ĢENERĀLADVOKĀTA MELHIORA VATELĒ [MELCHIORWATHELET]

SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 30. maijā ( 1 )

Lieta C‑657/15 P

Viasat Broadcasting UK Ltd

pret

TV2/Danmark A/S,

Eiropas Komisiju

Apelācija – Valsts atbalsts – LESD 107. panta 1. punkts – Sabiedriskās apraides pakalpojums – Pasākumi, ko Dānijas iestādes veikušas Dānijas raidorganizācijas TV2/Danmark labā – Jēdziens “atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko piešķir no valsts līdzekļiem” – Spriedums Altmark

1. Ar savu apelācijas sūdzību Viasat Broadcasting UK Ltd (turpmāk tekstā – “Viasat”) lūdz daļēji atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu TV2/Danmark/Komisija ( 2 ), ar kuru tā, pirmkārt, atcēla Komisijas Lēmumu 2011/839/ES ( 3 ), jo Eiropas Komisija uzskatīja, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas, kas ar Fonds TV2 starpniecību izmaksāti TV2/Danmark, ir valsts atbalsts, un, otrkārt, pārējā daļā noraidīja TV2/Danmark A/S (turpmāk tekstā – “TV2 A/S”) prasību daļēji atcelt šo lēmumu (TV2 A/S ir Dānijas akciju raidsabiedrība, kas tika izveidota, lai no 2003. gada 1. janvāra grāmatvedības un nodokļu jautājumos aizstātu valsts neatkarīgo uzņēmumu TV2/Danmark, turpmāk tekstā – “TV2”). Šī lieta ir saistīta ar lietām C‑649/15 P un C‑656/15 P, kas arī ir saistītas ar apelācijas sūdzībām par pārsūdzēto spriedumu un kurās es šodien arī sniegšu secinājumus. Tā ir saistīta arī ar lietu, kurā nesen ir taisīts spriedums (2017. gada 8. marts) Viasat Broadcasting UK/Komisija (C‑660/15 P, EU:C:2017:178).

I. Tiesvedības rašanās fakti

2. Tā kā šīs lietas rašanās fakti ir identiski tiem, kādi ir lietā C‑656/15 P, es atsaukšos uz savu minētajā lietā šodien sniegto secinājumu 2.–15. punktu.

II. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

3. To pašu iemeslu dēļ es atsaukšos uz savu secinājumu lietā C‑656/15 P 16.–19. punktu.

III. Par apelācijas sūdzību

4. Savas apelācijas sūdzības pamatojumam Viasat izvirza divus pamatus, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā, kuras esot pieļāvusi Vispārējā tiesa, pirmkārt, atzīstot, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas, kas ar Fonds TV2 starpniecību no TV2 Reklame pārskaitīti TV2, nav valsts līdzekļi, un, otrkārt, kļūdaini interpretējot otro nosacījumu, kuru Tiesa ir noteikusi savā 2003. gada 24. jūlija spriedumā Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, un, runājot par nosacījumiem, ko Tiesa ir izvirzījusi minētajā spriedumā, “Altmark nosacījumi”).

5. Saskaņā ar sava Reglamenta 76. panta 2. punktu Tiesa atzina, ka rakstveida procesa beigās tās rīcībā ir pietiekama informācija un ka tādējādi tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai nav vajadzīga.

A. Par pirmo pamatu

1. Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums

6. Viasat būtībā apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 220. punktā atzīstot, ka Komisijai apstrīdētajā lēmumā 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas nebija jākvalificē kā “valsts atbalsts”, jo šie ieņēmumi nav “valsts līdzekļi” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

7. Viasat atbalsta Komisija.

8. TV2 A/S un Dānijas Karaliste apstrīd šo argumentāciju. Būtībā tās apgalvo: pirmkārt, ka attiecīgie ieņēmumi nav valsts līdzekļi, ne arī līdz ar to valsts atbalsts, jo to avots ir nevis Dānijas valsts, bet gan TV2 darbība. Otrkārt, tās apgalvo, ka tam, ka TV2 Reklame un Fonds TV2 bija publiskas struktūras, kas pieder Dānijas valstij un ko tā kontrolē, šajā ziņā nav nozīmes, un, treškārt, ka Viasat un Komisijas apgalvojumi par kontroli, ko Dānijas valsts īsteno pār šo struktūru līdzekļiem, izriet no nepareizas Dānijas tiesību izpratnes. TV2 A/S arī norāda, ka minētie ieņēmumi nav radījuši nekādu konkurences priekšrocību TV2.

2. Novērtējums

9. Pirmais Viasat izvirzītais pamats ir līdzīgs tam, ko Komisija ir izvirzījusi, lai pamatotu savu apelācijas sūdzību lietā C‑656/15 P Komisija/TV2/Danmark, katram no šiem lietas dalībniekiem apstrīdot jēdziena “valsts līdzekļi” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē interpretāciju un tā piemērošanu šajā gadījumā, ko ir veikusi Vispārējā tiesa.

10. Analīze manos šodienas secinājumos attiecībā uz vienīgo pamatu, ko Komisija ir izvirzījusi lietā C‑656/15 P, mutatis mutandis ir attiecināma uz Viasat pirmo pamatu šajā lietā. Tādējādi es šeit šo vērtējumu izklāstīšu tikai īsumā. Pilnīgākam šīs analīzes izklāstam es atsaukšos uz minēto secinājumu 24.–97. punktu.

11. Pirmkārt, runājot par pasākuma attiecināmību, šajā gadījumā nav apstrīdēts, ka valsts iestādes ir jāuzskata par tādām, kas ir iesaistītas šī pasākuma veikšanā ( 4 ).

12. Otrkārt, runājot par prasību, ka priekšrocībai ir jābūt piešķirtai tieši vai netieši, izmantojot valsts līdzekļus, tā, kā tas izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, nenozīmē, ka visos gadījumos ir jāpierāda, ka ir notikusi valsts līdzekļu nodošana, lai vienam vai vairākiem uzņēmumiem piešķirta priekšrocība varētu tikt uzskatīta par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē ( 5 ).

13. Paturot prātā šos apsvērumus, es pārbaudīšu, vai, atzīstot, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, par “valsts līdzekļiem” apstrīdētajā lēmumā kvalificējot 1995. un 1996. gada ieņēmumus no reklāmas, kas ar Fonds TV2 starpniecību no TV2 Reklame tika nodoti TV2, Vispārējā tiesa ir pareizi interpretējusi šo jēdzienu “valsts līdzekļi” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.

14. Kā to pamatoti atgādina Viasat, Tiesa 2002. gada 16. maija spriedumā Komisija/Francija, saukts par Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, 37. punkts), atzina, ka “no Tiesas judikatūras izriet, ka [LESD 107. panta 1. punkts] aptver visus finanšu līdzekļus, ko valsts iestādes var faktiski izmantot, lai atbalstītu uzņēmumus, un nav nozīmes tam, vai šie līdzekļi pastāvīgi ir minēto valsts iestāžu īpašumā vai nav. Līdz ar to, pat ja summas, kas atbilst attiecīgajam pasākumam, pastāvīgi nav Valsts kases īpašumā, ar to, ka tās pastāvīgi paliek valsts kontrolē un tādējādi valsts kompetento iestāžu rīcībā, pietiek, lai tās tiktu kvalificētas par valsts līdzekļiem” ( 6 ).

15. Tiesa tā paša sprieduma 38. punktā atzina, ka “Komisija, apstrīdētajā lēmumā uzskatot, ka valsts uzņēmumu līdzekļi, piemēram, Crédit Lyonnais un tās meitasuzņēmuma līdzekļi, ir valsts kontrolē un tādējādi ir tās rīcībā, nav kļūdaini interpretējusi “valsts līdzekļu” jēdzienu, kas ir paredzēts [LESD 107. panta 1. punktā]. Valsts, izmantojot savu dominējošo ietekmi pār šādiem uzņēmumiem, pilnībā spēj novirzīt to līdzekļu izmantojumu, lai vajadzības gadījumā finansētu īpašas priekšrocības par labu citiem uzņēmumiem”.

16. Taču šajā gadījumā nav strīda par to, ka valsts (Dānijas Karaliste) bija vienīgā akciju sabiedrības TV2 Reklame akcionāre, jo sabiedrības kapitāls piederēja valstij un kultūras ministram bija jāapstiprina sabiedrības statūti un to grozījumi. Tādējādi TV2 Reklame bija pilnīgā valsts kontrolē ( 7 ).

17. Piekrītu Viasat, ka attiecīgo līdzekļu nodošana ar Fonds TV2 starpniecību nekādi neietekmē to kā “valsts līdzekļu” raksturu, jo arī Fonds TV2 ir valsts uzņēmums, ko kontrolē Dānijas valsts.

18. Tas, kā tas ir norādīts manis minētajā Tiesas judikatūrā, ka publiskas sabiedrības, kas pilnībā pieder valstij un ko tā kontrolē, līdzekļi ir “valsts līdzekļi” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, man šķiet pietiekams iemesls, lai piedāvātu atcelt pārsūdzēto spriedumu. Pilnīgākam ieskatam es analizēšu citus iemeslus, kas man liks izdarīt tādu pašu secinājumu.

a) Līdzekļu izcelsme nav noteicoša

19. Pārsūdzētā sprieduma 208. punktā Vispārējā tiesa pārsteidzošā veidā no tā paša sprieduma 201. punktā minētās judikatūras ( 8 ), kas aplūkota kopā ar 2000. gada 16. maija spriedumu Ladbroke Racing/Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248) un 1996. gada 12. decembra spriedumu Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194), secināja, ka līdzekļi, kuru avots ir trešā persona, var būt valsts līdzekļi, ar nosacījumu, ka vai nu tie ir brīvprātīgi nodoti valsts rīcībā, ko ir darījuši to īpašnieki (kā to izdarīja Caisse des dépôts et consignations-participations ieguldītāji minētajā spriedumā Air France/Komisija), vai arī to īpašnieki tos ir atstājuši (piemēram, laimesti, kurus nav pieprasījuši derību slēdzēji, lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums Ladbroke Racing/Komisija), bet pēc tam pārsūdzētā sprieduma 211. un 212. punktā no tā secināja, ka šajā lietā aplūkoto ienākumu no reklāmas avots ir reklāmdevēji, kas ir iegādājušies reklāmas laiku TV2, un ka tādējādi šie līdzekļi nevarot tikt uzskatīti par tādiem, kuri ir Dānijas valsts kontrolē, jo ne to īpašnieki tos ir brīvprātīgi nodevuši valsts rīcībā, ne arī to īpašnieki tos ir atstājuši un tos nepārvalda valsts.

20. Šim secinājumam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 202.–212. punktā sniegtās argumentācijas, es nepiekrītu divu iemeslu dēļ.

21. Pirmkārt, pretēji tam, kas ir noteikts pārsūdzētajā spriedumā, konkrētu līdzekļu izcelsmei un to sākotnēji privātajam raksturam (šajā gadījumā – naudai, ko ir iemaksājuši uzņēmumi, kuri vēlas izvietot reklāmu TV2) nav nozīmes, ja ir jāizskata juridiskas dabas jautājums, vai līdzekļi, kas ir mainījuši īpašnieku un atrodas valstij pilnībā piederoša uzņēmuma īpašumā un kontrolē, ir “valsts” līdzekļi. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā (proti, pārsūdzētā sprieduma 208., 211. un 212. punktā), uzsvaru liekot uz elementiem, kas nav paši līdzekļi (konkrētāk, uz to izcelsmi) ( 9 ).

22. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 208. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti ir centusies no abiem Tiesas spriedumiem izsecināt, ka vienam vai otram no abiem “jaunajiem” un papildu nosacījumiem (skat. šo secinājumu 19. punktu) ir jābūt izpildītiem, lai trešo personu līdzekļi varētu tikt uzskatīti par “valsts līdzekļiem”.

23. Iepriekš minētajā judikatūrā nav neviena pierādījuma elementa, kas ļautu secināt – kā tas ir norādīts pārsūdzētajā spriedumā –, ka valsts uzņēmumu līdzekļi ir jāuzskata par “valsts līdzekļiem” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē tikai tad, ja vai nu to īpašnieki tos ir brīvprātīgi nodevuši valsts rīcībā, vai arī to īpašnieki tos ir atstājuši un tos faktiski pārvalda valsts.

24. Tas katrā ziņā nekādi neizriet no judikatūras, kas ir atbilstoša šīs lietas apstākļos, proti, no 2002. gada 16. maija sprieduma Francija/Komisija, saukts par Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, 37. un 38. punkts), kas, starp citu, ir taisīts pēc abiem spriedumiem, ar kuriem ir veltīgi mēģināts pamatot pārsūdzēto spriedumu.

25. Turklāt, ja otrajam no Vispārējās tiesas ieteiktajiem nosacījumiem (nosacījums par atstātajiem līdzekļiem) acīmredzami nav nekādas saistības ar šīs lietas apstākļiem, tad pirmais (brīvprātīga nodošana [valsts] rīcībā) ir pretrunā pat nesenākajai Vispārējās tiesas judikatūrai (spriedums, 2012. gada 27. septembris, Francija/Komisija, T‑139/09, EU:T:2012:496, par kuru nav iesniegta apelācijas sūdzība, 63. un 64. punkts) ( 10 ).

b) Valsts iestāžu kontrole ir noteicoša

26. Domāju, ka Vispārējā tiesa, izskatīdama jautājumu, vai Dānijas valsts ar Fonds TV2 starpniecību īstenoja kontroli pār līdzekļiem, kas no TV2 Reklame tika nodoti TV2, pārāk šauri interpretējot jēdzienu “kontrole”, pārsūdzētā sprieduma 212., 214. un 215. punktā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

27. Pati Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir minējusi (182. punkts), ka no 1994. gada likuma 29. panta 2. punkta izriet, ka Fonds TV2 tiek finansēts no ieņēmumiem, ko rada reklāmas izvietošana TV2. No tā paša panta arī izriet, ka kultūras ministrs lemj par to, kāda daļa no TV2 Reklame ieņēmumiem ir jāpārskaita Fonds TV2. Kā Vispārējā tiesa to ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 181. punktā un kā tas ir norādīts apstrīdētā lēmuma preambulas 81. apsvērumā, daļa no kopējiem TV2 Reklame ieņēmumiem, kas netika pārskaitīta Fonds TV2, kultūras ministrs – saņemot Folketing (Dānijas parlaments) Finanšu komitejas apstiprinājumu – varēja tikt izmantota, lai segtu iepriekš izdotu valsts garantiju vai kultūras vajadzībām (skat. 1994. gada likuma 33. pantu ( 11 )).

28. Tādējādi valstij bija visas tiesības un pilnīga kontrole pār TV2 Reklame ieņēmumiem un no tiesību aktiem tieši izrietēja, ka šie līdzekļi var tikt izmantoti arī citiem mērķiem, nevis tikai tikt nodoti Fonds TV2.

29. Tā kā kultūras ministram bija iespēja nolemt, ka līdzekļi tiks izmantoti citam mērķim, nevis nodoti Fonds TV2, ir jāsecina, ka valsts kontrolēja šos līdzekļus – neatkarīgi no veida, kādā kultūras ministrs faktiski izlēma šos līdzekļus izmantot konkrētajā gadā.

30. Turklāt tikai kultūras ministrs varēja lemt par summu, kāda par konkrēto gadu no Fonds TV2 pārskaitāma TV2, jo Fonds TV2 līdzekļu pārskaitīšana TV2 varēja notikt tikai saskaņā ar kultūras ministra noteiktajiem TV2 pamatbudžetiem ( 12 ).

31. Tādējādi Vispārējā tiesa, pirmkārt, savā vērtējumā par valsts līdzekļu esamību vai neesamību neņemot vērā, ka valstij bija visas tiesības un pilnīga kontrole pār TV2 Reklame līdzekļiem un tā varēja lemt, vai šie līdzekļi ir jāpārskaita Fonds TV2 vai jāizmanto citiem mērķiem, piemēram, kultūras vajadzībām, un, otrkārt, neņemot vērā, ka valsts pilnībā kontrolēja Fonds TV2 līdzekļus un tādējādi varēja vienpusēji lemt par to, kad šie līdzekļi ir jāpārskaita TV2, kā arī par to apmēru, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

c) Vispārējā tiesa kļūdaini ir interpretējusi 2001. gada 13. marta spriedumu PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)

32. Lai pamatotu savu argumentāciju par Dānijas iestāžu veiktās valsts kontroles nepietiekamību, lai attiecīgie līdzekļi tādējādi varētu tikt kvalificēti par “valsts līdzekļiem”, Vispārējā tiesa šo lietu ir pietuvinājusi tai, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

33. Tieši pretēji ( 13 ), es (tāpat kā Viasat) domāju, ka abas lietas gan faktiski, gan juridiski acīmredzami atšķiras.

34. 2001. gada 13. marta spriedumā PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) Tiesa izslēdza “valsts atbalsta” kvalifikāciju, jo priekšrocības, kas bija piešķirtas zaļās elektroenerģijas ražotājiem, finansēja tikai privāti elektroenerģijas piegādes uzņēmumi, izmantojot fondu, pār kuru valstij nevienā brīdī nebija kontroles un kas tādējādi “faktiski vispār nepamet privāto sektoru” (skat. ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumus lietā PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2000:585, 166. punkts). Līdzīgi 2009. gada 5. marta spriedums UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124; ko arī Vispārējā tiesa ir minējusi pārsūdzētajā spriedumā), tāpat kā lieta, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), attiecās uz situāciju, kurā attiecīgie līdzekļi nevienā brīdī nebija pametuši privāto sfēru.

35. Divi citi elementi ļauj uzsvērt atšķirības starp šo lietu un lietu, kurā tika taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

36. Pirmkārt, šī lieta ir saistīta ar valsts uzņēmuma līdzekļu nodošanu pēc lēmuma, ko katru gadu pieņem kultūras ministrs, bet lietā, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), runa bija par vispārēju tiesību normu, kura attiecās uz līdzekļu nodošanu, kas dažiem uzņēmumiem jāveic par labu citai (galvenokārt privātu) uzņēmēju kategorijai.

37. Otrkārt, lietā, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), attiecīgā sabiedrība (PreussenElektra) nebija saņēmusi uzdevumu pārvaldīt atbalsta pasākumu, jo runa nebija par kompensāciju sistēmu, ar kuru sabiedrības, kas sedz pārmērīgās izmaksas, par to saņem kompensāciju.

38. Tādējādi minētajā spriedumā rastais risinājums nevar tikt piemērots situācijā, kad valsts ir izveidojusi atsevišķu juridisku vienību, piemēram, TV2 Reklame, un to ir pilnvarojusi pārvaldīt kādu atbalsta pasākumu ( 14 ).

39. Šīs lietas faktiskie apstākļi, tieši pretēji, ir ļoti līdzīgi tiem, kādi bija lietā, kurā ir taisīts 2008. gada 17. jūlija spriedums Essent NetwerkNoord u.c. (C‑206/06, EU:C:2008:413) ( 15 ).

40. Valsts sabiedrība (SEP) bija pilnvarota iekasēt summas, kas izriet no papildu maksas, kuru Nīderlandes valsts ar likumu bija noteikusi elektroenerģijas pircējiem, lai cīnītos pret neatbilstošām izmaksām tirgū. Praksē šo papildu maksu maksāja tīkla pārvaldītājs, kam katru gadu tās radītie ieņēmumi bija jānodod SEP. Tādā veidā tā paturēja 400 miljonus Nīderlandes guldeņu (NLG) (EUR 181512086,40), lai segtu neatbilstošās izmaksas tirgū, kas radās 2000. gadā, un pārējos ieņēmumus pārskaitīja ministram.

41. Tiesa minētajā lietā vispirms atzina, ka nav nozīmes tam, ka šī izraudzītā sabiedrība (SEP) vienlaikus ir iekasētā nodokļa centralizētāja, iekasēto līdzekļu pārvaldītāja un šo līdzekļu daļas saņēmēja, jo ir iespējams nošķirt SEP dažādos uzdevumus un kontrolēt līdzekļu izlietojumu, kā rezultātā, kā uzskatīja Tiesa, “ja šai izraudzītajai sabiedrībai nav piešķirti 400 miljoni NLG [EUR 181512086,40], brīdī, no kura tā ar tiem var brīvi rīkoties, šī summa paliek valsts kontrolē un līdz ar to valsts iestāžu rīcībā, ar ko pietiek, lai tā tiktu kvalificēta par valsts līdzekļiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, [saukts par Stardust Marine]C‑482/99, EU:C:2002:294, 37. punkts)”.

42. Pēc tam Tiesa precizēja, ka minētajā lietā aplūkotais pasākums atšķīrās no tā, kāds bija paredzēts 2001. gada 13. marta spriedumā PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), “kura 59. punktā Tiesa atzina, ka privātiem elektroenerģijas piegādes uzņēmumiem noteiktais pienākums par minimālo noteikto cenu pirkt elektroenerģiju, kas saražota no atjaunojamiem enerģijas resursiem, neizraisa nekādu tiešu vai netiešu valsts līdzekļu nodošanu šāda veida elektroenerģijas ražotājiem uzņēmumiem. Pēdējā minētajā gadījumā valsts nebija pilnvarojusi uzņēmumus pārvaldīt valsts līdzekļus, bet tiem bija pirkšanas pienākums, izmantojot pašiem savus finanšu līdzekļus” (spriedums, 2008. gada 17. jūlijs, EssentNetwerkNoord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413, 74. punkts).

43. Tāpat kā lietā, kurā ir taisīts pēdējais minētais spriedums, TV2 Reklame ir autonoms valsts uzņēmums, kas izveidots ar mērķi iekasēt līdzekļus, pārdodot reklāmas laikus TV2, un valsts to ir pilnvarojusi pārvaldīt šos līdzekļus.

44. Turklāt tāda pati argumentācija ir piemērojama attiecībā uz Fonds TV2, jo tas ir valsts uzņēmums un ministrs turklāt var rīkoties ar fonda līdzekļiem.

45. Tādā pašā veidā kā šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmē minētajos spriedumos likumdevējs ir izveidojis režīmu, saskaņā ar kuru publiska sabiedrība (šajā gadījumā – TV2 Reklame) saņem kompensāciju par atbalstu, ko tā pārvalda, šajā gadījumā – kā tiesības pārdot reklāmas laikus TV2.

46. Jāpiebilst, ka TV2 Reklame nav pienākuma pirkt reklāmas laiku no TV2, izmantojot pašai savus finanšu līdzekļus, pretēji tam, kā tas bija 2001. gada 13. marta spriedumā PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160). No Dānijas tiesību aktiem savukārt izriet, ka TV2 reklāmas laiki ir jānodod TV2 Reklame rīcībā un ka TV2 Reklame tādējādi nav pienākuma pirkt šos reklāmas laikus no TV2 par iepriekš noteiktu cenu, kā tas bija minētajā spriedumā.

47. No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, uzskatot, ka šī lieta ir līdzīga tai, kurā ir taisīts 2001. gada 13. marta spriedums PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, t.i., tā ir veikusi kļūdainu interpretāciju, kam bija būtiska loma pamatojumā, kuru Vispārējā tiesa ir sniegusi, lai atceltu apstrīdēto lēmumu.

d) Atšķirības neesamība, runājot par to līdzekļu izcelsmi, kas ir gūti no licenču maksas un ieņēmumiem no reklāmas

48. Kā to norāda Viasat, no iepriekš izklāstītā izriet, ka pareizai Fonds TV2 līdzekļu kvalifikācijai ir būtiski, lai TV2 Reklame līdzekļi tiktu kvalificēti kā “valsts līdzekļi”, jo tie saglabā valsts līdzekļu raksturu pēc to nodošanas Fonds TV2 tāpat kā ieņēmumi, kas ir gūti no televīzijas licenču maksas. Līdz ar to visi Fonds TV2 līdzekļi var tikt kvalificēti kā “valsts līdzekļi”.

49. Vispārējās tiesas veiktais nošķīrums starp ieņēmumu no reklāmas, kas ar Fonds TV2 starpniecību no TV2 Reklame ir nodoti TV2, izcelsmi un to līdzekļu izcelsmi, kuri ir gūti no televīzijas licenču maksas un kuri no Fonds TV2 ir nodoti TV2, šajā gadījumā nav ne loģisks, ne pamatots.

50. Ir grūti saskatīt, ar ko līdzekļi, kuri ir gūti no maksājuma, kas ar likumu ir noteikts privātiem lietotājiem, lai piekļūtu sabiedriskās televīzijas kanāliem, atšķiras no maksājuma, kuru ir veikuši privāti reklāmdevēji, lai iegūtu reklāmas laikus šajos plašsaziņas līdzekļos. Abos gadījumos runa ir par trešo personu līdzekļiem, kas ir ieskaitīti kādam valsts uzņēmumam, vai tā būtu Danmarks Radio, vai TV2 Reklame, apmaiņā pret kompensāciju.

51. Manis norādītās kļūdas tiesību piemērošanā atklāj iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa secināja, ka abi šie līdzekļu veidi ir jāaplūko atšķirīgi, lai gan no to izcelsmes viedokļa tie ir vienādā situācijā.

52. No tā izriet, ka pirmais pamats ir jāapmierina.

B. Par otro pamatu

1. Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums

53. Viasat apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 106. punktā atzīstot, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā saistībā ar otrā Altmark nosacījuma piemērojamību, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

54. Viasat uzskata, ka, runājot par prasību atcelt tiesību aktu, Vispārējai tiesai esot bijis jāaprobežojas ar šī lēmuma pamatojuma pārbaudi, savu vērtējumu nepamatojot ar šī lēmuma interpretāciju, ko tiesvedības laikā ir sniegusi Komisija. Šajā ziņā Viasat norāda, ka – pretēji tam, ko Vispārējā tiesa nolēma pārsūdzētā sprieduma 97., 99. un 104.–106. punktā, – atbilstošie minētā lēmuma preambulas apsvērumi nekādā ziņā nenorāda, ka otrajā Altmark nosacījumā ir “ietverts kompensācijas saņēmēja efektivitātes koncepts”. Viasat uzskata, ka šis nosacījums, kas paredz, ka parametriem, pamatojoties uz kuriem tiek aprēķināta kompensācija, ir jābūt iepriekš objektīvi un pārskatāmi noteiktiem, ir vērsts uz to, lai novērstu jebkādu ļaunprātīgu “sabiedriskā pakalpojuma” jēdziena izmantošanu. Taču Viasat uzskata, ka Dānijas parlamenta iejaukšanās ir pietiekama, lai izpildītu minēto nosacījumu.

55. Viasat atbalsta Komisija.

56. TV2 A/S un Dānijas Karaliste apstrīd otrā pamata pieņemamību.

57. TV2 A/S būtībā apstrīd to, ka Vispārējā tiesa savu vērtējumu attiecībā uz otrā Altmark nosacījuma piemērojamību būtu balstījusi tikai uz to apstrīdētā lēmuma interpretāciju, ko Komisija sniedza tiesvedības rakstveida daļā. Tā, tieši pretēji, savu vērtējumu esot balstījusi vienlaikus uz apstrīdētā lēmuma pamatojumu un uz tā interpretāciju, ko Komisija sniedza tiesvedības laikā. Katrā ziņā TV2 A/S uzskata, ka saskaņā ar otro Altmark nosacījumu kompensācijas aprēķināšanas parametri bija iepriekš objektīvi un pārskatāmi noteikti.

2. Novērtējums

58. Es piekrītu TV2 A/S un Dānijas Karalistei, ka šis pamats nav pieņemams.

59. Viasat apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā izdarītie secinājumi, kas attiecas uz otro Altmark nosacījumu, to skar tieši un individuāli.

60. Taču tajā pašā laikā tā atzīst, ka šī pārsūdzētā sprieduma daļa, aplūkota atsevišķi, neietekmē tā rezolutīvo daļu (apelācijas sūdzības 30. un 31. punkts).

61. Tā kā pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa ir labvēlīga Viasat un neietver nevienu elementu, kas attiektos uz otro Altmark nosacījumu, Viasat nav vajadzīgās intereses, kura pamatotu to, lai Tiesa pārbaudītu pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, kas attiecas uz šo otro nosacījumu.

62. Pietiek konstatēt, ka papildus tam, ka šāda pamata mērķis nav panākt pilnīgu vai daļēju Vispārējās tiesas lēmuma, kas ir ietverts sprieduma rezolutīvajā daļā, atcelšanu un tādējādi šī iemesla dēļ vien tas būtu jāatzīst par nepieņemamu, šādam pamatam būtu jēga tikai tad, ja tas atbilstu TV2 A/S apelācijas sūdzības pirmajam pamatam lietā C‑649/15 P TV2/Danmark/Komisija, kas attiecas uz ceturtā Altmark nosacījuma piemērošanu – kā tas nav saskaņā ar maniem šodienas secinājumiem minētajā lietā –, tādējādi tas katrā ziņā ir jāuzskata par nelietderīgu.

63. Viasat argumentācija, saskaņā ar kuru Tiesa minēto pamatu var pārbaudīt pēc būtības tāpēc, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums, kas attiecas uz otro Altmark nosacījumu, to skar tieši un individuāli, lai gan pārsūdzētais Vispārējās tiesas spriedums tai ir labvēlīgs, neietekmē šo vērtējumu.

64. Tādējādi šis pamats ir jānoraida kā nepieņemams un katrā ziņā kā nelietderīgs.

65. Pakārtoti ir jānorāda, ka lietā C‑660/15 P Viasat savā apelācijas sūdzībā arī apgalvoja, ka nav ievērots otrais Altmark nosacījums.

66. Pa to laiku Tiesa minēto apelācijas sūdzību noraidīja 2017. gada 8. marta spriedumā Viasat Broadcasting UK/Komisija (C‑660/15 P, EU:C:2017:178). Tiesa uzskatīja, ka “Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētajā spriedumā atzīstot, ka LESD 106. panta 2. punkts neuzliek Komisijai pienākumu ņemt vērā otro un ceturto Altmark nosacījumu, lai izlemtu, vai valsts atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu saskaņā ar šo tiesību normu”.

67. No tā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida.

C. Par pārsūdzētā sprieduma atcelšanas sekām

68. Tā kā ar ceturto pamatu pirmajā instancē, kas ir izvirzīts pakārtotā prasījuma trešās daļas atbalstam, prasītāja pirmajā instancē pārmeta Komisijai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā par valsts atbalstu uzskatīja summas, ko veidoja 1995. un 1996. gada ienākumi no reklāmas, kuri tai tika pārskaitīti ar Fonds TV2 starpniecību, un ņemot vērā manu analīzi attiecībā uz apelācijas sūdzības pirmo pamatu, ir skaidrs, ka Tiesai tādējādi pašai ir jālemj un pēc būtības jānoraida prasītājas pirmajā instancē pakārtoti izvirzītā prasījumu trešā daļa.

IV. Par tiesāšanās izdevumiem

69. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 3. punktam, kas saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 1. punktu piemērojams apelācijas tiesvedībā, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā Viasat spriedums ir labvēlīgs no pirmā pamata viedokļa, bet nelabvēlīgs no otrā pamata viedokļa, domāju, ka TV2 A/S ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt 50 % no Viasat tiesāšanās izdevumiem un pārējā daļā lietas dalībniekiem savi tiesāšanās izdevumi ir jāsedz pašiem.

70. Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar šī reglamenta 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Dānijas Karaliste kā persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

V. Secinājumi

71. Šo iemeslu dēļ es ierosinu Tiesai lemt šādi: – atcelt Vispārējās tiesas 2015. gada 24. septembra spriedumu TV2/Danmark/Komisija (T‑674/11, EU:T:2015:684), ciktāl ar to ir atcelts Komisijas 2011. gada 20. aprīļa Lēmums 2011/839/ES par Dānijas īstenotajiem pasākumiem (C 2/03) attiecībā uz TV2/Danmark tikai tāpēc vien, ka Komisija tajā uzskatīja, ka 1995. un 1996. gada ieņēmumi no reklāmas, kas ar Fonds TV2 starpniecību bija pārskaitīti TV2/Danmark, ir valsts atbalsts; – pēc būtības noraidīt prasītājas pirmajā instancē pakārtoti izvirzīto prasījumu trešo daļu; – apelācijas sūdzību pārējā daļā noraidīt; – nolemt, ka TV2 Danmark A/S atlīdzina 50 % no Viasat Broadcasting UK Ltd tiesāšanās izdevumiem un pārējie lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Spriedums, 2015. gada 24. septembris, TV2/Danmark/Komisija (T‑674/11, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2015:684).

( 3 ) 2011. gada 20. aprīļa Lēmums par Dānijas īstenotajiem pasākumiem (C 2/03) attiecībā uz TV2/Danmark (OV 2011, L 340, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

( 4 ) Skat. spriedumus, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, saukts par Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, 52. punkts); 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c. (C‑262/12, EU:C:2013:851, 17. punkts), kā arī rīkojumu, 2014. gada 22. oktobris, Elcogás (C‑275/13, nav publicēts, EU:C:2014:2314, 22. punkts).

( 5 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2002. gada 16. maijs, Francija/Komisija, saukts par Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, 36. punkts); 2013. gada 30. maijs, Doux Élevage un Coopérativeagricole UKL‑ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, 34. punkts) un 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c. (C‑262/12, EU:C:2013:851, 19. punkts).

( 6 ) Tiesa atsaucas uz spriedumu, 2000. gada 16. maijs, Francija/Ladbroke Racing un Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, 50. punkts). Skat. arī manu šodienas secinājumu lietā C‑656/15 P 15. zemsvītras piezīmi.

( 7 ) Tas izriet no 31. panta 1. punkta 1994. gada 24. jūnijaBekendtgørelse af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed (Dānijas Kodificētais likums Nr. 578 par sabiedrisko apraidi) (turpmāk tekstā – “1994. gada likums”). Skat. arī apstrīdētā lēmuma preambulas 80., 89. un 90. apsvērumu.

( 8 ) Spriedumi, 2013. gada 30. maijs, Doux Élevage un Coopérative agricoleUKL‑ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), un 2013. gada 15. janvāris, Aiscat/Komisija (T‑182/10, EU:T:2013:9, 104. punkts).

( 9 ) Šajā ziņā skat. manus šodienas secinājumus lietā C‑656/15 P (46. un nākamie punkti).

( 10 ) Skat. manus šodienas secinājumus lietā C‑656/15 P, 59. punkts.

( 11 ) Skat. arī apstrīdētā lēmuma preambulas 81. un 84. apsvērumu.

( 12 ) Skat. 1994. gada likuma 30. pantu, kas minēts manu šodienas secinājumu lietā C‑656/15 P 28. zemsvītras piezīmē.

( 13 ) Tāpat kā Bacon, K., European Union Law of State Aid, Oxford University Press, 2017, kas pēc sava komentāra par 2001. gada 13. marta spriedumu PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) turpina, uzskatot, ka “[a] rather different example of the analysis of payments from private parties was the advertising revenues paid to the Danish broadcaster TV2, which the [General] Court held were not State resources despite the fact that the Danish authorities could restrict the percentage of those revenues that was transferred to TV2” (mans izcēlums).

( 14 ) Spriedumi, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c. (C‑206/06, EU:C:2008:413, 74. punkts), un 2013. gada 19. decembris, Association Vent De Colère! u.c. (C‑262/12, EU:C:2013:851, 35. punkts), kā arī rīkojums, 2014. gada 22. oktobris, Elcogás (C‑275/13, nav publicēts, EU:C:2014:2314, 32. punkts).

( 15 ) Skat. it īpaši 74. punktu. Skat. arī rīkojumu, 2014. gada 22. oktobris, Elcogás (C‑275/13, nav publicēts, EU:C:2014:2314, 32. punkts).