Lieta T‑66/01

Imperial Chemical Industries Ltd

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana – Sodas tirgus Apvienotajā Karalistē – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 82. panta pārkāpums – Komisijas pilnvaru uzlikt naudas sodu vai sankcijas noilgums – Saprātīgs termiņš – Būtiskas formas prasības – Res judicata spēks – Dominējoša stāvokļa pastāvēšana – Ļaunprātīga dominējošā stāvokļa izmantošana – Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšana – Naudas sods – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Administratīvais process – Noilgums lietu ierosināšanai – Apturēšana

(Padomes Regulas Nr. 2988/74 3. pants)

2. Kopienu tiesības – Principi – Saprātīga termiņa ievērošana – Piemērošanas joma – Konkurence – Administratīvais process – Tiesvedība – Nošķiršana, lai novērtētu saprātīga termiņa ievērošanu

(Padomes Regula Nr. 17)

3. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pienākumi – Saprātīga termiņa ievērošana

(Padomes Regula Nr. 17)

4. Tiesvedība – Procesa ilgums Vispārējā tiesā – Saprātīgs termiņš – Vērtējuma kritēriji

5. Kopienu tiesības – Principi – Tiesības uz aizstāvību – Piemērošanas joma – Konkurence – Administratīvais process – Principa piemērojamība pēc Komisijas pirmā lēmuma atcelšanas

(EKL 81., 82. un 233. pants; Padomes Regula Nr. 17)

6. Komisija – Koleģialitātes princips – Apjoms – Lēmums konkurences jomā

7. Prasība atcelt tiesību aktu – Spriedums, ar kuru tiek atcelts tiesību akts – Apjoms – “Res judicata” absolūtais spēks

8. Prasība atcelt tiesību aktu – Spriedums, ar kuru tiek atcelts tiesību akts – Sekas

(EKL 82., 230. un 233. pants)

9. Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Raksturojums, izmantojot ļoti lielu tirgus daļu

(EKL 82. pants)

10. Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Atlaides, kurām ir ierobežojoša ietekme tirgū – Lojalitātes atlaides

(EKL 82. pants)

11. Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Kvantitātes atlaides – Pieļaujamība – Nosacījumi – Atlaižu sistēmas ļaunprātīgais raksturs

(EKL 82. pants)

12. Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Līgumi par ekskluzīvu piegādi – Lojalitātes atlaides

(EKL 82. pants)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijas rīcības brīvība

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regula Nr. 2988/74)

14. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums – Lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums un uzlikts sods – Atcelšana procesuālo normu pārkāpuma dēļ

(Padomes Regula Nr. 17)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Sevišķi smagi pārkāpumi

(EKL 82. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

16. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Recidīvs – Vienāda veida pārkāpumu jēdziens – No vienas puses, EKL 81. panta pārkāpumi un, no otras puses, EKL 82. panta pārkāpumi – Izslēgšana

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

17. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pienākums no naudas soda apmēra atskaitīt vēlāk atcelta lēmuma piemērošanas nodrošināšanas izdevumus – Neesamība

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

18. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Īstenošana ar nodomu – Jēdziens

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

19. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

20. Konkurence – Naudas sodi – Uzlikšana – Prasība, lai uzņēmums pārkāpuma izdarīšanas rezultātā būtu guvis labumu – Neesamība – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Labuma neesamība – Izslēgšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

21. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību pastiprinoši apstākļi – Aizliegtas vienošanās slēpšana – Slepena rakstura neesamība, kas nav atbildību mīkstinošs apstāklis

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

1. Atbilstoši Regulas Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā konkurences jomā 3. pantam procesuālo darbību noilguma termiņu aptur uz tik ilgu laiku, kamēr Komisijas lēmums ir “lietas, kas vēl nav izskatīta Eiropas Kopienu Tiesā”, priekšmets. Šī atsauce kopš Pirmās instances tiesas izveidošanas jāsaprot kā tāda, kas pirmām kārtām attiecas uz tiesvedību šajā tiesā, ciktāl prasības par sodu vai naudas sodu uzlikšanu konkurences tiesību jomā ietilpst tās kompetencē.

Noilguma termiņš tiek apturēts arī uz visu apelācijas tiesvedības Tiesā laiku. Tā kā Tiesas Statūtu 60. panta un Regulas Nr. 2988/74 3. panta piemērošanas jomas ir atšķirīgas, tas, ka apelācijas sūdzība neaptur tiesību akta piemērošanu, nekādi neietekmē šīs regulas 3. panta iedarbību attiecībā uz situācijām, kurās Komisijai ir jāgaida Kopienu tiesas nolēmums. Turklāt Regulas Nr. 2988/74 3. pants aizsargā Komisiju pret noilguma sekām situācijās, kad tai jāgaida Kopienu tiesas nolēmums, tādu procedūru ietvaros, kuru norisi nenosaka Komisija, pirms tā uzzina, vai apstrīdētais akts ir vai nav prettiesisks.

Nevar piekrist argumentam, ka pēc Komisijas lēmuma atcelšanas tā nevarot gūt labumu pati no savas kļūdas, uzliekot naudas sodu pēc noteiktā noilguma termiņa beigām. Jebkura Komisijas pieņemta akta atcelšanā neizbēgami ir vainojama Komisija tādā ziņā, ka tas nozīmē Komisijas pieļautu kļūdu. Tādējādi izslēgt procesuālo darbību noilguma termiņa apturēšanu tad, ja prasības rezultātā tiek konstatēta kļūda, kurā vainojama Komisija, liegtu Regulas Nr. 988/74 3. pantam jebkuru jēgu. Tieši tas, ka Vispārējā tiesā vai Tiesā tiek izskatīta prasība, nevis secinājumi, pie kādiem šīs tiesas nonāk savā spriedumā, ir pamats apturēšanai.

Visbeidzot, ja Komisijai pēc tam, kad Vispārējā tiesa ir atcēlusi lēmumu, būtu jāpieņem jauns lēmums, negaidot Tiesas spriedumu, pastāvētu risks, ka tad, ja Tiesa atceltu Vispārējās tiesas spriedumu, vienlaicīgi pastāvētu divi lēmumi ar vienu un to pašu priekšmetu. Šķiet esam pretrunā administratīvā procesa ekonomijas principam likt Komisijai – tikai tādēļ vien, lai izvairītos no noilguma iestāšanās, – pieņemt jaunu lēmumu, pirms tā uzzina, vai sākotnējais lēmums ir vai nav prettiesisks.





Tā kā Regulas Nr. 2988/74 3. pantā paredzētais noilguma termiņš bija apturēts visu tiesvedības Vispārējā tiesā un Tiesā laiku, Komisijai nevar pārmest, ka tā pirms jauna lēmuma pieņemšanas nogaidīja, līdz Vispārējā tiesa un Tiesa būs lēmušas, un to pamato tiesvedības un nākotnē pieņemamo spriedumu respektēšana.

(sal. ar 73., 74., 77., 82., 85., 86., 88., 89. un 132. punktu)

2. Izskatot iebildumu par saprātīga termiņa pārkāpumu, jānodala administratīvais process konkurences jomā saskaņā ar Regulu Nr. 17 un tiesvedība pret Komisijas lēmumu vērstas prasības gadījumā. Laika posms, kurā Kopienu tiesa lemj par tiesiskumu, kā arī – apelācijas sūdzības gadījumā – par pirmajā instancē pasludinātā sprieduma spēkā esamību, nevar tikt ņemts vērā, nosakot procesa Komisijā ilgumu.

(sal. ar 102. punktu)

3. Saprātīga termiņa principa pārkāpums ir pamats atcelt administratīvajā procesā konkurences jomā pieņemtu Komisijas lēmumu tikai tad, ja ar to pārkāptas arī attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību. Ja nav pierādīts, ka pārmērīgi ieilgusī norise ir ietekmējusi attiecīgo uzņēmumu spēju efektīvi aizstāvēties, saprātīga termiņa principa neievērošana neietekmē administratīvā procesa spēkā esamību.

(sal. ar 109. punktu)

4. Kopienu tiesību vispārējs pamatprincips, ka ikvienam ir tiesības uz taisnīgu procesu, kas iedvesmojas no Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punkta, un it īpaši tiesības uz procesu, kas notiek saprātīgā laika posmā, ir spēkā arī saistībā ar prasību, kas vērsta pret Komisijas lēmumu, ar kuru uzņēmumam ir uzlikti naudas sodi par konkurences tiesību pārkāpumu.

Procesa ilguma saprātīgais raksturs ir jāvērtē, ņemot vērā katras atsevišķas lietas apstākļus, it īpaši ņemot vērā strīdā iesaistīto personu ieinteresētību, lietas sarežģītību, kā arī prasītāja un kompetento iestāžu rīcību.

Šajā sakarā šo kritēriju uzskaitījums nav izsmeļošs un izskatīšanas ilguma atbilstības izvērtēšanai nav vajadzīga sistemātiska lietas apstākļu pārbaude, ņemot vērā katru no kritērijiem, ja procesa ilgums šķiet attaisnojams attiecībā uz vienu no tiem. Tādējādi ir iespējams atsaukties uz lietas sarežģītību, lai pamatotu pirmajā brīdī šķietami pārmērīgu termiņu.

Neesot nekādām norādēm par to, ka procedūras ilgums būtu ietekmējis tiesvedības iznākumu, tam, ka tiesa, iespējams, ir pārsniegusi saprātīgu termiņu, pat pieņemot, ka tas būtu pierādīts, nebūtu nekādas ietekmes uz apstrīdētā lēmuma likumīgumu. Tas varētu būt pamats zaudējumu atlīdzināšanai, ja uzņēmums šādu prasību izvirzītu.

(sal. ar 114., 116. un 117. punktu)

5. Kopienu tiesību akta atcelšana obligāti neietekmē sagatavošanas aktus, un atceltā akta aizstāšanai paredzētā procedūra principā var tikt atsākta tieši tajā vietā, kad ir notikusi nelikumība.

Tā kā procesuālais trūkums tika pieļauts lēmuma, ar kuru uzņēmumam tiek uzlikts sods par Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu, pieņemšanas pēdējā stadijā, šī lēmuma atcelšana neietekmē tā sagatavošanas darbu pirms stadijas, kurā šis trūkums tika konstatēts, spēkā esamību. Ja Komisija pieņem jaunu lēmumu ar būtībā identisku saturu un tas balstīts uz tiem pašiem iebildumiem, tai nav pienākuma veikt jaunas procesuālas darbības.

It īpaši Komisijai nevar pārmest, ka tā pirms jauna lēmuma pieņemšanas neveica jaunu attiecīgā uzņēmuma uzklausīšanu, nedeva tam iespēju no jauna izvirzīt savus argumentus vai tam nenosūtīja jaunu paziņojumu par iebildumiem.

Kas attiecas uz tādiem tiesību jautājumiem, kas var rasties saistībā ar EKL 233. panta piemērošanu, kā jautājumi par laika notecējumu, iespēja atsākt lietu, ar procedūras atsākšanu saistītā piekļuve lietas materiāliem, uzklausīšanas amatpersonas un padomdevējas komitejas iesaistīšanās, kā arī iespējamā Regulas Nr. 17 20. panta ietekme, tad arī tie neprasa jaunu uzklausīšanu tiktāl, ciktāl tie nemaina iebildumu saturu un vajadzības gadījumā tie var vienīgi tikt pakļauti vēlākai pārbaudei tiesā.

Turklāt, tā kā jauna uzklausīšana nebija nepieciešama, nebija nepieciešama arī jauna uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanās. No uzklausīšanas amatpersonai uzliktā uzdevuma satura izriet, ka attiecīgā iesaistīšanās katrā ziņā ir saistīta ar uzņēmumu uzklausīšanu saistībā ar iespējamā lēmuma pieņemšanu.

Turklāt, tā kā apstrīdētais lēmums neietver būtiskas izmaiņas salīdzinājumā ar atcelto lēmumu, Komisijai, kurai nebija pienākuma pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas atkārtoti uzklausīt attiecīgo uzņēmumu, nebija arī pienākuma no jauna konsultēties ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju.

Šo pašu iemeslu dēļ Komisijas locekļiem nodotajiem lietas materiāliem nebija jāietver jauns uzklausīšanas amatpersonas ziņojums un jauns konsultēšanās ar padomdevēju komiteju protokols.

(sal. ar 125., 126., 134., 135., 151., 153., 154., 161., 162., 168. un 174. punktu)

6. Koleģialitātes princips ir balstīts uz Komisijas locekļu vienlīdzību, piedaloties lēmuma pieņemšanā, un tostarp paredz, ka lēmumi tiek kopīgi apspriesti un ka visi kolēģijas locekļi ir kolektīvi atbildīgi politiskā ziņā par visiem pieņemtajiem lēmumiem. Šī principa ievērošana, it īpaši prasība visus lēmumus apspriest kopīgi, neizbēgami ir nozīmīga visiem tiesību subjektiem, uz kuriem attiecas to radītās tiesiskās sekas, tajā ziņā, ka tiem jābūt pārliecībai, ka lēmumus patiešām ir pieņēmusi kolēģija un ka tie precīzi atbilst tās gribai. Tā tas ir it īpaši attiecībā uz tiesību aktiem, kas skaidri kvalificēti kā lēmumi un ko Komisija pieņem attiecībā uz uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām jautājumā par konkurences tiesību normu ievērošanu, un kuru mērķis ir konstatēt šo noteikumu pārkāpumu, izdot rīkojumus attiecībā uz šiem uzņēmumiem un tiem uzlikt finansiālas sankcijas.

Tikai tas vien, ka preses paziņojumā, kura autore nav Komisija un kuriem nav nekāda oficiāla rakstura, ir atsauce uz Komisijas pārstāvja paziņojumu, kurā ir precizēts datums, kurā tiks pieņemts lēmums konkurences jomā, un tā saturs, nav pietiekams, lai uzskatītu, ka Komisija ir pārkāpusi koleģialitātes principu. Tā kā komisāru kolēģiju šis paziņojums nekādā veidā nesaista, tā pēc kopīgas apspriedes var nolemt šādu lēmumu nepieņemt.

(sal. ar 175.–178. punktu)

7. Lai nodrošinātu gan tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, gan arī pareizu tiesvedību, ir svarīgi, lai tiesu nolēmumi, kas kļuvuši galīgi pēc tam, kad izsmelti visi pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi, vai pēc tam, kad beidzies šādiem aizsardzības līdzekļiem paredzētais termiņš, vairs nevarētu tikt apstrīdēti.

Res judicata spēks var būt šķērslis prasības pieņemamībai, ja prasība, par kuru pasludināts attiecīgais spriedums, ir bijusi starp tām pašām pusēm, tai ir bijis tas pats priekšmets un tai bijis tas pats pamats, un šie nosacījumi katrā ziņā ir kumulatīvi. Res judicata spēks attiecas vienīgi uz faktu un tiesību jautājumiem, kas faktiski ir tikuši izspriesti vai ko neizbēgami izspriež attiecīgajā tiesas nolēmumā.

(sal. ar 196.–198. punktu)

8. Iestāde, kura pieņēmusi atcelto tiesību aktu, ir saistīta tikai tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu sprieduma par akta atcelšanu izpildi. Process, kura mērķis ir aizstāt šādu aktu, tādējādi var atsākties tieši tajā brīdī, kad notika nelikumība.

Ja Komisijas lēmums, ar kuru uzņēmumam tiek uzlikts sods dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas dēļ, tiek atcelts tāpēc, ka šī lēmuma autentifikācija ir notikusi pēc tā paziņošanas, kas ir būtisku formas prasību pārkāpums EKL 230. panta izpratnē, Komisija var atsākt savu analīzi autentifikācijas stadijā, un tai nav jāpārbauda, vai tās secinājumi par konkrēto tirgu, ko tā bija izdarījusi, pieņemot pirmo lēmumu, joprojām ir spēkā, ņemot vērā faktiskos un tiesību apstākļus otrā lēmuma pieņemšanas laikā. Apgalvojums, ka atzinums par dominējošā stāvokļa pastāvēšanu izriet no konkrētā tirgus struktūras un tajā pastāvošās konkurences laikā, kad Komisija pieņem katru lēmumu, analīzes, nenozīmē, ka Komisijai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā visos gadījumos jāveic jauna konkrētā tirgus analīze. Komisijai šāda analīze nav jāveic tostarp tad, ja tā nav nepieciešama sprieduma, ar kuru lēmums tiek atcelts, izpildes nodrošināšanai.

(sal. ar 243.–245. punktu)

9. EKL 82. pantā paredzētais dominējošais stāvoklis attiecas uz tādu uzņēmuma ekonomiskās ietekmes situāciju, kas tam piešķir varu likt šķēršļus efektīvas konkurences saglabāšanai attiecīgajā tirgū, dodot tam iespēju ievērojamā mērā rīkoties neatkarīgi no saviem konkurentiem, to klientiem un, visbeidzot, patērētājiem. Šāds stāvoklis atšķirībā no monopola vai kvazimonopola situācijas neizslēdz zināmas konkurences pastāvēšanu, bet sniedz no tā labumu gūstošajam uzņēmumam iespēju ja ne gluži izlemt, tad vismaz ievērojami ietekmēt apstākļus, kādos šī konkurence attīstīsies, un katrā ziņā lielā mērā rīkoties, to neņemot vērā un tomēr neciešot zaudējumus no šādas attieksmes.

Dominējošā stāvokļa esamība parasti izriet no vairāku faktoru pastāvēšanas, kuri, atsevišķi ņemti, nebūtu katrā ziņā noteicošie. Dominējošā stāvokļa konkrētajā tirgū esamības pārbaude ir jāveic, pārbaudot vispirms minētā tirgus struktūru un pēc tam – konkurences stāvokli tajā.

Ļoti liela tirgus daļa, izņemot atsevišķus izņēmuma gadījumus, ir uzskatāma par dominējoša stāvokļa pastāvēšanas pierādījumu. Uzņēmums, kuram pieder ļoti liela tirgus daļa un kurš to kādu laiku saglabā ar ražošanas apjoma un piedāvājuma mēroga palīdzību, atrodas spēka pozīcijā, kas padara to par nenovēršamu tirdzniecības partneri, un tādējādi tas vismaz samērā ilgu laiku nodrošina sev rīcības brīvību, kas ir dominējoša stāvokļa īpaša pazīme.

Tādējādi 70–80 % liela tirgus daļa pati par sevi ir skaidra norāde par dominējoša stāvokļa esamību. Tāpat 50 % liela tirgus daļa pati par sevi, izņemot ārkārtējus apstākļus, ir pierādījums, ka pastāv dominējošs stāvoklis.

(sal. ar 254.–257. punktu)

10. Atlaižu sistēma, ar kuru tiek ierobežots tirgus, tiek uzskatīta par tādu, kas ir pretrunā EKL 82. pantam, ja to piemēro dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums. Tā tas ir gadījumā ar lojalitātes atlaidi, kas tiek piešķirta apmaiņai pret klienta apņemšanos visu vai gandrīz visu savām vajadzībām nepieciešamo iegādāties no dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma. Šāda atlaide ar finansiālu priekšrocību sniegšanu kavē, ka klienti savām vajadzībām nepieciešamo varētu iegādāties no konkurējošiem ražotājiem. Liedzot konkurentiem pieeju tirgum, šāda uzņēmuma rīcība var ietekmēt tirdzniecības plūsmas un konkurenci kopējā tirgū.

(sal. ar 296., 297. un 337. punktu)

11. Parasti tiek uzskatīts, ka kvantitatīvu atlaižu sistēmām, kas saistītas vienīgi ar pirkumu no dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma apjomu, nav EKL 82. pantā aizliegtās tirgus ierobežošanas ietekmes. Ja piegādātā daudzuma palielināšanās rezultātā piegādātājam samazinās izmaksas, tam ir tiesības, izmantojot labvēlīgāku tarifu, nodot šo samazinājumu tālāk savam klientam. Tādējādi tiek uzskatīts, ka kvantitātes atlaides atspoguļo dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu efektivitātes guvumus un apjomradītus ietaupījumus.

No tā izriet, ka ar atlaižu sistēmu, kurā atlaides lielums pieaug atkarībā no veikto pirkumu apjoma, netiek pārkāpti EKL 82. panta noteikumi, izņemot, ja atlaižu piešķiršanas kritēriji un kārtība parāda, ka sistēmas pamatā nav ekonomiski pamatots pretieguvums, bet gan ka tā, tāpat kā lojalitātes un mērķa atlaides, sliecas kavēt, ka klienti sev nepieciešamo iegādājas no konkurējošiem ražotājiem.

Lai noteiktu kvantitātes atlaižu sistēmas iespējami ļaunprātīgo raksturu, tādējādi jānovērtē visi apstākļi kopumā, tostarp atlaižu piešķiršanas kritēriji un kārtība, un jāpārbauda, vai atlaides ar tādu priekšrocību sniegšanu, kuru pamatā nav nekāda tās pamatojoša ekonomiska snieguma, sliecas pircējam atņemt vai ierobežot izvēles iespēju attiecībā uz piegādes avotiem, liegt konkurentu pieeju tirgum, darījumu partneriem piemērot nevienlīdzīgus noteikumus vai nostiprināt dominējošo stāvokli, izmantojot izkropļotu konkurenci.

(sal. ar 298.–300. punktu)

12. Tas, ka tirgū dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, kas – pat pēc pircēju lūguma – saista tos ar pienākumu vai solījumu visu vai lielāko daļu no to vajadzībām nepieciešamā iegādāties no šī uzņēmuma, ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta izpratnē neatkarīgi no tā, vai attiecīgais pienākums ir paredzēts bez tālākiem noteikumiem vai arī apmaiņā pret atlaides piešķiršanu. Tāpat tas ir gadījumā, ja šis uzņēmums, nesaistīdams pircējus ar formālām saistībām, vai nu atbilstoši ar pircējiem noslēgtiem līgumiem, vai vienpusēji piemēro lojalitātes atlaižu sistēmu, proti, atlaides, kas ir saistītas ar nosacījumu, ka klients – neatkarīgi no savu pirkumu apjoma, vai tas būtu liels vai mazs, – visu vai lielāko daļu no savām vajadzībām nepieciešamā iegādājas no dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma. Šāda veida saistības par ekskluzīvu iegādi apmaiņā – vai bez tās – pret atlaidi vai lojalitātes atlaides piešķiršanu, lai pircēju stimulētu sev nepieciešamo iegādāties vienīgi no dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma, nav saderīgas ar mērķi nodrošināt neizkropļotu konkurenci kopējā tirgū, jo to pamatā nav šo apgrūtinājumu vai priekšrocību pamatojoša ekonomiska snieguma, bet gan tās sliecas pircējam atņemt vai ierobežot izvēles iespēju attiecībā uz piegādes avotiem un liegt ražotājiem pieeju tirgum.

(sal. ar 315. punktu)

13. Nosakot naudas sodu par konkurences tiesību pārkāpumu apmēru, Komisijai ir jāņem vērā ne tikai pārkāpuma smagums un īpašie apstākļi, kādi pastāv attiecīgajā gadījumā, bet arī apstākļi, kādos minētais pārkāpums ticis izdarīts, un jānodrošina savas darbības preventīvais raksturs, galvenokārt saistībā ar tāda veida pārkāpumiem, kas īpaši traucē sasniegt Kopienas mērķus. Turklāt, ja Komisija lēmumu pieņem, ievērojot Regulu Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā konkurences jomā, kā arī saprātīga termiņa principu, tai nevar pārmest, ka tā ir kavējusies ar šī lēmuma pieņemšanu. Šādos apstākļos ar lēmumu, kas pieņemts pēc pirmā lēmuma atcelšanas, uzliktais naudas sods nav jāatceļ sakarā ar laiku, kas ir pagājis starp šo divu lēmumu pieņemšanu.

(sal. ar 354. un 355. punktu)

14. Ja Komisijas lēmums konkurences jomā tiek atcelts procesuālu noteikumu pārkāpuma dēļ, Komisijai ir tiesības pieņemt jaunu lēmumu, neuzsākot jaunu administratīvo procesu. Tā kā jaunā lēmuma saturs ir gandrīz identisks iepriekšējā lēmuma saturam un šie abi lēmumi balstīti uz to pašu pamatojumu, attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu jaunajam lēmumam ir piemērojami noteikumi, kas bija spēkā iepriekšējā lēmuma pieņemšanas laikā. Komisija atsāk procedūru stadijā, kurā procesuālā kļūda bija tikusi pieļauta, un pieņem jaunu lēmumu, neveikdama jaunu lietas novērtēšanu, kurā tiktu ņemti vērā noteikumi, kas nepastāvēja pirmā lēmuma pieņemšanas laikā.

(sal. ar 366.–368. punktu)

15. Nosakot Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu, kuros ir vainojams uzņēmums, smagumu, lai noteiktu tam samērīgu naudas soda apmēru, Komisija var ņemt vērā īpaši lielo dažu pārkāpumu ilgumu, pārkāpumu, kuri attiecās uz visām vai gandrīz visām attiecīgā uzņēmuma precēm un daži no kuriem ietekmējuši visas dalībvalstis, skaitu un dažādību, īpašo tādu pārkāpumu smagumu, kas ir daļa no pārdomātas un konsekventas stratēģijas, kura vērsta uz to, lai ar dažādu veidu konkurentus izslēdzošas prakses palīdzību un klientu lojalitāti veicinošu politiku mākslīgi saglabātu vai nostiprinātu uzņēmuma dominējošo stāvokli tirgos, kuros kompetence jau bija ierobežota, īpaši kaitīgo ļaunprātīgās izmantošanas ietekmi uz konkurenci un priekšrocības, kuras uzņēmumam devuši tā izdarītie pārkāpumi.

Komisija pamatoti var par ārkārtīgi smagu kvalificēt tāda dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma praksi, kurš, piešķirot saviem klientiem atlaides virsapjomam un noslēdzot ar tiem lojalitāti veicinošus līgumus, uz ilgu laiku liedz visiem saviem konkurentiem pārdošanas iespējas un nodara ilgstošu kaitējumu tirgus struktūrai par sliktu patērētājiem.

(sal. ar 370., 372. un 374. punktu)

16. Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpuma smaguma pakāpes analīzē jāņem vērā iespējamā recidīva pastāvēšana. Dažās valsts tiesību sistēmās iekļautais recidīva jēdziens tiek izprasts tādējādi, ka persona ir pieļāvusi jaunus pārkāpumus pēc tam, kad ir bijusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem. Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, izmantota līdzīga domu gaita, atsaucoties uz “viena veida pārkāpumiem”. Tādējādi Komisija recidīva atzīšanai attiecībā uz uzņēmumu, kurš ļaunprātīgi izmanto dominējošo stāvokli, kāds tam ir tirgū 82. panta izpratnē, nevar kā atbildību pastiprinošu apstākli izmantot agrāku aizliegtu vienošanos, kas saistītas ar EKL 81. pantu, praksi, kas turklāt ir ļoti atšķirīga no prakses, kas veido EKL 82. panta pārkāpumu.

(sal. ar 377.–381. punktu)

17. Konkurences jomā, ja uzņēmumam saistībā ar garantiju sniegšanu attiecībā uz lēmumā, ko Kopienu tiesa vēlāk atcēlusi, uzliktā naudas sodu samaksu un, lai pierādītu, ka šis lēmums bija nelikumīgs, ir radušies izdevumi, Komisijai nav pienākuma šos izdevumus ņemt vērā, nosakot naudas soda apmēru lēmumā, kas pieņemts pēc sprieduma par [pirmā lēmuma] atcelšanu, jo uzņēmums var lūgt tos atlīdzināt, ceļot prasību par zaudējumu atlīdzību.

(sal. ar 383. punktu)

18. Lai Līguma konkurences tiesību normu pārkāpumu varētu uzskatīt par tādu, kas izdarīts ar nodomu, nav nepieciešams, lai uzņēmums apzinātos, ka tas pārkāpj šajās normās paredzēto aizliegumu; pietiek ar to, ka tas nevarēja nezināt, ka konkrētās rīcības mērķis vai sekas bija konkurences ierobežošana kopējā tirgū.

(sal. ar 412. punktu)

19. Nosakot naudas soda apmēru, apstākļiem, kas attiecas uz rīcības mērķi, var būt lielāka nozīme nekā tiem, kuri attiecas uz tās sekām.

(sal. ar 435. punktu)

20. Lai gan par Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu uzliktajam naudas sodam jābūt samērīgam ar pārkāpuma ilgumu un ar citiem elementiem, kas varētu tikt ņemti vērā pārkāpuma smaguma novērtējumā, starp kuriem ir arī attiecīgā uzņēmuma iespējamā peļņa no šiem darījumiem, tas, ka uzņēmums nav guvis nekādu labumu no pārkāpuma, neliedz uzlikt naudas sodu, citādi sodam nebūtu preventīvā rakstura. No tā izriet, ka Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma ņemt vērā, ka no minētā pārkāpuma nav gūta peļņa. Turklāt ar pārkāpumu saistīta finansiāla labuma neesamība nevar tikt uzskatīta par atbildību mīkstinošu apstākli.

(sal. ar 443. punktu)

21. Komisija, novērtējot EKL 81. vai 82. panta pārkāpuma smagumu, var izmantot slepenību kā atbildību pastiprinošu apstākli. Tomēr no tā nevar secināt, ka slepenības neesamība būtu atbildību mīkstinošs apstāklis.

(sal. ar 446. un 447. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)

2010. gada 25. jūnijā ( )

Konkurence – Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana – Sodas tirgus Apvienotajā Karalistē – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 82. panta pārkāpums – Komisijas pilnvaru uzlikt naudas sodu vai sankcijas noilgums – Saprātīgs termiņš – Būtiskas formas prasības – Res judicata spēks – Dominējoša stāvokļa pastāvēšana – Ļaunprātīga dominējošā stāvokļa izmantošana – Tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšana – Naudas sods – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

Lieta T‑66/01

Imperial Chemical Industries Ltd, agrāk – Imperial Chemical Industries plc, Londona (Apvienotā Karaliste), ko sākotnēji pārstāvēja D. Vons [D. Vaughan] un D. Andersons [D. Anderson], QC, S. Lī [S. Lee], barrister, S. Tērnere [S. Turner], S. Bervika [S. Berwick] un R. Koulss [R. Coles], solicitors, pēc tam D. Vons, S. Lī, S. Bervika un S. Forda [S. Ford], barrister,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Kurals [J. Currall] un P. Olivers [P. Oliver], pārstāvji, kuriem palīdz Dž. Flinns [J. Flynn], QC, un K. Vests [C. West], barrister,

atbildētāja,

par prasību, pirmkārt, atcelt Komisijas 2000. gada 13. decembra Lēmumu 2003/7/EK par [EKL] 82. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/33.133 – D: Kalcinētā soda – ICI) (OV 2003, L 10, 33. lpp.) un – pakārtoti – atcelt vai samazināt prasītājai uzlikto naudas sodu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij], tiesneši V. Vadapals [V. Vadapalas] (referents) un A. Ditrihs [A. Dittrich],

sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 26. jūnija tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības rašanās fakti

1 Prasītāja Imperial Chemical Industries Ltd, agrāk – Imperial Chemical Industries plc, ir saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesībām reģistrēta sabiedrība, kas darbojas ķīmijas nozarē. Lietas faktu laikā tā ražoja kalcinēto sodu.

2 Kalcinētā soda vai nu ir atrodama dabā trona minerāla formā (dabiskā soda), vai arī tiek iegūta ķīmiskā procesā (sintētiskā soda). Dabiskā soda tiek iegūta, sasmalcinot, attīrot un kalcinējot trona minerālu. Sintētiskā soda rodas, reaģējot parastajam sālim un kalcijam “amonjaka–sodas” procesā, ko 1863. gadā izstrādāja brāļi Solveji [Solvay].

3 Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) –, redakcijā, kas piemērojama lietas faktu laikā, 14. panta 3. punktam 1989. gada aprīlī veica pārbaudes pie dažādiem Kopienas kalcinētās sodas ražotājiem.

4 Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu prasītājai 1989. gada 19. jūnijā nosūtīja informācijas pieprasījumu, uz kuru tā atbildēja 1989. gada 14. septembrī.

5 Komisija pēc savas iniciatīvas pret prasītāju, Solvay un Chemische Fabrik Kalk (turpmāk tekstā – “CFK”) 1990. gada 19. februārī uzsāka procedūru atbilstoši Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktam.

6 Komisija prasītājai, Solvay un CFK 1990. gada 13. martā nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Katra no šīm sabiedrībām saņēma tikai to vai tās paziņojuma par iebildumiem daļu vai daļas, kas attiecās uz katras pārkāpumiem, bet pielikumā bija pievienoti atbilstošie pierādījumi.

7 Komisija attiecībā uz visiem paziņojumā par iebildumiem minētajiem pārkāpumiem izveidoja vienu lietu.

8 Attiecībā uz šo lietu Komisija paziņojuma par iebildumiem V daļā secināja, ka prasītāja bija ļaunprātīgi izmantojusi dominējošo stāvokli, kas tai bija Apvienotās Karalistes kalcinētās sodas tirgū.

9 Prasītāja atbildei uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem 1990. gada 31. maijā iesniedza savus rakstveida apsvērumus. Komisija to uzklausīja 1990. gada 26. un 27. jūnijā.

10 Komisija 1990. gada 19. decembrī pieņēma Lēmumu 91/300/EEK par [EKL 82. panta] piemērošanas procedūru (IV/33.133 – D: Kalcinētā soda – ICI) (OV 1991, L 152, 40. lpp.). Šajā lēmumā, kas prasītājai tika paziņots ar 1991. gada 1. marta vēstuli, tā konstatēja, ka “[prasītāja] ir pārkāpusi [EKL 82. panta] noteikumus kopš aptuveni 1983. gada un līdz šim brīdim ar darbībām, kuru mērķis bija novērst vai ievērojami ierobežot konkurenci un kuras veidoja [..] ievērojamu atlaižu un citu finansiālu stimulu piešķiršana ar atsauci uz virsapjomu, tādējādi nodrošinoties, ka klients [sodu] visām savām vajadzībām vai ļoti lielai to daļai iegādāsies no [prasītājas], nodrošinot klientu piekrišanu [sodu] visām vai gandrīz visām savām vajadzībām iegādāties no [tās] vai ierobežot savus pirkumus no konkurentiem ar noteiktu apjomu un vismaz vienā gadījumā – pakļaujot atlaižu un citu finansiālo priekšrocību piešķiršanu nosacījumam, ka klients piekrīt [sodu] visām savām vajadzībām iegādāties no [prasītājas]”.

11 Saskaņā ar Lēmuma 91/300 3. pantu “par [konstatēto] pārkāpumu [prasītājai] [tika] uzlikts naudas sods ECU 10 miljonu apmērā”.

12 Šai pašā dienā Komisija pieņēma Lēmumu 91/297/EEK par [EKL 81. panta] piemērošanas procedūru (IV/33.133 – A: Kalcinētā soda – Solvay, ICI) (OV 1991, L 152, 1. lpp.), kurā tā konstatēja, ka “Solvay un [prasītāja] ir pārkāpušas [EKL 81. panta] noteikumus, kopš 1973. gada 1. janvāra un vismaz līdz šīs procedūras uzsākšanai veikdamas saskaņotas darbības, ar kurām tās ierobežoja savu sodas pārdošanu Kopienā ar saviem attiecīgajiem valstu tirgiem, proti, Solvay – ar Rietumeiropu un prasītāja – ar Apvienoto Karalisti un Īriju”. Solvay un prasītājai attiecīgi tika piespriests naudas sods ECU 7 miljonu apjomā.

13 Komisija 1990. gada 19. decembrī turklāt pieņēma Lēmumu 91/298/EEK par [EKL 81. panta] piemērošanas procedūru (IV/33.133 – B: Kalcinētā soda – Solvay, CFK) (OV 1991, L 152, 16. lpp.), kurā tā konstatēja, ka “Solvay un CFK ir pārkāpušas [EKL 81. panta] noteikumus, kopš 1987. gada un līdz šim brīdim būdamas tādas vienošanās par tirgus sadali dalībnieces, ar kuru Solvay garantēja CFK ikgadēju minimālo sodas pārdošanas apjomu tonnās Vācijā, to aprēķinot, pamatojoties uz CFK pārdošanas apjomu 1986. gadā, un kompensēja CFK jebkādu iztrūkumu, no tās atpērkot daudzumu, kas nepieciešams, lai tās pārdošanas apjoms sasniegtu garantēto minimālo apjomu”. Solvay un CFK tika piespriests naudas sods attiecīgi ECU 3 miljonu un ECU 1 miljona apjomā.

14 Šai pašā dienā Komisija turklāt pieņēma Lēmumu 91/299/EEK par [EKL 82. panta] piemērošanas procedūru (IV/33.133 – C: Kalcinētā soda – Solvay) (OV 1991, L 152, 21. lpp.), kurā tā konstatēja, ka “Solvay ir pārkāpusi [EKL 82. panta] noteikumus kopš 1983. gada un līdz šim brīdim ar darbībām, kuru mērķis bija novērst vai ievērojami ierobežot konkurenci un kuras veidoja [..] tādu vienošanos noslēgšana ar klientiem, ar kurām tiem tika uzlikts pienākums no Solvay iegādāties [sodu] visām to vajadzībām vai ļoti lielai to daļai uz nenoteiktu vai nesamērīgi ilgu laiku, ievērojamu atlaižu un citu finansiālu stimulu piešķiršana ar atsauci uz virsapjomu, kas pārsniedz līgumā noteikto klienta pamatapjomu, tādējādi nodrošinoties, ka klients [sodu] visām savām vajadzībām vai ļoti lielai to daļai iegādāsies no Solvay, un pakļaujot atlaižu piešķiršanu nosacījumam, ka klients piekrīt [sodu] visām savām vajadzībām iegādāties [no] Solvay”. Solvay tika uzlikts naudas sods ECU 20 miljonu apmērā.

15 Solvay 1991. gada 2. maijā pieprasīja atcelt Lēmumus 91/297, 91/298 un 91/299. 1991. gada 14. maijā prasītāja cēla Pirmās instances tiesā prasību atcelt Lēmumus 91/297 un 91/300.

16 Ar 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑37/91 ICI/Komisija (Recueil, II‑1901. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā ICI II”) Pirmās instances tiesa, pirms tā atcēla Lēmumu 91/300, to pamatojot ar to, ka šī lēmuma autentificēšana bija notikusi pēc tā paziņošanas, kas ir būtisku formas prasību pārkāpums EKL 230. panta nozīmē, nosprieda, ka viss pamats par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu saistībā ar piekļuvi lietas materiāliem ir jānoraida.

17 Šai pašā dienā Pirmās instances tiesa atcēla arī Lēmumu 91/297 (spriedums lietā T‑30/91 Solvay/Komisija, Recueil, II‑1775. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Solvay I”, un spriedums lietā T‑36/91 ICI/Komisija, Recueil, II‑1847. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā ICI I”) tiktāl, ciktāl tas attiecās uz prasītājām šajās divās lietās, tiesību uz pieeju lietas materiāliem pārkāpuma dēļ. Turklāt Pirmās instances tiesa atcēla Lēmumu 91/298 (spriedums lietā T‑31/91 Solvay/Komisija, Recueil, II‑1821. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Solvay II ”), ciktāl tas attiecās uz Solvay, kā arī Lēmumu 91/299 (spriedums lietā T‑32/91 Solvay/Komisija, Recueil, II‑1825. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Solvay III”), to pamatojot ar nelikumīgu apstrīdēto lēmumu autentificēšanu.

18 Ar prasības pieteikumiem, kas Tiesas kancelejā iesniegti 1995. gada 30. augustā, Komisija iesniedza apelācijas sūdzības par iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā ICI II un iepriekš 17. punktā minētajiem spriedumiem lietā Solvay II un lietā Solvay III.

19 Ar 2000. gada 6. aprīļa spriedumiem lietā C‑286/95 P Komisija/ICI (Recueil, I‑2341. lpp.) un apvienotajās lietās C‑287/95 P un C‑288/95 P Komisija/Solvay (Recueil, I‑2391. lpp.) Tiesa noraidīja apelācijas sūdzības par iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā ICI II un iepriekš 17. punktā minētajiem spriedumiem lietā Solvay II un lietā Solvay III.

20 Otrdien, 2000. gada 12. decembrī kāda preses aģentūra publicēja šādu paziņojumu presei:

“Kā šo otrdien paziņoja Eiropas Komisijas pārstāve, Eiropas Komisija trešdien uzliks naudas sodu ķīmiskās rūpniecības nozares uzņēmumiem Solvay SA un Imperial Chemical Industries plc [..] par Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumu.

Sākotnēji naudas sodi par apgalvoto dominējošā stāvokļa kalcinētās sodas tirgū izmantošanu tika uzlikti pirms 10 gadiem, taču procesuālu iemeslu dēļ augstākā Eiropas tiesa tos atcēla.

Trešdien Komisija no jauna pieņems šo pašu lēmumu, taču korektā formā, paziņoja pārstāve.

Sabiedrības nekad nav apstrīdējušas lēmuma būtību. Tādējādi, kā sacīja pārstāve, mēs no jauna pieņemsim šo pašu lēmumu.”

21 Komisija 2000. gada 13. decembrī pieņēma Lēmumu 2003/7/EK par [EKL] 82. panta piemērošanas procedūru (COMP/33.133 – D: Kalcinētā soda – ICI) (OV 2003, L 10, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

22 Šai pašā dienā Komisija pieņēma arī Lēmumu 2003/5/EK par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (COMP/33.133 – B: Kalcinētā soda – Solvay, CFK) (OV 2003, L 10, 1. lpp.) un Lēmumu 2003/6/EK par [EKL] 82. panta piemērošanas procedūru (COMP/33.133 – C: Kalcinētā soda – Solvay) (OV 2003, L 10, 10. lpp.).

23 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā ir noteikts:

“1. pants

[Prasītāja] ir pārkāpusi [EKL 82. panta] noteikumus, kopš 1983. gada līdz vismaz 1989. gada beigām ar darbībām, kuru mērķis bija novērst vai ievērojami ierobežot konkurenci un kuras veidoja:

a) ievērojamu atlaižu un citu finansiālu stimulu piešķiršana ar atsauci uz virsapjomu, tādējādi [..] panākot, ka klients [sodu] visām savām vajadzībām vai ļoti lielai to daļai iegādāsies [no prasītājas];

b) klientu piekrišanas iegādāties sodu visām vai gandrīz visām to vajadzībām [no prasītājas] vai ierobežot savus pirkumus no konkurentiem ar noteiktu daudzumu panākšana;

c) vismaz vienā gadījumā – atlaižu un citu finansiālu priekšrocību piešķiršanas pakļaušana nosacījumam, ka klients piekrīt [sodu] visām savām vajadzībām iegādāties [no prasītājas].

2. pants

Par 1. pantā minēto pārkāpumu [prasītājai] tiek uzlikts naudas sods EUR [10] miljonu apmērā.

[..]”

24 Apstrīdētais lēmums ir formulēts gandrīz tāpat kā Lēmums 91/300. Komisija ir vienīgi veikusi dažas redakcionālas izmaiņas un pievienojusi jaunu daļu ar nosaukumu “Tiesvedības Pirmās instances tiesā un [Eiropas Kopienu] Tiesā”.

25 Šajā apstrīdētā lēmuma jaunajā daļā Komisija, atsaukdamās uz Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (Recueil, II‑931. lpp.; turpmāk tekstā – “Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās PVC II”), uzskatīja, ka tai ir “tiesības no jauna pieņemt lēmumu, kas ir ticis atcelts tikai procesuālo noteikumu pārkāpuma dēļ, neuzsākot jaunu administratīvo procedūru”, un ka tai “nav pienākuma organizēt jaunu noklausīšanos, ja jaunā lēmums teksts neietver citus iebildumus, bet vienīgi tos, kas formulēti pirmajā lēmumā” (164. apsvērums).

26 Komisija apstrīdētajā lēmumā arī precizēja, ka, piemērojot Padomes 1974. gada 26. novembra Regulas (EEK) Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences noteikumiem (OV L 319, 1. lpp.) 3. pantu, noilguma termiņš ir pagarināms par laiku, kādā pret Lēmumu 91/300 vērstā prasība tika izskatīta Pirmās instances tiesā un Tiesā (169. un 170. apsvērums). Tādējādi, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, Komisija uzskatīja, ka līdz 2003. gada beigām tai bija laiks pieņemt jaunu lēmumu (172. apsvērums). Turklāt tā norādīja, ka, ja jaunais lēmums tiek pieņemts saprātīgā termiņā, netiek pārkāptas tiesības uz aizstāvību (164. apsvērums).

27 Attiecībā uz pārkāpumu kā tādu Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka “preces tirgus un ģeogrāfiskais tirgus, attiecībā uz kuriem [bija] jānovērtē prasītājas ekonomiskā vara, [bija] Apvienotās Karalistes sodas tirgus” (125. apsvērums).

28 Lai novērtētu prasītājas varu tirgū šīs lietas mērķiem, Komisija norādīja, ka prasītājas tirgus daļa attiecīgajā tirgū tradicionāli pārsniedz 90 % visā apskatāmajā laikposmā, kas pats par sevi liecina par ievērojamu ietekmes tirgū pakāpi (127. apsvērums). Tālāk Komisija pārbaudīja atbilstošos saimnieciskos faktorus un apstrīdētajā lēmumā secināja, ka visos būtiskajos brīžos prasītājai bija bijis dominējošs stāvoklis EKL 82. panta izpratnē (128.–136. apsvērums).

29 Attiecībā uz dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka prasītāja īstenoja “praksi, ko veidoja [tās klientu] sasaistīšana”, izmantojot virkni mehānismu, kas visi bija vērsti uz izslēgšanu (138. apsvērums). Šajā sakarā apstrīdētā lēmuma 139. apsvērumā tā norādīja, ka atlaides virsapjomam bija vērstas uz reālas konkurences izslēgšanu ar šādiem līdzekļiem:

– stimulēt patērētājus iegādāties no prasītājas virsapjomu, ko tie varētu iegādāties no kāda cita piegādātāja;

– pēc iespējas samazināt vai neitralizēt General Chemical ietekmi uz konkurenci, saglabājot tās klātbūtni tirgū attiecībā uz cenām, daudzumu un klientiem, tādās robežās, kas nodrošina prasītājas faktisku monopolu;

– izspiest Brenntag no tirgus vai vismaz līdz minimumam samazināt tās ietekmi uz konkurenci;

– līdz minimumam samazināt iespēju, ka tās klienti pievērstos citiem piegādes avotiem;

– saglabāt vai nostiprināt prasītājas virtuālo monopolu Apvienotās Karalistes sodas tirgū.

30 Turklāt apstrīdētā lēmuma 147. punktā Komisija precizēja, ka “ar tās lielajiem klientiem [prasītājas] noslēgtie līgumi nozīmēja, ka tie tika saistīti attiecībā uz gandrīz visām viņu vajadzībām (un vismaz vienā gadījumā uz visām viņu vajadzībām), pārējo piegādātāju ietekmi uz konkurenci samazinot līdz minimumam”.

31 Komisija apstrīdētajā lēmumā arī norādīja, ka citi finansiālie stimuli konsolidēja prasītājas dominējošo stāvokli veidā, kas nav savienojams ar EKL 82. pantā ietverto konkurences jēdzienu (149. apsvērums).

32 Attiecībā uz ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka, lai gan prasītājas veiktie pasākumi sava dominējošā stāvokļa un reālā monopola Apvienotajā Karalistē saglabāšanai pirmām kārtām bija drīzāk vērsti pret tiešu konkurenci no ārpuskopienas valstīm (Amerikas Savienotās Valstis un Polija), nevis pret citiem Kopienas ražotājiem, atlaides virsapjomam un citi izslēgšanas mehānismi tomēr bija jāaplūko visa valstu tirgu stingras sadales Kopienā fenomena kontekstā. Šajā sakarā tā uzsvēra, ka prasītāja īpaši vēlējās, lai General Chemical paliktu attiecīgajā tirgū kā cits piegādes avots un ka, ja šai sabiedrībai šis tirgus būtu bijis jāatstāj pilnībā, patērētāji varētu būt tikuši mudināti meklēt citus apgādes avotus un varbūt labāku tirgu kontinentālajā Rietumeiropā. Turklāt tā piebilda, ka prasītājas dominējošā stāvokļa Apvienotajā Karalistē saglabāšana un nostiprināšana ietekmēja visu konkurences struktūru kopējā tirgū un garantēja uz tirgu sadali balstītā status quo saglabāšanu (151.–154. apsvērums).

33 Komisija apstrīdētajā lēmumā precizēja, ka izdarītie pārkāpumi bija īpaši smagi, jo tie bija “daļa no apzinātas politikas, kuras mērķis bija konsolidēt prasītājas kontroli [sodas tirgū Apvienotajā Karalistē] Līguma pamatmērķiem pilnīgi pretējā veidā”, un “konkrēti paredzēja ierobežot vai ietekmēt noteiktu konkurentu darbību” (156. apsvērums).

34 Komisija apstrīdētajā lēmumā turklāt norādīja, ka pārkāpums bija sācies aptuveni 1983. gadā un turpinājies vismaz līdz 1989. gada beigām. Visbeidzot tā precizēja, ka tā ņēma vērā to, ka prasītāja bija atteikusies no atlaižu virsapjomam sistēmas, sākot ar 1990. gada 1. janvāri (160. un 161. apsvērums).

35 Ar 2001. gada 18. janvāra, 26. janvāra un 8. februāra vēstulēm prasītāja pieprasīja Komisijai atļaut tai piekļuvi lietas materiāliem. Ar 2001. gada 14. februāra vēstuli Komisija šo pieprasījumu noraidīja.

Process

36 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2001. gada 20. martā, prasītāja cēla šo prasību.

37 Savā prasības pieteikumā prasītāja lūdza Pirmās instances tiesu likt Komisijai iesniegt lietas COMP/33.133 materiālos ietilpstošos dokumentus.

38 2001. gada 4. maijā lieta tika nodota Pirmās instances tiesas ceturtajai palātai un tika iecelts tiesnesis referents.

39 Ar Pirmās instances tiesas atļauju prasītāja un Komisija attiecīgi 2002. gada 18. un 23. decembrī sniedza savus apsvērumus par sekām, kādas attiecībā uz šo lietu ir Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedumam apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (Recueil, I‑8375. lpp.; turpmāk tekstā – “Tiesas spriedums apvienotajās lietās PVC II”). Savos apsvērumos prasītāja informēja Pirmās instances tiesu, ka tā atsakās no iebilduma par principa non bis in idem pārkāpumu.

40 Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs tika mainīts, sākot ar 2003. gada 1. oktobri, tiesnesis referents tagad darbojās pirmajā palātā, kurai attiecīgi 2003. gada 8. oktobrī tika nodota šī lieta.

41 Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs tika mainīts, sākot ar 2004. gada 13. septembri, tiesnesis referents tagad darbojās ceturtajā palātā tās jaunajā sastāvā, kurai attiecīgi 2004. gada 19. oktobrī tika nodota šī lieta.

42 Pirmās instances tiesa 2005. gada 11. janvārī lūdza Komisiju tai iesniegt numurētu, detalizētu visu lietas materiālos ietilpstošo dokumentu sarakstu. Šim sarakstam bija jāietver īsa norāde, kas ļautu identificēt katra dokumenta autoru, raksturu un saturu. Tā lūdza Komisiju tai norādīt arī, kuri no šiem dokumentiem bija pieejami prasītājai, vajadzības gadījumā precizējot iemeslus, kas, pēc Komisijas domām, neļāva tos izpaust.

43 Ar 2005. gada 28. janvāra vēstulēm Komisija kancelejā iesniedza Pirmās instances tiesas pieprasīto numurēto sarakstu un norādīja, ka dokumenti, kuriem prasītājai bija piekļuve administratīvās procedūras laikā, bija tie dokumenti, uz kuriem Komisija bija balstījusies savu iebildumu pamatošanai un kuri bija pievienoti paziņojumam par iebildumiem. Komisija arī norādīja, ka tai “diemžēl jāinformē Pirmās instances tiesa, ka [tobrīd šķita], ka, bez šaubām, pēc vairākām pārcelšanās reizēm pēdējo 10 gadu laikā, kaut veikti nopietni meklējumi, tai [bija] neiespējami atrast noteiktus dokumentus”, un ka tā uzskatīja, ka tai nekavējoties jāinformē Pirmās instances tiesa un prasītāja, ka, “lai gan [..] apsvērumiem pievienotajā sarakstā uzskaitīti visi tās rīcībā esošie lietas materiālos ietilpstošie dokumenti, iztrūkstošie dokumenti tajā [nebija] minēti”. Saskaņā ar Komisijas teikto 1990. gadā notikušajā procedūrā tika ievērota tobrīd piemērojamā judikatūra attiecībā uz piekļuvi lietas materiāliem. Tā piebilda, ka šajā stadijā nekas nenorādīja, ka lietas materiālos būtu bijuši dokumenti, kas būtu varējuši reāli ietekmēt Lēmuma 91/300 iznākumu, pat ņemot vērā judikatūras attīstību kopš 1990. gada.

44 Ar 2005. gada 13. aprīļa vēstuli Pirmās instances tiesa lūdza prasītāju norādīt sarakstā ietvertos dokumentus, par kuriem tai administratīvās procedūras laikā nebija ticis paziņots un kas, pēc tās domām, varēja ietvert faktus, kas varētu būt bijuši noderīgi tās aizstāvībai.

45 Prasītāja 2005. gada 9. maija vēstulē uzsvēra, ka daži no iztrūkstošajiem dokumentiem būtu bijuši noderīgi tās aizstāvībai. Tā norādīja arī, kuri no sarakstā uzskaitītajiem dokumentiem tai šķiet noderīgi aizstāvībai un ar kuriem tā vēlas iepazīties. Pēc prasītājas domām, šie dokumenti tai būtu ļāvuši izvērst tās argumentāciju par attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus noteikšanu, dominējošā stāvokļa pastāvēšanu, tā ļaunprātīgu izmantošanu un ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.

46 Ar 2005. gada 7. jūnija vēstuli Pirmās instances tiesa lūdza Komisiju Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegt dokumentus, kas ietilpst administratīvās lietas materiālu 2.–38., 50.–59. un 60.–65. “apakšlietā”, izņemot iekšējus dokumentus. Komisijai tikta lūgts arī komercnoslēpumus, tai administratīvās procedūras laikā saskaņā ar norunu par konfidencialitātes ievērošanu sniegto informāciju vai citu konfidenciālu informāciju ietverošo dokumentu vietā iesniegt to nekonfidenciālas versijas vai kopsavilkumus. Turklāt Komisijai tika lūgts arī iesniegt iepriekš minēto dokumentu pilnīgas versijas, ieskaitot konfidenciālos aspektus, to konfidenciālā rakstura pārbaudei.

47 Komisija 2005. gada 21. jūnijā Pirmās instances tiesai lūdza atļauju, ņemot vērā dokumentu apjomu, iesniegt tikai vienu oriģinālu kopā ar CD‑ROM. Šis lūgums tika apmierināts 2005. gada 4. jūlijā.

48 Ar 2005. gada 20. jūlija vēstuli Komisija kancelejā iesniedza Pirmās instances tiesas pieprasītos dokumentus. Kanceleja Komisijas iesniegtos CD‑ROM nosūtīja prasītājai.

49 Prasītāja 2005. gada 13. oktobrī sniedza savus apsvērumus par lietas materiālos ietilpstošo dokumentu noderīgumu tās aizstāvībai. 2007. gada 26. oktobrī Komisija atbildēja uz prasītājas apsvērumiem.

50 Pēc sākotnēji ieceltā tiesneša referenta pilnvaru beigām Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs ar 2006. gada 22. jūnija lēmumu iecēla jaunu tiesnesi referentu.

51 Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs, sākot ar 2007. gada 25. septembri, tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojās sestajā palātā, kurai 2007. gada 8. novembrī attiecīgi tika nodota šī lieta.

52 Tā kā tiesnesis Čipevs [Tchipev] nevarēja izskatīt šo lietu, Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs, piemērojot Pirmās instances tiesas Reglamenta 32. panta 3. punktu, 2008. gada 13. februārī iecēla tiesnesi Ditrihu, lai nokomplektētu palātu.

53 Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (sestā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros prasītājai un Komisijai rakstveidā uzdeva jautājumus. Prasītāja un Komisija uz tiem atbildēja noteiktajā termiņā.

54 Lietas dalībnieku apsvērumi un to atbildes uz Pirmās instances tiesas mutvārdu jautājumiem tika uzklausītas 2008. gada 26. un 27. jūnija tiesas sēdē.

55 Tiesas sēdē Pirmās instances tiesa atļāva prasītājai sniegt apsvērumus par Komisijas 2008. gada 16. jūnijā sniegtajām rakstveida atbildēm. Prasītāja savus apsvērumus sniedza 2008. gada 9. jūlijā, un Komisija uz tiem atbildēja 2008. gada 3. septembrī.

Lietas dalībnieku prasījumi

56 Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atzīt prasību par pieņemamu;

– atzīt, ka sakarā ar laika notecējumu Komisijai nebija kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu vai pakārtoti – ka tai nebija kompetences prasītājai uzlikt naudas sodu;

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– atcelt vai samazināt apstrīdētā lēmuma 2. pantā uzlikto naudas sodu;

– uzdot Komisijai iesniegt visus iekšējos dokumentus, kas saistīti ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, tostarp komisāru kolēģijas sanāksmes protokolu un tam pievienotos dokumentus, kā arī visus šajā sakarā komisāru kolēģijai iesniegtos dokumentus;

– uzdot Komisijai iesniegt visus dokumentus, kas veido lietas materiālus lietā COMP/33.133;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp visas izmaksas, ieskaitot procentus, kas saistīti ar apstrīdētajā lēmumā uzlikto naudas sodu prasītājas sniegto garantiju.

57 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību kā nepamatotu;

– noraidīt prasītājas lūgumu par piekļuvi lietas materiāliem;

– atzīt par nepieņemamu lūgumu izdot konkrētu rīkojumu, ar kuru tai tiktu piespriests samaksāt prasītājas tiesāšanās izdevumus, tostarp izmaksas un procentus, ko radījusi jebkādas ar naudas sodu saistītas garantijas sniegšana, vai katrā ziņā – to noraidīt kā nepamatotu;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

58 Prasītājas prasījumi galvenokārt ir vērsti uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu un – pakārtoti – uz naudas soda, kas tai ar šo lēmumu uzlikts, atcelšanu vai samazināšanu.

1. Par prasījumiem par apstrīdētā lēmuma atcelšanu

59 Prasītāja būtībā izvirza sešus pamatus apstrīdētā lēmuma atcelšanai. Tie ir, pirmkārt, par Komisijas kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu neesamību, otrkārt, par būtisku formas prasību pārkāpumu, treškārt, par nepareizu konkrētā tirgus novērtēšanu, ceturtkārt, par dominējošā stāvokļa neesamību, piektkārt, par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas neesamību un, sestkārt, par ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm neesamību.

Par pirmo pamatu par Komisijas kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu neesamību

60 Pirmais pamats ir iedalīts divās daļās attiecīgi par kļūdainu noteikumu par noilgumu kļūdainu piemērošanu un par saprātīga termiņa principa pārkāpumu.

Par pirmo daļu par noteikumu par noilgumu kļūdainu piemērošanu

– Lietas dalībnieku argumenti

61 Prasītāja norāda, ka, pat ja Regulā Nr. 2988/74 paredzētais noilguma termiņš attiecas tikai uz to attiecīgā lēmuma daļu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, ir runa par ļoti nozīmīgu minētā lēmuma daļu.

62 Pēc prasītājas domām, ar Regulas Nr. 2988/74 3. pantu netiek apturēts noilguma termiņš attiecībā uz tādu tiesvedību, kuras priekšmets ir Komisijas galīgais lēmums. Noilguma termiņš tiekot apturēts tikai gadījumos, kad prasība ir celta par lēmumiem, kas ir pieņemti administratīvās procedūras rezultātā, proti, izmeklēšanas pasākumiem, tostarp paziņojuma par iebildumiem pieņemšanu vai pasākumu veikšanu saskaņā ar vispārējām izmeklēšanas pilnvarām, kas piešķirtas ar Regulu Nr. 17. Apstrīdētajā lēmumā izmantotā Komisijas interpretācija ir pretrunā Regulas Nr. 2988/74 3. panta tekstam. Komisija esot nepareizi interpretējusi Regulas Nr. 2988/74 1.–3. pantā izmantoto izteicienu “procesuālo darbību” un ignorējusi, ka tās galīgais lēmums bija jāpieņem pirms noilguma termiņa beigām. Turklāt Komisijas interpretācija laupītu jēgu Regulas Nr. 2988/74 2. panta 3. punktam un esot pierādījums nepareizai minētās regulas struktūras izpratnei tādā ziņā, ka lēmuma noilguma termiņa beigu iestāšanās sekas aplūkotas regulas 4.–6. pantā, nevis 1.–3. pantā. Visbeidzot, šāda interpretācija esot pretrunā tiesiskās drošības principam, saskaņā ar kuru, lai nodrošinātu tiesisko drošību, Komisijai procesuālās darbības jāpabeidz noteiktā termiņā un savs galīgais lēmums jāpieņem strikti 10 gadu laikā no pārkāpuma beigām, izņemot, ja Komisijas izmeklēšanu un procedūru pabeigšana ir tikusi kavēta sakarā ar prasībām, kas celtas pret sākotnējiem lēmumiem. Taču šajā lietā Komisijas procesuālo darbību pabeigšana netika kavēta.

63 Prasītāja uzskata, ka iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās PVC II izmantotā pieeja nav savienojama ar šī sprieduma 1098. punktā ietverto apgalvojumu, ka Regulas Nr. 2988/74 3. panta mērķis esot ļaut apturēt noilguma termiņu, ja Komisija ir kavēta rīkoties objektīva iemesla dēļ, kas nav no tās atkarīgs. Prasība, kas vērsta pret galīgo lēmumu, ar kuru tiek uzlikts sods, Komisiju nekavējot rīkoties, jo šis galīgais lēmums esot pilnībā izpildāms līdz brīdim, kad Pirmās instances tiesa to atceļ vai atzīst par neesošu.

64 Katrā ziņā argumentācija, ka Komisija esot bijusi kavēta rīkoties, šajā lietā neesot piemērojama apelācijas sūdzībai par iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā ICI II. Komisijai esot bijusi pilnīga rīcības brīvība no jauna pieņemt Lēmumu 91/300 nekavējoties pēc iepriekš 16. punktā minētā sprieduma lietā ICI II pasludināšanas. No apelācijas sūdzības izrietošais papildu termiņš tādējādi pilnībā esot “atkarīgs” no Komisijas. Turklāt šai apelācijas sūdzībai trūkstot priekšmeta, ņemot vērā Tiesas 1994. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑137/92 P Komisija/BASF u.c. (Recueil, I‑2555. lpp.) un Komisijas nodomu no jauna pieņemt Lēmumu 91/300. Tādējādi Komisija nevarot gūt labumu no “sevis pašas pieļautās procesuālās kļūdas” un no piecu gadu ilgas aizkavēšanās, ko tā pati ir izraisījusi.

65 Turklāt Komisijas interpretācija esot pretrunā Tiesas Statūtu 60. pantam, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzība neaptur tiesību akta piemērošanu. Pēc prasītājas domām, pat tad, ja tiesvedības Pirmās instances tiesā ilgums būtu jāņem vērā, noilguma termiņš būtu bijis apturēts tikai uz aptuveni četriem gadiem, vienu mēnesi un piecpadsmit dienām. Tādējādi Komisijai Lēmums 91/300 bija jāpieņem no jauna pirms 1999. gada aprīļa.

66 Turklāt no Regulas Nr. 2988/74 3. panta izrietot, ka apelācijas tiesvedības gadījumā tiesvedības priekšmets ir nevis Komisijas lēmums, bet gan Pirmās instances tiesas spriedums.

67 Turklāt iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās PVC II netika konkrēti aplūkots jautājums par to, vai apelācijas tiesvedība ir jāņem vērā attiecībā uz noilguma termiņa apturēšanu tiktāl, ciktāl lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, Komisijai bija vienīgi jānosaka, vai tiesvedības Pirmās instances tiesā ilgums apturēja noilguma termiņu. Tādējādi Pirmās instances tiesas apsvērumi par apelācijas tiesvedības ietekmi uz noilguma termiņa apturēšanu esot tikai obiter dictum.

68 Prasītāja piebilst, ka lēmums, ko Komisija pieņēmusi, pārkāpjot savu pašas reglamentu, nevar pagarināt noilguma termiņu. Komisija neesot pareizi autentificējusi Lēmumu 91/300. Tādējādi šis lēmums nevarot pagarināt Komisijas kompetenci uzlikt naudas sodus, pārsniedzot parasto Regulā Nr. 2988/74 noteikto noilguma termiņu. Šāds iznākums būtu pretrunā principam, saskaņā ar kuru puse nevar gūt priekšrocības no savām pašas kļūdām, un dabiskajām tiesībām. Aizkavēšanos pilnībā radījusi Komisijas rīcība un katrā ziņā tā nevar mēģināt gūt priekšrocības no Regulas Nr. 2988/74 3. panta.

69 Visbeidzot, iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās PVC II izmantotā Regulas Nr. 2988/74 2. un 3. panta interpretācija ļautu Komisijai pieņemt virkni secīgu lēmumu, kas sniegtos līdz par 21. gadsimta vidum. Šāda interpretācija tādējādi būtu nelikumīga, jo tā būtu pretrunā tiesībām tikt tiesātam saprātīgā termiņā.

70 Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.

– Vispārējās tiesas vērtējums

71 Ievadam jāuzsver, ka ar Regulu Nr. 2988/74 ir noteikts visaptverošs tiesiskais regulējums, kas detalizēti regulē termiņus, kādos Komisijai ir tiesības, nepārkāpjot tiesiskās drošības pamatprincipu, uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, par kuriem uzsākti procesi par Kopienu konkurences normu piemērošanu (Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedums lietā T‑213/00 CMA CGM u.c./Komisija, Recueil, II‑913. lpp., 324. punkts, un 2008. gada 18. jūnija spriedums lietā T‑410/03 Hoechst/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 223. punkts).

72 Tādējādi atbilstoši Regulas Nr. 2988/74 1. panta 1. punkta b) apakšpunktam un 2. punktam, kā arī šīs pašas regulas 2. panta 3. punktam procesuālās darbības noilgst, ja Komisija nav uzlikusi naudas sodu vai noteikusi citas sankcijas piecu gadu laikā no noilguma termiņa ritējuma sākuma, ja vien starplaikā termiņš nav ticis pārtraukts, vai, vēlākais, desmit gadu laikā no šī paša brīža, ja ir notikusi termiņa pārtraukšana. Tomēr atbilstoši šīs regulas 2. panta 3. punktam šādi noteiktais termiņš tiek pagarināts par laiku, kad noilguma termiņa ritējums ir ticis apturēts atbilstoši šīs pašas regulas 3. pantam (iepriekš 39. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās PVC II, 140. punkts).

73 Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/74 3. pantu procesuālo darbību noilguma termiņu aptur uz tik ilgu laiku, kamēr Komisijas lēmums ir lietas, kas vēl nav izskatīta Eiropas Kopienu Tiesā, priekšmets.

74 Atsauce Regulas Nr. 2988/74 3. pantā uz “lietu, kas vēl nav izskatīta Eiropas Kopienu Tiesā”, kopš Pirmās instances tiesas izveidošanas jāsaprot kā tāda, kas pirmām kārtām attiecas uz tiesvedību šajā tiesā, jo prasības par sodu vai naudas sodu uzlikšanu konkurences tiesību jomā ietilpst tās kompetencē.

75 Šajā lietā prasītāja neapstrīd, ka – ar nosacījumu par jautājumu par noilguma termiņa apturēšanu saskaņā ar Regulas Nr. 2988/74 3. pantu – piecu gadu noilguma termiņš beidzās 1995. gadā.

76 Tādējādi jāpārbauda vienīgi tas, vai, piemērojot Regulas Nr. 2988/74 3. pantu, Komisijai 2000. gada 13. decembrī bija tiesības pieņemt apstrīdēto lēmumu.

77 Šajā sakarā no iepriekš 39. punktā minētā Tiesas sprieduma apvienotajās lietās PVC II 157. punkta izriet, ka Regulas Nr. 2988/74 3. panta izpratnē noilguma termiņš tiek apturēts uz laiku, kamēr par attiecīgo lēmumu notiek tiesvedība “Pirmās instances tiesā un Tiesā”. Tādējādi šajā lietā noilguma termiņš bija apturēts uz visu tiesvedības Pirmās instances tiesā, kā arī uz visu tiesvedības Tiesā laiku, un par laiku starp Pirmās instances tiesas sprieduma pasludināšanu un vēršanos Tiesā nav jālemj.

78 Sakarā ar 1991. gada 14. maijā prasītājas celto prasību Pirmās instances tiesā un 1995. gada 29. jūnijā pasludināto spriedumu, un tad 1995. gada 30. augustā Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību Tiesā un 2000. gada 6. aprīlī pasludināto spriedumu noilgums bija ticis apturēts, ilgākais, uz astoņiem gadiem, astoņiem mēnešiem un divdesmit divām dienām, kā Komisija pamatoti norāda apstrīdētā lēmuma 171. apsvērumā.

79 Tādējādi sakarā ar šo noilguma termiņa apturēšanu šajā lietā no attiecīgo pārkāpumu beigām vai no jebkāda noilguma termiņa pārtraukuma līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai 2000. gada 13. decembrī nav pagājuši pieci gadi.

80 Tādējādi apstrīdētais lēmums tika pieņemts, ievērojot Regulā Nr. 2988/74 paredzētos noteikumus par noilgumu.

81 Neviens no prasītājas izvirzītajiem argumentiem nav tāds, kas liktu apšaubīt šo secinājumu.

82 Pirmkārt, no Regulas Nr. 2988/74 2. un 3. panta nekādā ziņā neizriet, ka 3. pantā minētais “Komisijas lēmums”, kas ir tiesā izskatāmās lietas priekšmets, sakarā ar kuru tiek apturēts procesuālo darbību noilguma termiņš, var būt tikai kāds no aktiem, kuri minēti 2. pantā kā tādi, kas pārtrauc šo noilguma termiņu, un kuru uzskaitījums ir izsmeļošs (iepriekš 39. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās PVC II, 141. punkts). Komisiju 3. pants aizsargā pret noilguma sekām situācijās, kad tai jāgaida Kopienu tiesas lēmums, tādu procedūru ietvaros, kuru norisi nenosaka Komisija, pirms tā uzzina, vai apstrīdētais akts ir vai nav nelikumīgs. Tādējādi 3. pants attiecas uz gadījumiem, kas iestādes bezdarbība nav rūpības trūkuma sekas. Šādi gadījumi ir gan tad, ja tiek celtas prasības par Nr. 2988/74 2. pantā uzskaitītiem noilguma termiņu apturošiem aktiem, kuri var tikt pārsūdzēti, gan tad, ja tiek celta prasība par lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods vai cita sankcija. Šajos apstākļos gan 3. panta formulējums, gan tā mērķis attiecas gan uz prasībām, kas vērstas pret 2. pantā minētajiem pārsūdzamajiem aktiem, gan uz prasībām, kas vērstas pret Komisijas galīgo lēmumu. Tādējādi prasība, kas vērsta pret galīgo lēmumu, ar kuru tiek uzliktas sankcijas, aptur procesuālo darbību noilguma termiņu līdz brīdim, kad tiesa ir galīgi lēmusi par šo prasību (iepriekš 39. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās PVC II, 144.–147. punkts).

83 Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka tas, ka par lēmumu, ar kuru tiek uzlikti naudas sodu, tiek celta prasība, neliedz Komisijai pieņemt šāda veida lēmumu. Tomēr šī interpretācija – ja tā tiktu izvēlēta – nozīmētu, ka iestāde atsauc apstrīdēto lēmumu, lai to aizstātu ar citu lēmumu, kurā ņemti vērā apstrīdētie aspekti. Tādējādi Komisijai tiktu liegtas tiesības uz to, lai Kopienu tiesa attiecīgā gadījumā apstrīdēto lēmumu atzītu par likumīgu (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 149. punkts).

84 Treškārt, prasītāja nevar apgalvot, ka lēmums par naudas sodu uzlikšanu būtu pilnībā izpildāms, pirms tiesa to ir atcēlusi. Lēmuma, ar kuru tiek uzlikta sankcija par pārkāpumu, izpildes akti pēc definīcijas nevar tikt uzskatīti par izmeklēšanas vai procesuālu darbību attiecībā uz pārkāpumu aktiem. Šādiem aktiem, kuru tiesiskums turklāt ir atkarīgs no lēmuma, kas ir prasības priekšmets, tiesiskuma, tādējādi tiesā apstrīdētā lēmuma atcelšanas gadījumā nevar būt nekādas noilguma termiņu pārtraucošas ietekmes (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 150. punkts).

85 Ceturtkārt, jāteic, ka Tiesas Statūtu 60. panta un Regulas Nr. 2988/74 3. panta piemērošanas jomas ir atšķirīgas. Tas, ka apelācijas sūdzība neaptur tiesību akta piemērošanu, neatņem jebkādu ietekmi Regulas Nr. 2988/74 3. pantam, kas attiecas uz situācijām, kad Komisijai ir jāgaida Kopienu tiesas lēmums. Prasītājas apgalvojums, ka Komisijai nav jāņem vērā laiks, kad apelācijas sūdzība atradās Tiesas tiesvedībā, tādējādi nevar tikt pieņemts, jo tas atņemtu jēgu un ietekmi Tiesas spriedumam par apelācijas sūdzību.

86 Piektkārt, prasītāja nevar apgalvot, ka pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas autentifikācijas neesamības dēļ Komisija nevarot gūt labumu no savas pašas kļūdas, uzliekot naudas sodu pēc Regulā Nr. 2988/74 noteiktā piecu gadu noilguma termiņa beigām. Jebkura Komisijas pieņemta akta atcelšanā neizbēgami ir vainojama Komisija tādā ziņā, ka tas nozīmē Komisijas pieļautu kļūdu. Tādējādi izslēgt procesuālo darbību noilguma termiņa apturēšanu tad, ja prasības rezultātā tiek konstatēta kļūda, kurā vainojama Komisija, liegtu regulas 3. pantam jebkuru jēgu. Tieši tas, ka Pirmās instances tiesā vai Tiesā tiek izskatīta prasība, nevis secinājumi, pie kādiem šīs tiesas nonāk savā spriedumā, ir pamats apturēšanai (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 153. punkts).

87 Sestkārt, prasība atcelt tiesību aktu paredz, ka Pirmās instances tiesa pārbauda, vai apstrīdētais akts ir vai nav nelikumīgs (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 144. punkts).

88 Septītkārt, prasītājas piedāvātā Regulas Nr. 2988/74 3. panta interpretācija rada nopietnas praktiskas grūtības. Ja Komisijai pēc tam, kad Pirmās instances tiesa ir atcēlusi lēmumu, jāpieņem jauns lēmums, negaidot Tiesas spriedumu, ir risks, ka gadījumā, ja Tiesa atceltu Pirmās instances tiesas spriedumu, vienlaicīgi pastāvētu divi lēmumi par vienu un to pašu priekšmetu.

89 Astotkārt, administratīvās procedūras ekonomijas principam šķiet esam pretrunā likt Komisijai – tikai tādēļ vien, lai izvairītos no noilguma iestāšanās – pieņemt jaunu lēmumu, pirms tā uzzina, vai sākotnējais lēmums ir vai nav prettiesisks.

90 No visa iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

Par otro daļu par saprātīga termiņa principa pārkāpumu

– Lietas dalībnieku argumenti

91 Prasītāja apgalvo, ka neatkarīgi no jautājuma par noilgumu kopš inkriminētajiem pārkāpumiem pagājušais laiks ietekmē Komisijas kompetenci pieņemt visu apstrīdēto lēmumu, nevis tikai tā daļu par naudas sodiem.

92 Atsaukdamās uz iepriekš 25. punktā minētā Pirmās instances tiesas sprieduma apvienotajās lietās PVC II 121. punktu un saprātīga termiņa principu, prasītāja uzskata, ka jāpārbauda, vai Komisija apstrīdēto lēmumu pieņēma saprātīgā termiņā pēc administratīvo procedūru konkurences jomā beigām.

93 Pēc prasītājas domām, var prezumēt, ka Komisija ir pārkāpusi saprātīga termiņa principu, ja lietā kopš izmeklēšanas sākuma līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai ir pagājuši vairāk nekā vienpadsmit ar pusi gadi.

94 Prasītāja uzskata, ka, ja tiesvedība Pirmās instances tiesā un Tiesā kopumā ilga 105 mēnešus, tad Komisija sava lēmuma pieņemšanai veltīja 35 mēnešus, tostarp 9 mēnešus laikā starp iepriekš 19. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/ICI un apstrīdēto lēmumu. Turklāt ir leģitīmi ņemt vērā tiesas procesa ilgumu, it īpaši tad, ja šis process attiecas uz citu lēmumu un risinājies pirms apstrīdētā lēmuma.

95 Saskaņā ar prasītājas teikto tiesvedības Tiesā ilguma vērā ņemšana ir īpaši nepieņemama. Pēc iepriekš 16. punktā minētā sprieduma lietā ICI II un iepriekš 64. punktā minētā sprieduma lietā BASF u.c. Komisijai bija jāapzinās, ka Lēmums 91/300 bija prettiesisks autentifikācijas neesamības dēļ. Ja Komisijai bija nodoms savu lēmumu pieņemt no jauna, tai tas būtu bijis jādara šajā stadijā, tā vietā, lai Tiesā iesniegtu apelācijas sūdzību, kuras rezultātā minētā lēmuma pieņemšana tika aizkavēta par pieciem ar pusi gadiem.

96 Atsaucoties uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1997. gada 27. septembra spriedumu lietā Garyfallou AEBE pret Grieķiju (Recueil des arrêts et décisions, 1997‑V, 1821. lpp.), prasītāja uzskata, ka procedūra jāpārbauda kopumā, lai pārliecinātos, vai lieta ir tikusi izlemta saprātīgā termiņā.

97 Turklāt prasītāja apgalvo, ka kopš inkriminētajiem pārkāpumiem pagājušais laiks tai liedz pilnībā īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Vispirms tā apgalvo, ka 1991. gada 6. oktobrī tā pārdeva savu “Kalcinētās sodas” nodaļu neatkarīgam pircējam un vairs nedarbojas Apvienotās Karalistes kalcinētās sodas tirgū. Turpinājumā tā apgalvo, ka attiecīgajā laikā par šo lietu atbildīgie tās darbinieki ir atstājuši uzņēmumu un vairs tai nav pieejami nepieciešamās palīdzības sniegšanai. Turklāt kopš inkriminētajiem pārkāpumiem pagājušais laiks palielina tai radītos finansiālos zaudējumus, palielinot izmaksas, piemēram, tiesāšanās izdevumu garantēšanai, un/vai kavējuma naudas sekas. Katrā ziņā iepriekš 25. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās PVC II ir pretrunā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 1. punkta aizsardzība nav atkarīga no pierādījumiem par to, ka [procesa] ilgums prasītāja interesēm ir radījis reālu kaitējumu. ECPAK pamatpienākuma pārkāpums var vienīgi likt atcelt apstrīdēto lēmumu, nevis vienkārši likt atlīdzināt zaudējumus.

98 Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.

– Vispārējās tiesas vērtējums

99 Ievadam jāatgādina, ka saprātīga termiņa principa ievērošana konkurences jomā attiecas uz administratīvajām procedūrām atbilstoši Regulai Nr. 17, kā rezultātā var tikt uzlikti tajā noteiktie sodi, un uz tiesvedību (iepriekš 39. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās PVC II, 179. punkts).

100 Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka administratīvās procedūras ilgums, to ņemot kopumā, proti, no izmeklēšanas sākuma līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, ir pārsniedzis saprātīgu termiņu.

101 Šis arguments ir jānoraida.

102 Izskatot iebildumu par saprātīga termiņa pārkāpumu, jānodala administratīvā procedūra un tiesvedība. Tādējādi laika posms, kurā Kopienu tiesa lēma par Lēmuma 91/300 likumīgumu, kā arī iepriekš 16. punktā minētā sprieduma lietā ICI II spēkā esamību, nevar tikt ņemts vērā, nosakot procedūras Komisijā ilgumu (šajā ziņā skat. iepriekš 25. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 123. punkts).

103 Otrkārt, prasītāja kritizē administratīvās procedūras ilgumu laika posmā starp iepriekš 19. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/ICI pasludināšanu un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.

104 Šajā sakarā jāatgādina, ka šis laika posms sākās 2000. gada 6. aprīlī – dienā, kad tika pasludināts iepriekš 19. punktā minētais spriedums lietā Komisija/ICI, un beidzās 2000. gada 13. decembrī ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu. Šis administratīvās procedūras posms tādējādi ilga astoņus mēnešus un septiņas dienas.

105 Šajā laikā Komisija veica vienīgi Lēmuma 91/300 formas izmaiņas, proti, ieviesa jaunu sadaļu par “tiesvedību Pirmās instances tiesā un Tiesā” saistībā ar noilguma termiņa vērtējumu. Turklāt pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas netika veikti nekādi papildu izmeklēšanas pasākumi, un Komisija pamatojās uz pirms 10 gadiem veiktās izmeklēšanas rezultātiem. Tomēr jāatzīst, ka pat šādos apstākļos, lai nonāktu pie šāda rezultāta, var būt nepieciešamas zināmas pārbaudes un saskaņošana administrācijas ietvaros.

106 No šī viedokļa raugoties, nav jāuzskata, ka astoņus mēnešus un septiņas dienas ilgais laiks, kas pagāja no iepriekš 19. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/ICI pasludināšanas līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, būtu uzskatāms par nesaprātīgu.

107 Treškārt, prasītāja būtībā kritizē administratīvās procedūras, kuras rezultātā tika pieņemts Lēmums 91/300, ilgumu (skat. iepriekš 94. punktu).

108 Tomēr, ja ir jāņem vērā administratīvās procedūras ilgums, sākot no paziņojuma par iebildumiem, kā arī procedūras pirms tā ilgums (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑105/04 P Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, Krājums, I‑8725. lpp., 51. punkts), jāteic, ka šis ilgums nav pārmērīgs, ņemot vērā tostarp, sākot ar 1989. gada aprīli, veiktās pārbaudes, pēc tam izteiktos lūgumus sniegt informāciju un procedūras uzsākšanu pēc [Komisijas] iniciatīvas 1990. gada 19. februārī. Šādos apstākļos administratīvās procedūras, kuras rezultātā tika pieņemts Lēmums 91/300, ilgums nevar tikt uzskatīts par nesaprātīgu.

109 Jāpiebilst, ka katrā ziņā saprātīga termiņa principa pārkāpums tāda lēmuma atcelšanu, kas pieņemts, pabeidzot administratīvu procedūru, kura saistīta ar konkurenci, pamato tikai tad, ja šis lēmums ir saistīts arī ar attiecīgā uzņēmuma tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Ja nav pierādīts, ka pārmērīgi ieilgusī norise ir ietekmējusi attiecīgo uzņēmumu spēju efektīvi aizstāvēties, saprātīga termiņa principa neievērošana neietekmē administratīvās procedūras spēkā esamību (šajā ziņā skat. iepriekš 25. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 122. punkts).

110 Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka tai esot bijis grūti īstenot savas tiesības uz aizstāvību, jo 1991. gada 6. oktobrī tā pārdeva savu “Kalcinētās sodas” nodaļu neatkarīgam pircējam, vairs nedarbojas Apvienotās Karalistes kalcinētās sodas tirgū un nespēj sazināties ar saviem attiecīgajā laikā par šo lietu atbildīgajiem darbiniekiem, lai saņemtu nepieciešamo palīdzību, jo tie ir atstājuši uzņēmumu.

111 Tomēr jāuzsver, ka Komisija laikā starp iepriekš 19. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/ICI pasludināšanu un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu nav veikusi nekādas izmeklēšanas darbības.

112 Tādējādi salīdzinājumā ar pirmo laikposmu, kura noslēgumā tika pieņemts Lēmums 91/300 un kas no tiesību uz aizstāvību īstenošanas viedokļa neradīja nekādas neērtības, Komisija nav ņēmusi vērā nekādus jaunus faktorus, kas prasītu tiesību uz aizstāvību īstenošanu.

113 Šādos apstākļos prasītājas tiesības uz aizstāvību nav tikušas pārkāptas.

114 Ceturtkārt, attiecībā uz tiesvedību jāatgādina, ka Kopienu tiesību vispārējs princips, ka ikvienam ir tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas iedvesmojas no ECPAK 6. panta 1. punkta, un it īpaši tiesības uz lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā, ir spēkā arī saistībā ar prasību tiesā, kas vērsta pret Komisijas lēmumu, ar kuru uzņēmumam ir uzlikti naudas sodi par konkurences tiesību normu pārkāpumu. Lietas izskatīšanas termiņa saprātīgais raksturs tiek izvērtēts, ņemot vērā katras atsevišķas lietas apstākļus, it īpaši ņemot vērā tiesvedības nozīmi ieinteresētajām personām, lietas sarežģītību, kā arī prasītāja un kompetento iestāžu rīcību. Šo kritēriju uzskaitījums nav izsmeļošs, un lietas izskatīšanas termiņa saprātīguma izvērtēšanai nav vajadzīga sistemātiska lietas apstākļu pārbaude attiecībā uz katru no kritērijiem, ja procesa ilgums šķiet attaisnojams attiecībā uz vienu no tiem. Tā ir iespējams atsaukties uz lietas sarežģītību, lai attaisnotu pirmajā brīdī šķietami pārmērīgu termiņu (skat. Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑403/04 P un C‑405/04 P Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 115.–117. punkts un tajos minētā judikatūra).

115 Turklāt 1998. gada 17. decembra spriedumā lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp.) atzinusi, ka Pirmās instances tiesa nav ievērojusi ar saprātīga termiņa ievērošanu saistītās prasības, Tiesa, lai garantētu tūlītēju un efektīvu aizsardzību pret šādu procesuālu pārkāpumu un procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ, pamatu par pārmērīgo procesa ilgumu atzina par pamatotu apstrīdētā sprieduma atcelšanai tiktāl, ciktāl prasītājai uzliktā naudas soda apmērs tajā bija noteikts ECU 3 miljonu apmērā. Tā kā nebija nekādu norāžu par to, ka procesa ilgums būtu ietekmējis tiesvedības iznākumu, Tiesa nolēma, ka šis pamats nevar likt atcelt visu apstrīdēto spriedumu, bet ka summa ECU 50 000 apmērā ir taisnīga atlīdzība par pārmērīgo procesa ilgumu, un tādējādi samazināja attiecīgajam uzņēmumam uzliktā naudas soda lielumu.

116 Tādējādi, neesot nekādām norādēm par to, ka procedūras ilgums būtu ietekmējis tiesvedības iznākumu, tam, ka tiesa, iespējams, šajā lietā ir pārsniegusi saprātīgu termiņu, pat pieņemot, ka tas būtu pierādīts, nebūtu nekādas ietekmes uz apstrīdētā lēmuma likumīgumu (šis risinājums tika izmantots Vispārējās tiesas 2009. gada 17. decembra spriedumā lietā T‑57/01 Solvay/Komisija, Krājumā nav publicēts).

117 Jāpiebilst, ka prasības pieteikumā prasītāja nav izvirzījusi prasību par zaudējumu atlīdzību.

118 Tādējādi pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida, un līdz ar to ir jānoraida viss pirmais pamats.

Par otro pamatu par būtisku formas prasību pārkāpumu

119 Otrais pamats būtībā ir iedalāms piecās daļās par, pirmkārt, Lēmuma 91/300 sagatavošanas stadiju nelikumīgo raksturu, otrkārt, par pārmērīgi ilgo laiku starp administratīvo procedūru un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, treškārt, par pienākumu veikt jaunas procesuālas darbības, ceturtkārt, par tiesību uz piekļuvi lietas materiāliem pārkāpumu un, piektkārt, par EKL 253. panta pārkāpumu.

Par pirmo daļu par Lēmuma 91/300 sagatavošanas stadiju nelikumīgo raksturu

– Lietas dalībnieku argumenti

120 Prasītāja apgalvo, ka procesuālās darbības, ko Komisija veic pirms lēmuma pieņemšanas, ir tikai sagatavošanas stadijas un pašas par sevi nevar būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets. No šo procesuālo stadiju pirms šī lēmuma pieņemšanas papildu rakstura izriet, ka – pretēji iepriekš 25. punktā minētā Pirmās instances tiesas sprieduma apvienotajās lietās PVC II 189. punktā noteiktajam – šī lēmuma atcelšanai jānozīmē arī agrāko procesuālo stadiju atcelšana. Šajā lietā Komisija tādējādi nevar atsaukties uz šīm agrākajām procesuālajām stadijām pirms Lēmuma 91/300 kā tādām, kas ir apstrīdētā lēmuma pieņemšanai nepieciešami posmi.

121 Turklāt saskaņā ar prasītājas teikto – Komisija uzsāka vienu administratīvo procedūru par apgalvotajiem EKL 81. un 82. panta pārkāpumiem. Abas lietas tika nodalītas vienīgi Lēmumu 91/297 un 91/300 pieņemšanas stadijā. Prasītāja arī atgādina, ka iepriekš 17. punktā minētajā spriedumā lietā ICI I Pirmās instances tiesa nosprieda, ka tiesības uz aizstāvību bija tikušas pārkāptas administratīvās procedūras stadijā. Šis lēmums ietekmēja Lēmumu 91/300, jo Komisija izmantoja tieši tādu pašu administratīvo procedūru. Tādējādi Pirmās instances tiesai lietā, kurā tika pasludināts iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā ICI II, būtu bijis jāatceļ Lēmums 91/300 tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ.

122 Replikā prasītāja piebilst, ka iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā ICI II Pirmās instances tiesa ir bijusi ļoti kritiska attiecībā uz Komisijas veikto attiecīgā tirgus analīzi, ko veidoja pierādījumu par apgalvojumiem par EKL 81. pantu, no vienas puses, un EKL 82. pantu, no otras puses, nodalīšana un atsevišķu procedūru veikšana.

123 Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.

– Vispārējās tiesas vērtējums

124 Ievadam jāatgādina, ka Lēmums 91/300 tika atcelts formas trūkumu dēļ, proti, autentifikācijas neesamības dēļ, kas attiecās vienīgi uz veidu, kādā Komisija galīgi pieņēma šo lēmumu.

125 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesību akta atcelšana obligāti neietekmē sagatavošanas aktus, un atceltā akta aizstāšanai paredzētā procedūra principā var tikt atsākta tieši tajā vietā, kad notika nelikumība (Tiesas 1998. gada 12. novembra spriedums lietā C‑415/96 Spānija/Komisija, Recueil, I‑6993. lpp., 31. un 32. punkts, un iepriekš 39. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās PVC II, 73. punkts).

126 Šajā lietā, tā kā konstatētais procesuālais trūkums tika pieļauts Lēmuma 91/300 pieņemšanas pēdējā stadijā, atcelšana neietekmēja šī lēmuma sagatavošanas darbu pirms stadijas, kurā šis trūkums tika konstatēts, spēkā esamību (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 75. punkts).

127 Turklāt, kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka iepriekš 17. punktā minētajā spriedumā lietā ICI I Pirmās instances tiesa atcēla Lēmumu 91/297 tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ, jāatgādina, ka iepriekš 16. punktā minētajā spriedumā lietā ICI II, kas ir šīs lietas pamatā, Pirmās instances tiesa arī sīki pārbaudīja pamatu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un to noraidīja kopumā (skat. 73. punktu). Vēlāk Tiesa noraidīja par šo pēdējo spriedumu iesniegto apelācijas sūdzību.

128 Turklāt, pat ja administratīvā lieta lietām COMP/33.133 ir kopīga, Lēmumi 91/297 un 91/300 attiecas uz dažāda rakstura pārkāpumiem divos dažādos tirgos. Tiesību uz aizstāvību pārkāpums ir jāpārbauda atkarībā no katras lietas īpašajiem apstākļiem, jo tas būtībā ir atkarīgs no iebildumiem, ko Komisija ir izvirzījusi, lai pierādītu attiecīgajam uzņēmumam pārmesto pārkāpumu (iepriekš 17. punktā minētais spriedums lietā ICI I, 70. punkts, un iepriekš 16. punktā minētais spriedums lietā ICI II, 50. punkts; skat. arī Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 127. punkts).

129 Tādējādi otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

Par otro daļu par pārmērīgi ilgo laiku starp administratīvo procedūru un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu

– Lietas dalībnieku argumenti

130 Prasītāja apgalvo, ka laikā starp procesuālajām stadijām pirms Lēmumu 91/297 un 91/300 pieņemšanas, no vienas puses, un apstrīdēto lēmumu, no otras puses, ir pagājuši vairāk nekā 10 gadi, kas ir tiesību uz aizstāvību aizsardzības liegšana. Pēc prasītājas domām, uzņēmumiem ir jābūt iespējai paust savu viedokli un efektīvi aizsargāt savas intereses. Tādējādi lēmumus, it īpaši tādus, ar kuriem tiek uzlikti naudas sodi, varot pieņemt tikai saprātīgā termiņā pēc tam, kad uzņēmumi ir varējuši izteikt savus apsvērumus, kas šajā lietā tā neesot bijis.

131 Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.

– Vispārējās tiesas vērtējums

132 Pirmkārt, kā norādīts, izskatot pirmā pamata pirmo daļu, Regulas Nr. 2988/74 3. pantā paredzētais noilguma termiņš bija apturēts visu tiesvedības Pirmās instances tiesā un Tiesā laiku pēc apelācijas sūdzības par iepriekš 16. punktā minēto spriedumu lietā ICI II iesniegšanas. Tādējādi Komisijai nevar pārmest, ka tā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nogaidīja, līdz Pirmās instances tiesa un Tiesa būs lēmušas. Šajā sakarā to, ka Komisija apstrīdēto lēmumu nepieņēma tiesvedības Pirmās instances tiesā un Tiesā laikā, pamato tiesvedības un nākotnē pieņemamo spriedumu respektēšana.

133 Otrkārt, kā izriet no pirmā pamata otrās daļas analīzes, Komisija, pieņemot apstrīdēto lēmumu 2000. gada 13. decembrī, nav pārkāpusi saprātīga termiņa principu.

134 Treškārt, no vēlāk veiktās (151., 153. un 168. punkts) otrā pamata trešās daļas analīzes izriet, ka Komisijai šajā lietā pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas, kas notika vienīgi ar minētā lēmuma galīgās pieņemšanas kārtību saistīta formas trūkuma dēļ, nebija pienākuma veikt jaunas procesuālas darbības.

135 Tādējādi Komisijai nevar pārmest, ka tā prasītājai pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas nedeva iespēju no jauna izvirzīt savus argumentus.

136 Tādējādi otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.

Par trešo daļu par pienākuma veikt jaunas procesuālas darbības pārkāpumu

– Lietas dalībnieku argumenti

137 Prasītāja apgalvo, ka Komisijai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas bija jāveic jaunas procesuālas darbības.

138 Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijai tai bija jānosūta jauns paziņojums par iebildumiem. Pēc prasītājas domām, 1990. gada paziņojumā par iebildumiem ietvertie apgalvojumi tika izteikti saistībā ar “apsūdzību par to, ka “tirgu sadale” starp Apvienoto Karalisti un kontinentālo Rietumeiropu, kā arī “valsts tirgus” princips [bija] starp Solvay un [prasītāju] noslēgtas vienošanās par saskaņotām darbībām sekas”. Prasītāja uzsver, ka Komisijas lēmumu par šo aizliegto vienošanos atcēla Pirmās instances tiesa un ka šajā sakarā pret to vairs netika vērstas nekādas procesuālas darbības. Tādējādi prasītāja uzskata, ka tai bija tiesības pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas saņemt paziņojumu par iebildumiem, kurā nav ietverts apgalvojums par saskaņotām darbībām. Šajā paziņojumā par iebildumiem arī būtu bijuši jāataino Komisijas iebildumi, ņemot vērā tiesību attīstību laikā no 1990. līdz 2000. gadam, it īpaši attiecībā uz attiecīgā tirgus definīciju.

139 Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijai tā būtu bijusi no jauna jāuzklausa un tai jādod iespēja izvērst tās argumentus. Prasītāja uzskata, ka iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās PVC II tā nevarēja atsaukties uz to, ka nebija izvirzīti nekādi jauni iebildumi. Uzņēmumiem būtu jābūt iespējai sniegt savus apsvērumus par visiem pret tiem izvirzītajiem iebildumiem, tostarp ņemot vērā jaunus faktorus, kas var būt atbilstoši to aizstāvībai.

140 Pēc prasītājas domām, tiesības tikt uzklausītam attiecas nevis tikai uz faktiem, bet arī uz tiesību jautājumiem, kā atzīts iepriekš 17. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā lietā ICI I un iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās PVC II. Turklāt savā 1991. gada 3. oktobra spriedumā lietā C‑261/89 Itālija/Komisija (Recueil, I‑4437. lpp.) un 1992. gada 4. februāra spriedumā lietā C‑294/90 British Aerospace un Rover/Komisija (Recueil, I‑493. lpp.) Tiesa esot atzinusi, ka tiesības tikt uzklausītam ir piemērojamas pirms pirmajam lēmumam būtībā identiska otrā lēmuma pieņemšanas. Šajā lietā vairāki faktori, proti, tas, ka prasītāja 1991. gadā atstāja konkrēto tirgu, Lēmuma 91/297 atcelšana, kā arī 90. gadu antidempinga lēmumos izdarītie secinājumi, ietekmē veidu, kādā iebildumi ir jāizskata.

141 Turklāt tiesības tikt uzklausītam no jauna izrietot no Pirmās instances tiesas procesuālajiem noteikumiem. Gadījumā, ja Tiesa nosūta lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesai, Reglamenta 119. panta 1. punkts pusēm piešķir tiesības iesniegt procesuālu rakstu ar apsvērumu izklāstu, kaut arī rakstveida process parasti tiek uzskatīts par pabeigtu. Tāpat ECPAK 7. protokola 4. pantā noteikts, ka jauns lēmums, kas pieņemts pēc iepriekšēja galīgā lēmuma, var tikt pieņemts tikai tad, ja lieta ir atkārtoti ierosināta saskaņā ar attiecīgās valsts likumu un kriminālprocesuālajām normām.

142 Prasītāja no tā secina, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriezdama, ka prasītājas tiesības uz aizstāvību bija atbilstoši aizsargātas ar tai administratīvās procedūras laikā doto iespēju tikt uzklausītai.

143 Treškārt, prasītāja atgādina, ka uzklausīšanas amatpersonas pamatuzdevums ir nodrošināt, lai pirms lēmuma pieņemšanas attiecīgās puses pilnībā būtu varējušas īstenot savas tiesības uz aizstāvību un lai to izvirzītie būtiskie tiesību un faktiskie apsvērumi tiktu darīti zināmi konkurences ģenerāldirektoram, Komisijas locekļiem un padomdevējai komitejai. Tā apgalvo arī, ka, tā kā tās tiesības uz aizstāvību paredz arī iespēju tikt no jauna uzklausītai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, tai bija jābūt arī tiesībām uz uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanos, kas tai bija ticis liegts.

144 Ceturtkārt, prasītāja uzskata, ka, ņemot vērā tās tiesības pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tikt no jauna uzklausītai, Komisijai bija arī no jauna jākonsultējas ar padomdevēju komiteju. Iepriekš 25. punktā minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā apvienotajās lietās PVC II Pirmās instances tiesa esot kļūdaini nospriedusi, ka konsultēšanās ar padomdevēju komiteju ir nepieciešama tikai situācijās, kad uzņēmumi ir jāuzklausa. Turklāt no Regulas Nr. 17 izrietot, ka katram atsevišķam lēmumam ir vajadzīga atsevišķa konsultēšanās, neatkarīgi no tā, vai arī uzņēmumi ir tikuši uzklausīti, un neatkarīgi no lēmumu līdzīguma. Tādējādi pat tad, ja apstrīdētais lēmums attiecībā pret Lēmumu 91/300 ietvertu vienīgi redakcionālus grozījumus, Komisijai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas bija no jauna jākonsultējas ar padomdevēju komiteju. Turklāt padomdevējas komitejas sastāvs, bez šaubām, bija ievērojami mainījies, un 2000. gadā tās viedoklis nebūt katrā ziņā neatbilstu 1990. gadā paustajam viedoklim.

145 Piektkārt, prasītāja apgalvo, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, komisāru kolēģijai bija jābūt iespējai pārbaudīt visus attiecīgajā brīdī atbilstošos faktus, apstākļus un juridiskos jautājumus. Taču tai šī iespēja bija liegta tāpēc, ka Komisija no jauna neuzklausīja attiecīgos uzņēmumus, ne arī no jauna konsultējās ar padomdevēju komiteju. Prasītāja no tā secina, ka, ja komisāru kolēģijai būtu bijuši zināmi visi fakti, tā būtu varējusi nenonākt pie tā paša lēmuma.

146 Sestkārt, prasītāja uzsver, ka Komisijas pārstāve, kuras paziņojumi tika atspoguļoti Reuters preses aģentūras 2000. gada 12. decembra paziņojumā presei, norādīja, ka apstrīdētais lēmums tiks pieņemts komisāru kolēģijas 2000. gada 13. decembra sanāksmē. No šiem paziņojumiem izriet, ka apstrīdētais lēmums jau bija ticis pieņemts pirms šīs sanāksmes, pārkāpjot Komisijas reglamentu un koleģialitātes principu.

147 Visbeidzot, prasītāja Vispārējai tiesai lūdz uzdot iesniegt visus komisāru kolēģijai iesniegtos lietas materiālus un sanāksmes protokolu ar visiem tam pievienotajiem dokumentiem.

148 Komisija apstrīd prasītājas izvirzītos argumentus.

– Vispārējās tiesas vērtējums

149 Pirmkārt, jāteic, ka prasītāja būtībā apgalvo, ka tai 2000. gadā būtu bijis jāsaņem jauns paziņojums par iebildumiem, jo tai 1990. gadā paziņotais paziņojums par iebildumiem pamatojās uz starp Solvay un prasītāju noslēgta līguma vai saskaņotu darbību radīto tirgu sadales pastāvēšanu, par ko bija tikusi piemērota sankcija ar Lēmumu 91/297, kurš tika atcelts ar iepriekš 17. punktā minēto spriedumu lietā ICI I.

150 Tomēr, kā izriet no iepriekš 126. punkta, Lēmuma 91/300 atcelšana neietekmēja iepriekšējo procesuālo aktu un it īpaši paziņojuma par iebildumiem spēkā esamību.

151 Komisijai tādējādi nebija pienākuma tikai šīs atcelšanas dēļ vien prasītājai nosūtīt jaunu paziņojumu par iebildumiem.

152 Turklāt vēl jāteic, ka saistībā ar prasītājai 1990. gadā nosūtīto paziņojumu par iebildumiem Komisija bija izvirzījusi vairākus pārmetumus un ka iebildumi par, pirmkārt, EKL 81. panta pārkāpumu un, otrkārt, EKL 82. panta pārkāpumu bija autonomi un balstīti uz atšķirīgiem pierādījumiem. Tādējādi tas, ka Pirmās instances tiesa atcēla Lēmumu 91/297 tiesību uz piekļuvi lietas materiāliem pārkāpuma dēļ, nevar likt apšaubīt pārmetumus par to, ka prasītāja bija ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli konkrētajā tirgū.

153 Otrkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka Komisijai tā bija no jauna jāuzklausa, jāatgādina, ka, ja Komisija pēc lēmuma, ar kuru tika sodīti EKL 82. pantu pārkāpušie uzņēmumi, atcelšanas tāda procesuālo noteikumu pārkāpuma dēļ, kas attiecās vienīgi uz kārtību, kādā to galīgi pieņēma komisāru kolēģija, pieņem jaunu lēmumu ar būtībā identisku saturu un tas balstīts uz tiem pašiem iebildumiem, tai nav pienākuma veikt jaunu attiecīgo uzņēmumu uzklausīšanu (šajā ziņā skat. iepriekš 25. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 246.–253. punkts, kas apstiprināts ar iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 83.–111. punkts).

154 Kas attiecas uz tādiem tiesību jautājumiem, kas var rasties saistībā ar EKL 233. panta piemērošanu, kā jautājumi par laika notecējumu, iespēja atsākt lietu, ar procedūras atsākšanu saistītā piekļuve lietas materiāliem, uzklausīšanas amatpersonas un padomdevējas komitejas iesaistīšanās, kā arī iespējamā Regulas Nr. 17 20. panta ietekme, tad arī tie neprasa jaunu uzklausīšanu tiktāl, ciktāl tie nemaina iebildumu saturu un vajadzības gadījumā tie var vienīgi tikt pakļauti vēlākai pārbaudei tiesā (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 93. punkts).

155 Šajā lietā Komisija gandrīz pilnībā pārņēma Lēmuma 91/300 saturu. Tā vienīgi papildināja apstrīdēto lēmumu ar rindkopu par tiesvedību Pirmās instances tiesā un Tiesā.

156 Tādējādi jāatzīst, ka apstrīdētā lēmuma un Lēmuma 91/300 saturs būtībā ir identisks un balstīts uz to pašu pamatojumu.

157 Līdz ar to atbilstoši šī sprieduma 153. un 154. punktā minētajai judikatūrai Komisijai nebija pienākuma pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas no jauna uzklausīt prasītāju.

158 Treškārt, kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka tai bija tiesības uz uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanos pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, jāatgādina, ka Komisija izveidoja uzklausīšanas amatpersonas posteni, sākot ar 1982. gada 1. septembri, saskaņā ar paziņojumu ar nosaukumu “Informācija par EEK līguma un EOTK līguma ([EKL 81. un 82.] pants, [EOTKL] 65. un 66. pants) konkurences noteikumu piemērošanas procedūrām” (OV 1982, C 251, 2. lpp.).

159 Šī sprieduma 158. punktā minētajā paziņojumā Komisija uzklausīšanas amatpersonas uzdevumu definēja šādi:

“Uzklausīšanas amatpersonas uzdevums ir nodrošināt pareizu uzklausīšanas norisi un tādējādi sekmēt gan uzklausīšanas, gan iespējamā vēlākā lēmuma objektivitāti. Tā it īpaši nodrošina, lai, izstrādājot Komisijas lēmuma projektus konkurences jomā, tiktu pienācīgi ņemti vērā visi atbilstošie fakti neatkarīgi no tā, vai tie attiecīgajām personām ir labvēlīgi vai nelabvēlīgi.

Veicot savus pienākumus, uzklausīšanas amatpersona nodrošina, lai tiktu ievērotas tiesības uz aizstāvību, tajā pašā laikā ņemot vērā nepieciešamību efektīvi piemērot konkurences noteikumus saskaņā ar spēkā esošo tiesisko regulējumu un Tiesas noteiktajiem principiem.” [Neoficiāls tulkojums].

160 Uzklausīšanas amatpersonas uzdevumi tika precizēti 1990. gada 24. novembra lēmumā, kura 2. pants ir formulēts identiski sākotnējā lēmuma formulējumam, un tad Komisijas 1994. gada 12. decembra Lēmumā 94/810/EOTK, EK par uzklausīšanas amatpersonu darba uzdevumiem tiesas procesos par konkurenci Komisijas priekšā (OV L 330, 67. lpp.). Šis lēmums, kurš bija spēkā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā, aizstāja un atcēla abus agrākos lēmumus. Tā 2. pants bija formulēts līdzīgi sākotnējam lēmumam.

161 Tādējādi no uzklausīšanas amatpersonai, kura iesaistās procesā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, uzliktā uzdevuma satura izriet, ka attiecīgā iesaistīšanās katrā ziņā ir saistīta ar uzņēmumu uzklausīšanu saistībā ar iespējamā lēmuma pieņemšanu.

162 Šādos apstākļos jāuzskata, ka, tā kā šajā lietā pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas jauna uzklausīšana nebija nepieciešama, 1990. gada 24. novembra lēmumā, kas starplaikā bija stājies spēkā, paredzētajos apstākļos nebija nepieciešama arī jauna uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanās (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 127. punkts).

163 Ceturtkārt, kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas bija jākonsultējas ar padomdevēju komiteju, jāatgādina, ka Regulas Nr. 17 10. pantā redakcijā, kas bija piemērojama lietas faktu laikā, bija noteikts:

“3. Pirms lēmumu pieņemšanas saskaņā ar 1. punktā ietverto procedūru un lēmumu pieņemšanas par lēmuma atjaunošanu, grozīšanu vai atcelšanu, ievērojot [EKL] [81.] panta 3. punktu, jāapspriežas ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju.

[..]

5. Konsultācijas notiek kopējā sanāksmē, ko sasauc Komisija; šāda sanāksme rīkojama ne ātrāk kā četrpadsmit dienas pēc sasaukšanas paziņojuma nosūtīšanas. Paziņojumam attiecībā uz katru pārbaudāmo gadījumu pievieno lietas kopsavilkumu un norādi par svarīgākajiem dokumentiem, un iepriekšēju lēmuma projektu.”

164 Turklāt Komisijas 1963. gada 25. jūlija Regulas Nr. 99/63/EEK par Regulas Nr. 17 19. panta 1. un 2. punktā paredzēto uzklausīšanu (OV 1963, 127, 2268. lpp.) 1. pantā noteikts:

“Pirms apspriešanās ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju Komisija veic uzklausīšanu atbilstoši Regulas Nr. 17 19. panta 1. punktam.” [Neoficiāls tulkojums]

165 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no Regulas Nr. 99/63 1. panta izriet, ka ieinteresēto uzņēmumu uzklausīšana un konsultēšanās ar komiteju ir nepieciešamas tajās pašās situācijās (Tiesas 1989. gada 21. septembra spriedums apvienotajās lietās 46/87 un 227/88 Hoechst/Komisija, Recueil, 2859. lpp., 54. punkts, un iepriekš 39. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās PVC II, 115. punkts).

166 Regula Nr. 99/63 ir tikusi aizstāta ar Komisijas 1998. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 2842/98 par pušu uzklausīšanu dažu procedūru gaitā saskaņā ar [EKL 81.] un [82.] pantu (OV L 354, 18. lpp.), kura bija spēkā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā un kuras 2. panta 1. punkts ir formulēts līdzīgi Regulas Nr. 99/63 1. pantam.

167 Šajā lietā jāatzīst, ka atbilstoši apstrīdētajam lēmumam pirms Lēmuma 91/300 [pieņemšanas] notika konsultācija ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju. Prasītāja neapstrīd ne to, ka šī konsultēšanās ir notikusi, ne tās tiesiskumu.

168 Tādējādi, tā kā apstrīdētais lēmums neietver būtiskas izmaiņas salīdzinājumā ar Lēmumu 91/300, Komisijai, kurai nebija pienākuma pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas atkārtoti uzklausīt prasītāju, nebija arī pienākuma no jauna konsultēties ar padomdevēju komiteju (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 118. punkts).

169 Turklāt atbilstoši Regulas Nr. 17 10. panta 4. punktam redakcijā, kas piemērojama lietas faktu laikā:

“Padomdevēju komiteju veido no amatpersonām, kas ir kompetentas konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu jautājumos. Katra dalībvalsts ieceļ amatpersonu, kas to pārstāvēs un kuru, ja kavēta tās ierašanās, var aizstāt cita amatpersona.”

170 Saskaņā ar judikatūru iestādes sastāva izmaiņas neietekmē pašas iestādes turpinātību un tās galīgie un sagatavojošie akti principā saglabā savu spēku (Tiesas 1990. gada 13. novembra spriedums lietā C‑331/88 Fedesa u.c., Recueil, I‑4023. lpp., 36. punkts).

171 Turklāt nav neviena vispārēja Kopienu tiesību principa, kurš pieprasītu administratīvas iestādes, kas darbojas procedūrā, kuras rezultātā var tikt uzlikts naudas sods, sastāva turpinātību (iepriekš 25. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās PVC II, 322. un 323. punkts).

172 Piektkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, komisāru kolēģijai bija jābūt iespējai pārbaudīt visus attiecīgajā brīdī atbilstīgos faktus, apstākļus un juridiskos jautājumus, jāatgādina, ka Komisija nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, pēc Lēmuma 91/300 atcelšanas un pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas neveikdama jaunu attiecīgo uzņēmumu izklausīšanu.

173 Turklāt, kā tika minēts šī sprieduma 162. un 167. punktā, šajā lietā nebija nepieciešama jauna uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanās un jauna konsultēšanās ar padomdevēju komiteju.

174 Šādos apstākļos, pretēji prasītājas apgalvotajam, Komisijas locekļiem nodotajiem lietas materiāliem nebija jāietver jauns uzklausīšanas amatpersonas ziņojums un jauns konsultēšanās ar padomdevēju komiteju protokols. Tādējādi prasītājas argumentācija par šo lietas materiālu sastāvu ir kļūdaina un šai argumentācijai trūkst pamata (šajā ziņā skat. iepriekš 39. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās PVC II, 130.–133. punkts).

175 Sestkārt, kas attiecas uz prasītājas argumentu, ka apstrīdētais lēmums ticis pieņemts pirms komisāru kolēģijas sanāksmes, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru koleģialitātes princips balstīts uz Komisijas locekļu vienlīdzību, piedaloties lēmuma pieņemšanā, un tostarp paredz, ka lēmumi tiek kopīgi apspriesti un ka visi kolēģijas locekļi ir kolektīvi atbildīgi politiskā ziņā par visiem pieņemtajiem lēmumiem (Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedums lietā C‑191/95 Komisija/Vācija, Recueil, I‑5449. lpp., 39. punkts, un 2001. gada 13. decembra spriedums lietā C‑1/00 Komisija/Francija, Recueil, I‑9989. lpp., 79. punkts).

176 Koleģialitātes principa ievērošanai, it īpaši prasībai visus lēmumus apspriest kopīgi, neizbēgami ir nozīme visiem tiesību subjektiem, uz kuriem attiecas to radītās tiesiskās sekas, tajā ziņā, ka tiem jābūt pārliecībai, ka lēmumus patiešām ir pieņēmusi kolēģija un ka tie precīzi atbilst tās gribai. Tā tas ir it īpaši attiecībā uz tiesību aktiem, kas skaidri kvalificēti kā lēmumi un ko Komisija pieņem attiecībā uz uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām jautājumā par konkurences tiesību normu ievērošanu, un kuru mērķis ir konstatēt šo noteikumu pārkāpumu, izdot rīkojumus attiecībā uz šiem uzņēmumiem, un uzlikt tiem finansiālas sankcijas (iepriekš 64. punktā minētais spriedums lietā Komisija/BASF u.c., 64. un 65. punkts).

177 Šajā lietā prasītāja atsaucas uz to, ka atbilstoši Reuters preses aģentūras 2000. gada 12. decembra preses paziņojumam Komisijas pārstāve ir paziņojusi, ka Komisija 2000. gada 13. decembrī no jauna pieņems to pašu lēmumu.

178 Tomēr, pat pieņemot, ka Komisijas pārstāve ir izdarījusi paziņojumus, uz kuriem atsaucas prasītāja, tikai tas vien, ka privātas sabiedrības preses paziņojumā veikta atsauce uz paziņojumu, kuram nav nekāda oficiāla rakstura, nav pietiekami, lai uzska