un iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-155/07 Parlaments/Padome, 34. punkts.

( 46 ) OV L 63, 1. lpp.

( 47 ) Skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-94/03 Komisija/Padome.

( 48 ) Skat. iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-178/03 Komisija/Parlaments un Padome.

( 49 ) Skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-301/06 Īrija/Parlaments un Padome, 73. un 74. punkts.