LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 207/2

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 22. janvāra rīkojumu lietā T-218/00 Cooperativa Mare Azzurro Socialpesca Soc. coop. arl, iepriekš — Cooperativa Mare Azzurro Soc. coop. rl, Cooperativa vongolari Sottomarina Lido Soc. coop. rl/Eiropas Komisija 2013. gada 22. martā iesniedza Ghezzo Giovanni & C. Snc di Ghezzo Maurizio & C.

(Lieta C-145/13 P)

2013/C 207/02

Tiesvedības valoda — itāļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Ghezzo Giovanni & C. Snc di Ghezzo Maurizio & C. (pārstāvji — R. Volpe un C. Montagner, advokāti)

Pārējie lietas dalībnieki: Cooperativa Mare Azzurro Socialpesca Soc. coop. arl, iepriekš — Cooperativa Mare Azzurro Soc. coop. rl, Cooperativa vongolari Sottomarina Lido Soc. coop. rl un Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi:

— apmierināt šo apelācijas sūdzību un — tādējādi atcelt Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 22. janvāra rīkojumu, par kuru paziņots 2013. gada 24. janvārī, un līdz ar to atcelt Komisijas 1999. gada 25. novembra Lēmumu 2000/394/EK, un — pakārtoti, atcelt šā lēmuma 5. pantu, ciktāl tajā ir uzdots atgūt piešķirtos atbrīvojumus no sociālā nodrošinājuma maksājumiem un ciktāl atbilstoši tam papildus atgūstamajai atbrīvojumu no sociālā nodrošinājuma maksājumiem summai ir piedzenams arī procentu maksājums par nolēmumā paredzētajiem laikposmiem;

— piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās tiesvedības instancēs.

Pamati un galvenie argumenti

Ar 2013. gada 22. janvāra rīkojumu (turpmāk tekstā — “pārsūdzētais rīkojums”) Vispārējā tiesa atzina Ghezzo Giovanni & C. Snc celto prasību atcelt Komisijas Lēmumu 2000/394/EK par atbrīvojumu no sociālā nodrošinājuma maksājumiem par daļēji acīmredzami nepieņemamu un daļēji par juridiski nepamatotu.

Ar pirmo šīs apelācijas sūdzības pamatu tiek apgalvots, ka attiecībā uz iepriekš minēto Vispārējā tiesā celtās prasības atzīšanu par nepieņemamu nav ticis norādīts nekāds pamatojums un līdz ar to pārsūdzētā rīkojuma 58. punktā ir ticis pieļauts vispārējā principa norādīt tiesību aktu pamatojumu pārkāpums un konkrēti — Vispārējās tiesas Reglamenta 81. panta pārkāpums.

Otrajā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītajā pamatā tiek apgalvots, ka nav atbilstoši un pilnīgi interpretēts EKL 87. panta 1. punkts (jaunajā redakcijā — LESD 107. panta 1. punkts).

Tāpat tiek apgalvots, ka ir pārkāpts EKL 87. panta 1. punkts, jo ir ticis pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas princips, ciktāl 22 uzņēmumi ir atzīti par atbrīvotiem no tiem piešķirtā atbalsta atgūšanas, pamatojoties uz to, ka tie ir norādījuši izsmeļošus šī piešķīruma iemeslus, kamēr attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ir ticis uzskatīts, ka tas nav norādījis izsmeļošus šī piešķīruma iemeslus.

Ar pārsūdzēto rīkojumu esot pārkāpts arī nediskriminācijas princips, ciktāl ar to ir apstiprināts Komisijas lēmuma tiesiskums, atbilstoši kuram atbalsta atgūšana saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu ir izslēgta attiecībā uz pašvaldības uzņēmumiem (kuriem Komisija šā lēmuma īstenošanas posmā esot atļāvusi sniegt papildu informāciju, kas nepieciešama, lai varētu izvērtēt piešķirtā atbalsta likumīgumu), kamēr apelācijas sūdzības iesniedzējam pirms atbalsta atgūšanas uzsākšanas nekad nav tikusi pieprasīta nekāda papildu informācija.

Apgalvojumu par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu pamatojumam apelācijas sūdzībā ir arī norādīts, ka pārsūdzētajā rīkojumā nav norādīts nekāds pamatojums secinājumam par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam piešķirtais atbalsts ir ietekmējis Kopienas iekšējo tirdzniecību. Vispirms Komisija un tad arī Vispārējā tiesa esot secinājušas, ka attiecīgais atbrīvojums ir bijis prettiesisks, atsaucoties uz Kopienas iekšējās tirdzniecības izkropļojumu kā uz elementu, kas ir raksturīgs atbalsta piešķīrumam zivsaimniecības nozares uzņēmumiem, neveicot nekādu konkrētā tirgus pārbaudi vai nenorādot nekādu pamatojumu šim secinājumam.

Ar pārsūdzēto rīkojumu esot pārkāpts arī EKL 87. panta 3. punkta a) apakšpunkts (jaunajā redakcijā — LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunkts), ciktāl tajā nav izvērtēti nosacījumi attiecīgā izņēmuma piemērošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja situācijai. It īpaši — Kjodžas pilsētā esot ļoti zems dzīves līmenis ar pārmērīgi augstiem bezdarba rādītājiem.

Tāpat ar pārsūdzēto rīkojumu esot pārkāpts EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkts (jaunajā redakcijā — LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkts) tiktāl, ciktāl tajā ir secināts, ka attiecīgais izņēmums apelācijas sūdzības iesniedzēja situācijai nav piemērojams, kaut arī šajā ziņā nav ticis norādīts nekāds pamatojums, kā arī EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts (jaunajā redakcijā — LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunkts), ciktāl tajā ir secināts, ka izņēmums, kas, pārkāpjot nediskriminācijas principu, tika atzīts par piemērojamu attiecībā uz citiem Venēcijas uzņēmumiem, nebija piemērojams apelācijas sūdzības iesniedzēja situācijai.

Visbeidzot tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi “pastāvoša atbalsta” neesamību, tādējādi pārkāpdama Regulas Nr. 659/1999 (1) 1., 14. un 15. pantu. Neesot noliedzams, ka spēkā esošo noteikumu pēctecība nozīmē turpinātu sociālā nodrošinājuma maksājumu atvieglojumu vairāku desmitu gadu garumā.

(1) Padomes 1999. gada 22. marta Regula (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.).