ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9.

“Atgriešanas” direktīvas 15. panta, kurš ietverts nodaļā par turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] izraidīšanas nolūkā, redakcija ir šāda: “1. Ja vien konkrētajā gadījumā nav iespējams efektīvi piemērot citus pietiekamus, bet vājākus piespiedu līdzekļus, dalībvalstis var aizturēt un turēt apsardzībā tikai to trešās valsts valstspiederīgo, kam paredzēts piemērot atgriešanas procedūras, lai sagatavotos atgriešanai un/vai veiktu izraidīšanas procesu, jo īpaši tad, ja: a) pastāv bēgšanas iespējamība vai b) attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais izvairās no atgriešanas vai izraidīšanas procesa vai traucē tā sagatavošanu. Ikviena turēšana apsardzībā [aizturēšana] ir iespējami īsa, un tā turpinās tikai tik ilgi, kamēr veic izraidīšanas pasākumus, un to izpilda ar pienācīgu rūpību. 2. Rīkojumu par turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] izdod administratīvās vai tiesas iestādes. Rīkojumu par turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] izdod rakstiski [rakstveidā] un norāda faktiskos un juridiskos iemeslus. Ja rīkojumu par turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] ir izdevušas administratīvas iestādes, dalībvalstis: a) vai nu paredz rīkojuma par turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] likumīguma ātru juridisku pārskatīšanu iespējami īsā laikā no turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] sākuma brīža, b) vai arī nodrošina attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam tiesības vērsties tiesā, lai tā iespējami īsā laikā lemtu par viņa turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] likumību un pieņemtu attiecīgu lēmumu pēc iespējas ātrāk no attiecīgā tiesas procesa sākšanas brīža. Šādā gadījumā dalībvalstis nekavējoties informē attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo par iespēju veikt šādas darbības. Attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo nekavējoties atbrīvo, ja turēšana apsardzībā [aizturēšana] nav likumīg[a].” 3. Visos gadījumos turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] pārskata ar pamatotu regularitāti vai nu pēc attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā pieteikuma saņemšanas, vai ex officio. Pagarinātas turēšanas apsardzībā [aizturēšanas] gadījumā tiesu iestāde uzrauga minēto pārskatīšanu. 4. Ja izrādās, ka tiesisku vai citu apsvērumu dēļ izraidīšanai vairs nav pamatota iemesla, vai ja 1. punktā noteiktie apstākļi vairs nepastāv, turēšanu apsardzībā [aizturēšanu] vairs neuzskata par pamatotu un attiecīgo personu nekavējoties atbrīvo. 5. Turēšana apsardzībā ir spēkā tik ilgi, kamēr saglabājas 1. punktā noteiktie apstākļi un kamēr tā ir nepieciešama, lai nodrošinātu sekmīgu izraidīšanu. Katra dalībvalsts nosaka ierobežotu turēšanas apsardzībā laikposmu, kas nedrīkst pārsniegt sešus mēnešus. 6. Dalībvalstis nedrīkst pagarināt 5. punktā minēto termiņu, izņemot pagarinājumu uz ierobežotu laikposmu, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem nepārsniedz papildu divpadsmit mēnešus gadījumos, ja neatkarīgi no to pamatotiem centieniem izraidīšanas procedūra varētu ieilgt šādu iemeslu dēļ: a) attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais atsakās sadarboties vai b) kavējas vajadzīgo dokumentu saņemšana no trešām valstīm.”
44.

Tātad gan Civildienesta noteikumos norādītie mērķi, gan normatīvais konteksts, kurā ietilpst to V pielikuma 4. pants, liecina par labu tam, lai tiktu ņemtas vērā no Direktīvas 2003/88, it īpaši no tās 7. panta, izrietošās minimālās prasības, kā tās ir interpretētas Schultz‑Hoff judikatūrā un iestrādātas Civildienesta noteikumu 1.e panta 2. punktā.
23.

No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka VDAR 15. panta 3. punkta pirmajā teikumā minētā noteikuma tvērums ir strīdīgs jautājums gan doktrīnā, gan valstu tiesu judikatūrā, vismaz Austrijā un Vācijā ( 4 ). No minētā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šajā ziņā pastāv divas pretrunīgas teorijas: no vienas puses, šaura pieeja minētajam noteikumam, saskaņā ar kuru tas tikai precizē piekļuves tiesību īstenošanas līdzekļus un neparedz nekādas autonomas tiesības iegūt dokumentus vai citus līdzīgus datus un, no otras puses, plaša pieeja, saskaņā ar kuru minētais noteikums piešķir tiesības saņemt to dokumentu vai citu informācijas nesēju, kuros tiek apstrādāti personas dati, kopiju. Šajā pēdējā minētajā pieejā tiesības iegūt dokumentu kopiju ir no VDAR 15. panta 1. punktā garantētajām piekļuves tiesībām neatkarīgas tiesības. Aplūkotā noteikuma tvēruma strīdīgo raksturu apstiprina fakts, ka arī lietas dalībniekiem, kas iesnieguši apsvērumus Tiesai, par to ir atšķirīga nostāja ( 5 ).
14.

Ar 2015. gada 9. novembra vēstuli, kas kandidātei EPSO kontā nosūtīta tajā pašā dienā, EPSO to informēja, ka aplūkotā konkursa atlases komisija ir nolēmusi viņas uzvārdu neiekļaut šī konkursa rezerves sarakstā, pamatojoties uz to, ka viņa “[nav] to kandidātu vidū, kuri Vērtēšanas centrā ieguva augstāko kopējo punktu skaitu (vismaz 68,59)” [..]. Kā izrietēja no šai vēstulei pievienotā dokumenta ar nosaukumu “prasmju pase”, kandidāte bija ieguvusi kopsummā 61,13 punktus no 100 [iespējamiem] punktiem.
30.

Saskaņā ar Direktīvas 2002/58 1. panta 3. punktu, kā tas interpretēts Tiesas judikatūrā, visas personas datu apstrādes darbības, ko veic elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzēji, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, tostarp apstrādes darbības, kas izriet no valsts iestāžu noteiktajiem pienākumiem šiem pakalpojumu sniedzējiem. Tikai tad, ja dalībvalstis tieši īsteno pasākumus, ar kuriem tiek izdarīta atkāpe no elektronisko komunikāciju konfidencialitātes, neuzliekot apstrādes pienākumus šādas komunikācijas pakalpojumu sniedzējiem, datu subjektu datu aizsardzība ir atkarīga nevis no Direktīvas 2002/58, bet gan vienīgi no valsts tiesībām, kam piemērojama Direktīva (ES) 2016/680 ( 6 ), tāpēc aplūkotajiem pasākumiem tostarp jāatbilst konstitucionāla līmeņa valsts tiesībām un ECPAK ( 7 ).
31.

No šīs judikatūras izriet – ar to, ka pakalpojums ir tā vai citādi saistīts ar transportu, nepietiek, lai uz to attiektos Pakalpojumu direktīvas 2. panta 2. punkta d) apakšpunkts ( 22 ). Drīzāk ir jāapsver, kāds ir galvenais attiecīgā pakalpojuma mērķis ( 23 ). Patiešām, ir jānošķir pakalpojumi, kas ir cieši (vai pēc būtības) saistīti ar fizisku personu vai preču pārvietošanu no vienas vietas uz citu, izmantojot transportlīdzekli (piemēram, taksometri un ātrās palīdzības mašīnas, kā arī ostas pakalpojumi ( 24 )), ņemot vērā, ka to galvenais mērķis ir preču vai cilvēku pārvadāšana, un pakalpojumi, kas ir papildpakalpojumi, jo to galvenais mērķis ir cits ( 25 ).
89.

Varētu domāt, ka uz dezaktivētiem ieročiem, tā kā tie neiekļaujas šaujamieroču jēdzienā, neattiecas procedūras to pārvietošanai no vienas dalībvalsts uz citu. Tomēr neuzskatu, ka tā būtu, vairāku iemeslu dēļ: – jebkuram ierocim ir noteiktas “būtiskās sastāvdaļas”. Dezaktivēšanas mērķis ir tieši nodrošināt, “ka visas šaujamieroča būtiskās daļas ir padarītas neatgriezeniski nelietojamas un ka tās nav noņemamas, aizvietojamas vai maināmas” ( 34 ); – dažas no šīm būtiskajām sastāvdaļām pašas ir šaujamieroči saskaņā ar Direktīvas 91/477 1. panta 1.b punkta definīciju, kas ietver tekstā to, kas jau sākotnēji bija paredzēts I pielikuma II daļas b) apakšpunktā; – šajos apstākļos ir grūti apstrīdēt, ka uzņemošās valsts kompetentajai iestādei bija tiesības pārbaudīt un klasificēt dezaktivētus ieročus kā tādus, kuros ietilpst “būtiskas šaujamieroču daļas”, kuru neitralizācija arī ir jākonstatē.
34.

Šīs regulas 67. pantā tātad ir noteikts juridisks pieņēmums, atbilstoši kuram tiek ņemta vērā visa ģimene, it kā visām skartajām personām būtu piemērojams kompetentās dalībvalsts tiesiskais regulējums un it kā tās tajā dzīvotu. Citiem vārdiem, šajā pantā ir paredzēta visaptveroša pieeja ( 20 ), jo kompetentajai iestādei atbilstoši šai normai ir jāpārbauda ģimenes situācija kopumā, lai noteiktu tiesības uz ģimenes pabalstiem. Šādu pieeju turklāt izvēlējās arī Tiesa, kad, interpretējot regulas par sociālā nodrošinājuma shēmu koordinēšanu, tā lēma, ka savu raksturiezīmju dēļ ģimenes pabalstus nevar uzskatīt par tādiem, kas maksājami indivīdam neatkarīgi no viņa ģimenes stāvokļa ( 21 ). Kā to pamatoti uzsver Komisija, no tā izriet, ka tiesības uz ģimenes pabalstiem ir izmaksājamas nevis vienam no vecākiem, bet gan ģimenei.
26.

Tādējādi Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšavas apgabaltiesa, Polija) apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai LESD 36. panta otrais teikums, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi 15. panta 1. punktu, kā arī Līguma par Eiropas Savienību 19. panta 1. punkta [otro daļu], ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj dalībvalstu tiesu praksi, saskaņā ar kuru tiesas: — apmierinot preču zīmes īpašnieka prasījumu aizliegt ar Eiropas Savienības preču zīmi apzīmēto preču ievešanu, laišanu tirgū, piedāvāšanu, importēšanu, reklāmu, uzdot izņemt šīs preces no tirgus vai uzdot iznīcināt tās, — lemjot nodrošinājuma procedūrā par tādu preču arestu, kas apzīmētas ar Eiropas Savienības preču zīmi, nolēmumos atsaucas uz “precēm, ko preču zīmes īpašnieks nav laidis tirgū vai nav piekritis laist tirgū Eiropas Ekonomikas zonā” – kā rezultātā konstatējums par to, uz kurām ar Eiropas Savienības preču zīmi apzīmētajām precēm attiecas iepriekšminētie rīkojumi vai aizliegumi (t.i., konstatējums par to, kuras preces preču zīmes īpašnieks nav laidis tirgū vai nav piekritis laist tirgū Eiropas Ekonomikas zonā), ņemot vērā sprieduma vispārīgo formulējumu, ir jāveic izpildes institūcijai, kura, veicot iepriekš minētos konstatējumus, balstās uz preču zīmes īpašnieka paziņojumiem vai tā sniegtajiem rīkiem (tostarp informācijas tehnoloģijas rīkiem un datubāzēm), savukārt iepriekšminēto izpildes institūcijas konstatējumu apstrīdēšana parastajā tiesvedībā ir izslēgta vai ierobežota, ņemot vērā to tiesiskās aizsardzības līdzekļu raksturu, kas ir pieejami atbildētājai nodrošinājuma procedūrā un izpildes procedūrā?”
50.

Tādējādi saskaņā ar Beļģijas tiesību normām, ar kurām transponē Direktīvu 90/435, mātesuzņēmums no saviem ienākumiem var atskaitīt 95 % no dividendēm, kas saņemtas no tā meitasuzņēmumiem saistībā ar RDT. RDT sistēmā ir paredzēts, ka vispirms meitasuzņēmuma sadalītās dividendes tiek iekļautas mātesuzņēmuma nodokļa bāzē. Pēc tam šīs dividendes tiek atskaitītas no šīs nodokļa bāzes tiktāl, ciktāl attiecīgajā taksācijas laikposmā ar nodokli apliekamā peļņa paliek pēc tam, kad ir atskaitīta pārējā peļņa, kas ir atbrīvota no nodokļa.
11.

Onsevig ir viena no strīda pamatā esošajām zivju audzētavām. Tā pieder uzņēmumam AquaPri A/S, kuru šajā lietā pārstāv Dansk Akvakultur, Dānijas zivju audzēšanas nozares uzņēmumu asociācija. Tā atrodas Smolandes [Småland] ūdeņos aptuveni 1,7 km uz ziemeļiem no Natura 2000 teritorijas Nr. 173, aptuveni 10,5 km uz dienvidiem no Natura 2000 teritorijas Nr. 170 un aptuveni 12,4 km uz dienvidiem no Natura 2000 teritorijas Nr. 162. Tuvākās Natura 2000 teritorijas Nr. 173 noteikšanas pamatā bija dabiskās dzīvotnes smilšu sēkļi (1110), smilšu līdzenumi, ko nelielas plūdmaiņas gadījumā neklāj jūras ūdens (1140), līči (1160), rifi (1170) un īpašā prioritārā dabiskā dzīvotne lagūna (1150). Vairāku putnu aizsardzības teritoriju (Nr. 82, 83, 85 un 86) noteikšanas pamatā bija liels skaits vaislas putnu un/vai putnu, kas atpūšas.
21.

Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka, pirmkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka kļūdainā informācija, ko sniegusi RVO un kas būtu jāsaprot kā ministra viedoklis, ir radījusi sekas, ka Sense Visuele lūgusi piešķirt maksājumtiesības no valsts rezerves, nevis ieguvusi tās nodošanas ceļā no trešās personas, kas ir maksājumtiesību turētājs. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa uzskata, ka Sense Visuele varētu būt nodarīti zaudējumi, ņemot vērā tiesisko paļāvību, ko bija radījusi RVO un kas liedza tai iegūt maksājumtiesības par 2018. gadu un tādējādi – pamata maksājumu un “zaļināšanas” maksājumu. Minētā tiesa uzskata, ka Sense Visuele zaudējumi varētu būt zaudētie maksājumi, kurus ministrs atteicies tai piešķirt un no kuriem ir atskaitītas izmaksas par maksājumtiesību iegādi no to turētājas trešās personas, kas ir priekšnosacījums tam, lai iegūtu abus maksājumus.
15.

Šī paša pamatlēmuma 27. pantā “Iespējamā kriminālvajāšana par citiem nodarījumiem” ir noteikts: “1. Katra dalībvalsts var paziņot Padomes ģenerālsekretariātam, ka tās attiecībās ar citām dalībvalstīm, kas veikušas tādu pašu paziņojumu, uzskata, ka ir dota piekrišana personas kriminālvajāšanai, notiesāšanai vai apcietināšanai brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa izpildei par nodarījumu, kas izdarīts pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā nodota, ja vien īpašā gadījumā izpildes tiesu iestāde neparedz citādi tās lēmumā par nodošanu. 2. Izņemot gadījumus, kas paredzēti 1. un 3. punktā, nevar veikt nodotās personas kriminālvajāšanu, to notiesāt vai tai atņemt brīvību par nodarījumu, kas veikts pirms tās nodošanas un kas nav nodarījums, par kuru tā nodota. 3. Šā panta 2. punktu nepiemēro šādos gadījumos: a) ja persona, kurai ir bijusi iespēja atstāt tās dalībvalsts teritoriju, kurai tā nodota, nav to izdarījusi 45 dienu laikā no tās galīgās atbrīvošanas, vai ir atgriezusies tās teritorijā pēc tās atstāšanas; b) nodarījums nav sodāms ar brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli; c) kriminālprocess neļauj piemērot pasākumus, kas ierobežotu personas brīvību; d) ja personu var pakļaut sodam vai pasākumam, kas nav saistīts ar brīvības atņemšanu, ieskaitot naudassodu, vai kādu pasākumu, kas to aizstāj, pat ja tas varētu ierobežot personas brīvību; e) ja persona piekritusi, ka to nodod, attiecīgos gadījumos vienlaikus atteikdamās no specialitātes principa saskaņā ar 13. pantu; f) ja persona pēc tās nodošanas ir noteikti atteikusies no tiesībām piemērot specialitātes principu attiecībā uz noteiktiem nodarījumiem pirms tās nodošanas. Atteikšanos izdara izsniegšanas dalībvalsts kompetentā tiesu iestādē un reģistrē protokolā saskaņā ar tās tiesībām. Atteikšanos sastāda tādā veidā, kas liecina par to, ka persona to ir izdarījusi brīvprātīgi un pilnībā apzinoties sekas. Šajā sakarā personai ir tiesības uz juridiska padomdevēja palīdzību; g) ja izpildes tiesu iestāde, kas nodevusi personu, dod savu piekrišanu saskaņā ar 4. punktu. 4. Piekrišanas pieprasījumu iesniedz izpildes tiesu iestādei kopā ar informāciju, kas minēta 8. panta 1. punktā, un tulkojumu, kas minēts 8. panta 2. punktā. Piekrišanu sniedz tad, kad nodarījums, attiecībā uz kuru to prasa, pats ir pakļauts nodošanai saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem. Piekrišanu atsaka 3. pantā minēto iemeslu dēļ, un citādi to var atteikt tikai 4. pantā minēto iemeslu dēļ. Lēmumu pieņem ne vēlāk kā 30 dienu laikā pēc pieprasījuma saņemšanas. Situācijās, kas minētas 5. pantā, izsniegšanas dalībvalstij ir jāsniedz garantijas, kas tajā minētas.”
67.

Šie argumenti ir jānoraida. Kā izriet no prasības pirmajā instancē teksta analīzes, vienīgais prasības pamats, ko Jiangsu izvirzīja Vispārējā tiesā, ir nepārprotami pamatots ar antidempinga pamatregulas 8. panta 1., 9. un 10. punkta un 10. panta 5. punkta, un antisubsidēšanas pamatregulas 13. panta 1., 9. un 10. punkta un 16. panta 5. punkta pārkāpumiem, saistībā ar iebildi par prettiesiskumu, kas ir izvirzīta attiecībā uz Regulas Nr. 1238/2013 3. panta 2. punkta b) apakšpunktu un Regulas Nr. 1239/2013 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu. No tā jāsecina, ka Vispārējā tiesa nav nepareizi interpretējusi Jiangsu prasību un nav lēmusi ultra petita. Runājot par iebildes par prettiesiskumu neefektivitāti, ir jānorāda, ka patiešām pastāv zināma pārklāšanās starp vienīgo pamatu, kas attiecas uz iepriekšminēto atbilstošo pamatregulu tiesību normu pārkāpumiem, un minēto iebildi. Līdz ar to vienīgā prasības pamata apmierināšana pati par sevi jau izraisītu apstrīdētās regulas atcelšanu. Tomēr, no vienas puses, iepriekš minētās atbilstošās pamatregulu tiesību normas un tiesību normas, uz kurām attiecas iebilde par prettiesiskumu, ir cieši saistītas tādā ziņā, ka – iestāžu skatījumā, kura likumību apstrīd Jiangsu, – ar otrajām tiesību normām tiek īstenotas pirmās, un tas konkrēti izpaužas apstrīdētajā regulā. Šādā kontekstā līdz ar to ir skaidrs, ka Jiangsu ir cēlis iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz šīm tiesību normām. No otras puses, nav šaubu arī par to, ka vienkārši netiešais Regulu Nr. 1238/2013 un Nr. 1239/2013 tiesību normu, uz kurām attiecas iebilde par prettiesiskumu, prettiesiskuma konstatējums minēto pamatregulu tiesību normu pārkāpuma dēļ izraisītu apstrīdētās regulas atcelšanu attiecībā pret Jiangsu. Manā skatījumā, no tā jāsecina, ka minētā iebilde nav neefektīva.
4.

2014. gada 23. decembra Likuma Nr. 190 ( 3 )1. panta 649. punktā ir noteikts: “Lai sniegtu ieguldījumu valsts finanšu konsolidācijas mērķa sasniegšanā un līdz brīdim, kad tiks būtiski pārkārtotas atlīdzības un komisijas maksas koncesionāriem un citiem nozares uzņēmumiem, kuri darbojas likmju pieņemšanas tīklā valsts vārdā saskaņā ar [Pilnvarojuma likuma] 14. panta 2. punkta g) apakšpunktu, valsts līdzekļu apmēru komisijas maksām, kas paredzētas koncesionāriem un personām, kuras atbilstoši saviem attiecīgajiem pienākumiem nodarbojas ar azartspēļu pārvaldību un likmju pieņemšanu, izmantojot 1931. gada 18. jūnija Karaļa dekrēta Nr. 773 konsolidētā teksta 110. panta 6. punktā minētās iekārtas, no 2015. gada samazina par 500 miljoniem EUR gadā. Tādējādi no 2015. gada 1. janvāra: a) likmju kopsummu, kas pieņemta, izmantojot iepriekš minētās iekārtas, atskaitot izmaksātos laimestus, koncesionāriem maksā nozares uzņēmumi. Koncesionāri paziņo Muitas un monopolu aģentūrai to nozares uzņēmumu nosaukumus, kuri nav veikuši šo maksājumu, it īpaši, lai varētu iesniegt sūdzību kompetentajai tiesu iestādei; b) koncesionāri, pildot tiem uzticētos sabiedriskos uzdevumus, papildus summai, ko tie parasti pārskaita valstij kā nodokļus un citas nodevas, kas ir maksājamas saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem un vienošanos par koncesijām, katru gadu laika posmā no aprīļa līdz oktobrim pārskaita 500 miljonus EUR proporcionāli to iekārtu skaitam, kuras tiem bija piesaistītas 2014. gada 31. decembrī. 1931. gada 18. jūnija Karaļa dekrēta Nr. 773 konsolidētā teksta 110. panta 6. punkta a) un b) apakšpunktā minēto iekārtu skaitu, kas piešķirts katram koncesionāram, kā arī maksājumu veikšanas kārtību nosaka ar Muitas un monopolu aģentūras direktora lēmumu, kas pēc datu pārbaudes tiek pieņemts vēlākais līdz 2015. gada 15. janvārim. Iekārtu skaitu, kas noteikts saskaņā ar iepriekš minēto, groza no 2016. gada, pieņemot līdzīgu lēmumu; c) koncesionāri, pildot tiem uzticētos sabiedriskos uzdevumus, atlikušās summas sadala nozares uzņēmumiem kā atlīdzības un komisijas maksas, pārskatot attiecīgos līgumus un maksājot atlīdzības un komisijas maksas tikai saskaņā ar pārskatītajiem līgumiem.”
86.

Otrkārt, pat ja gribētos atzīt raidorganizāciju tiesības, ir zināms, ka no televīzijas raidījumu retranslācijas izrietošās tiesības Savienības tiesību sistēmā ievērojami mainās atkarībā no izvēlētā biznesa modeļa: pay tv sistēma paredz īpašas atlīdzības veidu (lai gan parasti atšķirīgā apmērā) no privātajiem un komerciālajiem klientiem, savukārt brīva retranslācija paredz raidorganizācijai atlīdzību no reklāmas ieņēmumiem.
36.

Šo Direktīvas 2009/65 72. panta gramatisko un sistēmisko interpretāciju atbalsta arī mērķtiecīga pieeja tā interpretācijai. Saskaņā ar 69. panta 1. punkta pirmo daļu prospekta mērķis ir ļaut ieguldītājiem pamatoti novērtēt tiem piedāvāto ieguldījumu un ar to saistītos riskus. Direktīvas 2009/65 69. panta 2. punktā, lasot to kopsakarā ar tās 1. pielikuma A saraksta 1.8. punktu, ir noteikts, ka prospektā jāiekļauj vadības, pārvaldības un pārraudzības struktūru locekļu vārdi un amati uzņēmumā, kā arī informācija par viņu galvenajām darbībām ārpus uzņēmuma, ja tām ir nozīme attiecībā uz šo uzņēmumu ( 8 ). Nav apstrīdēts fakts, ka direktori, kuriem nav izpildpilnvaru, ir “uzņēmuma vadības, pārvaldības un pārraudzības struktūru locekļi”. Tiesas sēdē FSC, EVTI un Komisija norādīja, ka direktori, kuriem nav izpildpilnvaru, lai gan tie nav atbildīgi par ikdienas vadības lēmumiem, ir iesaistīti valdes līmeņa lēmumu pieņemšanā saistībā ar ieguldījumiem. Ieguldīšana sastāv no izvēles izdarīšanas. Šo izvēļu kvalitāte lielā mērā ir atkarīga no atbildīgo personu augstās kvalifikācijas un godīguma. No tā izriet, ka potenciālajiem ieguldītājiem var būt svarīga lēmumu pieņēmēju identitāte. Turklāt to personu identificēšana laikus, kuras pieņem lēmumu par līdzekļu ieguldīšanu, ļauj ieguldītājiem tostarp pārbaudīt iespējamos interešu konfliktus. Ja šī informācija prospektā netiek aktualizēta, tiek traucēta ieguldītāju spēja pamatoti novērtēt tiem piedāvātos ieguldījumus.
65.

Pasažieru platformas galvenais – fiziskais – pamatojums ir nodrošināt tiem iekāpšanu vilcienā un izkāpšanu no tā, un šajā nolūkā viņiem ir jāpārvar augstums no zemes līdz durvīm. Tā kā precēm acīmredzami nav šādas spējas, kādam tās ir jāieliek (vilcienā) vai jāizņem (no vilciena) neatkarīgi no tā, vai šīs darbības tiek veiktas no zemes uz sliežu ceļu augstumu, no platformas, no kravas automašīnas vai jebkura cita transportlīdzekļa.
56.

Visbeidzot turklāt – tāpat kā Komisija – uzskatu, ka, lai gan ierobežojumu [akcepta rezultātā] termiņš principā tiek pārtraukts, sākot no prasības celšanas dienas kompetentajā tiesā, galu galā tieši tiesām, kurās ir iesniegta lieta, būs jānosaka, vai tas tā ir. Tādējādi, tā kā ir jāņem vērā arī vēlākās preču zīmes īpašnieka intereses, ierobežojumu akcepta rezultātā termiņa pārtraukšana var notikt vienīgi ar zināmiem nosacījumiem, no kuriem pirmais ir – iesniegtajai prasībai ir jābūt pieņemamai. Šī paša iemesla dēļ, proti, paturot prātā šīs intereses, atbildētājas informēšanai par to, ka šāda prasība pastāv, ir jānotiek salīdzinoši īsā termiņā pēc minētās prasības celšanas. Prasītājai, kas vilcinātos novērst trūkumus, piemēram, prasības pieteikumā, kurā ir konstatēti formas trūkumi, vai kas vienā vai citā veidā liktu šķēršļus tiesvedības norisei, saglabājot neskaidrību par tās patieso nolūku vērsties tiesā (piemēram, nenomaksājot tiesas izdevumus) vai, kā to ir minējusi iesniedzējtiesa, novilcinot vienīgi savas vainas dēļ atbildētājas informēšanu tādējādi, ka pagājušā laika dēļ atbildētajai varētu būt radusies tiesiskā paļāvība, ka tā var atsaukties uz akceptu, nevajadzētu šādos ļoti īpašos apstākļos ļaut pretendēt uz ierobežojumu akcepta rezultātā termiņa pārtraukšanu, kamēr šī prasītāja attiecīgi nav novērsusi trūkumus prasības pieteikumā, nomaksājusi tiesas izdevumus vai kamēr tā nav galu galā izpildījusi tiesas, kurā ir celta prasība, izteiktās norādes, lai tās prasību galu galā varētu uzskatīt par tādu, kas ir faktiski iesniegta.