ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES

[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 14. decembrī ( 1 )

Lieta C‑13/17

Fédération des entreprises de la beauté

pret

Ministre des Affaires sociales et de la Santé et des Droits des femmes,

Ministre de l’Éducation nationale, de l’Enseignement supérieur et de la Recherche,

Ministre de l’Économie et des Finances , iepriekš – Ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique

(Conseil d’État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Kosmētikas līdzekļi – Regula (EK) Nr. 1223/2009 – 10. panta 2. punkts – Kosmētikas līdzekļa drošuma novērtēšana – Kosmētikas līdzekļa drošuma vērtētāja kvalifikācija – Apgūto programmu līdzvērtīguma atzīšana – Attiecīgo programmu veidi – Iespējamā tikai trešajās valstīs sniegtās izglītības atzīšana – Farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai līdzīgas zinātnes nozares – Dalībvalstu rīcības brīvība – Identifikācijas kritēriji

I. Ievads

1. Conseil d’État [Valsts padomes] (Francija) iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 30. novembra Regulas (EK) Nr. 1223/2009 par kosmētikas līdzekļiem ( 2 ) 10. panta 2. punktu vēl nebijušā veidā ( 3 ). Šajā punktā norādīta tai personai, kura veic šāda līdzekļa drošuma pārbaudi, nepieciešamā kvalifikācija ( 4 ), kas var būt kvalifikācija, kura ir piešķirta pēc “teorētisku un praktisku studiju programmas apguves augstskolā farmācijas, toksikoloģijas, medicīnas vai tamlīdzīgā zinātnes nozarē” vai “pēc tādas programmas apguves, ko dalībvalsts ir atzinusi par minētajai programmai līdzvērtīgu”.

2. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir saistīts ar prasību atcelt ministru, kuri ir atbildētāji pamatlietā, 2015. gada 25. februārī pieņemto rīkojumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais rīkojums”) par kosmētikas līdzekļu drošuma cilvēku veselībai vērtētāju profesionālo kvalifikāciju ( 5 ). Šajā rīkojumā Francijas likumdevējs ir noteicis tās programmas, kuras tas ir atzinis par “līdzvērtīgām” Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkta izpratnē, norādot tikai tos apliecinošos dokumentus, kas izsniegti Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), tostarp it īpaši diplomus veterinārijā un ekotoksikoloģijā.

3. Iesniedzējtiesa jautā Tiesai, pirmkārt, vai programmu līdzvērtīguma atzīšana, kuru dalībvalstis var veikt atbilstoši minētā 10. panta 2. punktam, attiecas tikai uz trešajās valstīs, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis, iegūtu izglītību. Otrkārt, tā Tiesai jautā, vai, un apstiprinošas atbildes gadījumā atbilstīgi kādiem kritērijiem dalībvalsts, var uzskatīt zinātnes nozares par “līdzīgām” farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai šīs pašas tiesību normas izpratnē.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

4. Kā norādīts Regulas Nr. 1223/2009 preambulas 1. un 69. apsvērumā, ar šo regulu ir pārstrādāta Direktīva 76/768/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kosmētikas līdzekļiem ( 6 ), kas aizstāta ar šo regulu.

5. Atbilstīgi Regulas Nr. 1223/2009 preambulas 4. apsvērumam “ar šo regulu pilnīgi saskaņo noteikumus Kopienā, lai izveidotu kosmētikas līdzekļu iekšējo tirgu, nodrošinot augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni”.

6. Šīs regulas preambulas 19. apsvērumā norādīts, ka informācijā, kurai jābūt pieejamai kompetentajām iestādēm, “īpaši [..] būtu jāietver kosmētikas līdzekļa drošuma novērtējuma ziņojums, ar ko apliecina, ka drošuma novērtējums ir veikts”.

7. Tās 1. pantā “Darbības joma un mērķis” paredzēts, ka, “lai nodrošinātu iekšējā tirgus darbību un augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni, ikvienam kosmētikas līdzeklim, kuru dara pieejamu tirgū, jāatbilst noteikumiem, kas paredzēti šajā regulā”.

8. Minētās regulas 10. pantā “Drošuma novērtējums” ir noteikts: “1. Lai parādītu, ka kosmētikas līdzeklis atbilst 3. pantam, pirms kosmētikas līdzekli laiž tirgū, atbildīgā persona nodrošina, ka kosmētikas līdzeklim ir veikts drošuma novērtējums, pamatojoties uz attiecīgo informāciju, un ka kosmētikas līdzekļa drošuma ziņojums ir izstrādāts saskaņā ar I pielikumu. [..] Komisija ciešā sadarbībā ar visām ieinteresētajām personām pieņem vajadzīgās vadlīnijas, kas palīdz uzņēmumiem, jo īpaši mazajiem un vidējiem uzņēmumiem, pildīt I pielikumā noteiktās prasības. Minētās vadlīnijas pieņem saskaņā ar 32. panta 2. punktā minēto regulatīvo procedūru. 2. Kosmētikas līdzekļa drošuma novērtējumu, kas paredzēts I pielikuma B daļā, veic persona, kurai ir diploms vai cits pierādījums par oficiālo kvalifikāciju, kas ir piešķirta pēc teorētisku un praktisku studiju programmas apguves augstskolā farmācijas, toksikoloģijas, medicīnas vai tamlīdzīgā [līdzīgā] zinātnes nozarē, vai pēc tādas programmas apguves, ko dalībvalsts ir atzinusi par minētajai programmai līdzvērtīgu.”

9. Regulas Nr. 1223/2009 I pielikums ir par “kosmētikas līdzekļa drošuma ziņojum[u]”. Tā B daļas “Kosmētikas līdzekļa drošuma novērtējums” 4. punktā ir norādīts, ka šajā ziņojumā it īpaši iekļauj “drošuma novērtētāja kvalifikācijas pierādījum[u]”.

10. Šī regula ar EEZ Apvienotās komitejas 2013. gada 5. aprīļa Lēmumu Nr. 49/2013, ar kuru groza II pielikumu (Tehniskie noteikumi, standarti, testēšana un sertifikācija), tika iekļauta EEZ līgumā (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) ( 7 ).

11. Komisijas 2013. gada 25. novembra Īstenošanas lēmuma 2013/674/ES par vadlīnijām attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1223/2009 par kosmētikas līdzekļiem I pielikuma ( 8 ) 4.4. iedaļā “Dati par novērtētāju un B daļas apstiprinājums” norādīts: “Drošuma novērtētājam jābūt profesionālim ar zināšanām un kompetenci, kas vajadzīga precīza drošuma novērtējuma izstrādei, kā norādīts Regulas (EK) Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkta prasībās par kvalifikāciju. Attiecīgā kosmētikas līdzekļa drošuma ziņojuma iedaļa paredzēta, lai nodrošinātu, ka šī prasība ir izpildīta un ka ir sniegti vajadzīgie pierādījumi. [..] Persona, kas ieguvusi kvalifikāciju trešā valstī, var būt drošuma novērtētājs, ja ir pabeigta programma, “ko dalībvalsts ir atzinusi par minētajai [augstskolas] programmai [farmācijas, toksikoloģijas, medicīnas vai tamlīdzīgā zinātnes nozarē] līdzvērtīgu”. Jāsniedz pierādījumi (t. i., diploma kopija un, ja vajadzīgs, līdzvērtīguma apliecinājums) par drošuma novērtētāja kvalifikāciju, kas noteikta Regulas (EK) Nr. 1223/2009 10. pantā.”

B. Francijas tiesības

12. Atbilstīgi Sabiedrības veselības aizsardzības kodeksa [Code de la santé publique] ( 9 ) L. 5131‑2. panta trešajai daļai “profesionāļiem, kuriem jāveic drošuma novērtējums, ir jābūt apgūtai Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 30. novembra Regulas (EK) Nr. 1223/2009 par kosmētikas līdzekļiem 10. pantā minētajai studiju programmai augstskolā vai līdzvērtīgai izglītībai, kas ietverta sarakstā, kurš izveidots ar veselības, rūpniecības un augstākās izglītības ministru rīkojumu, vai līdzvērtīgai izglītībai, ko atzinusi Eiropas Savienības dalībvalsts”.

13. Apstrīdētā rīkojuma ( 10 ) mērķis atbilstīgi tā preambulai ir “definēt izglītību, kas atzīta par līdzvērtīgu ārsta, farmaceita un toksikologa diplomam un kas nepieciešama tiem, kuri novērtē kosmētikas līdzekļu drošumu”. Atbilstīgi šā rīkojuma 1. pantam “par līdzvērtīgu augstākajai izglītībai, kas paredzēta Regulas (EK) Nr. 1223/2009 10. pantā un Sabiedrības veselības aizsardzības kodeksa L. 5131‑2. pantā, atzītas izglītības saraksts ir noteikts pielikumā” šādi: “1. Francijas valsts veterinārārsta diploms, valsts diploms veterinārijā vai diplomi, sertifikāti vai apliecinājumi veterinārijā, ko izdevušas citas Eiropas Savienības dalībvalstis, [EEZ] līguma dalībvalstis vai Šveices Konfederācija. 2. Francijas valsts doktorantūras diploms vai diplomi, sertifikāti vai apliecinājumi, ko izdevušas citas Eiropas Savienības dalībvalstis, [EEZ] līguma dalībvalstis vai Šveices Konfederācija, kas ir līdzvērtīgi Francijas doktorantūras līmenim un kas ļauj veikt pētniecības darbu toksikoloģijā vai ekotoksikoloģijā. 3. Francijas valsts maģistra diploms vai diplomi, sertifikāti vai apliecinājumi, ko izdevušas citas Eiropas Savienības dalībvalstis, [EEZ] līguma dalībvalstis vai Šveices Konfederācija, kuros izdevējvalsts atzinusi maģistra līmeni (iegūti 120 ECTS [Eiropas kredītpunktu pārneses sistēmas] Eiropas kredītpunkti pēc pirmā diploma saņemšanas, kas personai piešķirts pēc 180 ECTS kredītpunktu iegūšanas). Šis diploms, sertifikāts vai apliecinājums turklāt pamato vismaz 60 ECTS Eiropas kredītpunktus, kas apstiprināti toksikoloģijas vai ekotoksikoloģijas nozarēs un risku novērtēšanas nozarē. 4. Padziļinātu studiju diploms (DEA) toksikoloģijā vai ekotoksikoloģijā. 5. Augstākās speciālās izglītības (DESS) diploms toksikoloģijā vai ekotoksikoloģijā.”

III. Tiesvedība pamatlietā, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

14. No elementiem, kas pievienoti lietas materiāliem, izriet, ka Fédération des entreprises de la beauté [Skaistumkopšanas uzņēmumu federācija] (turpmāk tekstā – “FEBEA”) ir profesionāla organizācija, kura apvieno vairāk nekā 300 uzņēmumu, kas darbojas kosmētikas nozarē Francijā.

15. 2015. gada 4. septembrī šī organizācija iesniedza Conseil d’État prasības pieteikumu pilnvaru pārsnieguma dēļ atcelt apstrīdēto rīkojumu un ministrijas 2015. gada 10. jūlija lēmumu, ar kuru noraidīta pret šo rīkojumu vērstā iekšējā sūdzība.

16. Prasības pamatojumam FEBEA vienā no pamatiem norādīja, ka apstrīdētajā rīkojumā ir pārkāpts Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkts, pirmkārt, jo tajā ir noteiktas farmācijai, toksikoloģijai un medicīnai “līdzīgas” zinātnes nozares, it īpaši iekļaujot ekotoksikoloģiju, lai gan šajā regulā nav dalībvalstīm piešķirtas šādas pilnvaras, un, otrkārt, ka tajā ir atzīts Savienībā, EEZ vai Šveices Konfederācijā iegūtas izglītības līdzvērtīgums, lai gan izglītības līdzvērtīguma atzīšana var attiekties vienīgi uz trešajās valstīs iegūtu izglītību.

17. Iesniedzējtiesa uzskata, ka ar Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktu dalībvalstīm tiek uzdots atzīt izglītību, kas atbilst diplomiem un citiem pierādījumiem par teorētisku un praktisku studiju programmas apguvi augstskolā farmācijas, toksikoloģijas, medicīnas vai tamlīdzīgā zinātnes nozarē, kuriem jābūt personām, kuras veic kosmētikas līdzekļu drošuma novērtējumu.

18. Lai gan – kā apgalvo FEBEA – jēdziens “par līdzvērtīgu atzīta programma”, kas minēts šajā punktā, attiecoties tikai uz izglītību, kura iegūta valstīs, kurās šī regula netiek piemērota, varot uzskatīt, ka pilnīga šā noteikuma izpilde, lai varētu novērtēt studiju programmas iepriekš minēto līdzvērtību, nozīmē to, ka iepriekš jāprecizē gan jēdziena “tamlīdzīgas” zinātnes nozares saturs, gan arī kvalifikācijas līmeņi, kuri nepieciešami, lai izpildītu šajā regulā noteiktās prasības.

19. Šajā kontekstā ar 2016. gada 16. decembra lēmumu, kas Tiesā iesniegts 2017. gada 12. janvārī, Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai izglītības līdzvērtīguma atzīšana, kuru dalībvalstis var veikt atbilstoši [Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktam], attiecas tikai uz trešajās valstīs, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis, iegūtu izglītību? 2) Vai atbilstoši šīs regulas 10. panta 2. punkta normām dalībvalsts drīkst noteikt nozares, kas uzskatāmas par “līdzīgām” medicīnai, farmācijai vai toksikoloģijai regulas izpratnē, un regulas prasībām atbilstošus kvalifikācijas līmeņus? 3) Ja uz otro jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, atbilstoši kādiem kritērijiem nozares ir uzskatāmas par “līdzīgām” medicīnai, farmācijai vai toksikoloģijai?”

20. Rakstveida apsvērumus iesniedza FEBEA, Francijas valdība un Eiropas Komisija. 2017. gada 19. oktobra tiesas sēdē tās visas sniedza mutvārdu apsvērumus.

IV. Vērtējums

21. Iesniedzējtiesa uzdod Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus. Pirmais attiecas uz jēdzienu “studiju programma, ko dalībvalsts ir atzinusi par līdzvērtīgu”, kas minēts Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktā, savukārt otrais un trešais jautājums attiecas uz jēdzienu farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai “līdzīga zinātnes nozare” šā paša punkta izpratnē. Ņemot vērā abu pēdējo jautājumu līdzību attiecībā uz to priekšmetu, manuprāt, tie jāskata kopā.

A. Par jēdziena “studiju programma, ko dalībvalsts ir atzinusi par līdzvērtīgu” Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkta izpratnē tvērumu (pirmais jautājums)

22. Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas Tiesā noskaidrot, vai jēdziens “studiju programma, ko dalībvalsts ir atzinusi par līdzvērtīgu”, kas izmantots minētā 10. panta 2. punktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka šis jēdziens attiecas tikai uz izglītību, kas iegūta trešajās valstīs.

23. No lietas materiāliem valsts līmenī izriet, ka pamatlietā FEBEA apgalvo, ka apstrīdētais rīkojums ir prettiesisks, jo tajā it īpaši ir atzīta Savienībā iegūtu diplomu līdzvērtība ( 11 ), lai gan šī atzīšana nekādā veidā nav vajadzīga dalībvalstu starpā ( 12 ). FEBEA Tiesā aizstāv līdzīgu nostāju, apgalvojot, ka šāda valsts iejaukšanās esot nepieciešama tikai attiecībā uz personu, kurai ir trešajā valstī izsniegts diploms, jo šī persona varot būt kosmētikas līdzekļu drošuma vērtētājs Savienībā tikai tad, ja kāda dalībvalsts ir atzinusi šā diploma līdzvērtību.

24. Francijas valdība – gluži otrādi – apgalvo, ka izglītības līdzvērtīguma atzīšana, ko dalībvalstis var veikt, piemērojot Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktu, attiecas uz Savienībā iegūtu izglītību, neskarot katras dalībvalsts iespēju katrā atsevišķā gadījumā atzīt to izglītību, kuru trešajās valstīs guvuši kosmētikas līdzekļu drošuma novērtētāju darbības veikšanas kandidāti.

25. Līdzīgs viedoklis ir Komisijai, kura būtībā uzskata, ka šis pēdējais minētais atzīšanas veids neattiecas uz minētā 10. panta 2. punktu, jo vārdkopa “par līdzvērtīgu atzīta programma”, kas minēta šajā punktā, esot atsauce uz izglītību, kas nav augstākā izglītība, nevis uz trešajās valstīs iegūtu izglītību, kuru dalībvalstis atbilstīgi Direktīvai 2005/36/EK ( 13 ) varot atzīt katrā gadījumā atsevišķi, šai atzīšanai neesot saistošai citām dalībvalstīm.

26. Tas ir arī mans viedoklis turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ.

27. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru no prasības vienveidīgi piemērot Savienības tiesības izriet, ka, ja Savienības tiesību aktā attiecībā uz noteikta jēdziena definīciju nav īpašas atsauces uz dalībvalstu tiesībām, tad šis jēdziens ir jāinterpretē autonomi, ko Tiesa cenšas darīt, ņemot vērā ne vien attiecīgās normas formulējumu, bet arī tās kontekstu un tā regulējuma, kura daļa tā ir, mērķi ( 14 ).

28. Pirmām kārtām attiecībā uz Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkta formulējumu es uzsveru, ka šajā punktā, manā skatījumā, ir skaidri nošķirtas divas izglītības kategorijas, kuras apliecinātas ar diplomu vai citu pierādījumu, kas ļauj indivīdam veikt kosmētikas līdzekļu drošuma novērtējumu, kurš norādīts šīs regulas I pielikuma B daļā. Tas attiecas, pirmkārt, uz izglītību, ko skaidri norādījis Savienības likumdevējs šādā formulējumā: “teorētisku un praktisku studiju programmas [apguves] augstskolā farmācijas, toksikoloģijas, medicīnas vai tamlīdzīgā zinātnes nozarē”, un, otrkārt, uz izglītību, kas skaidri nav norādīta, taču kuru tomēr var atzīt par derīgu, attiecībā uz kuru ir nepieciešama dalībvalsts iesaistīšanās līdzvērtīguma atzīšanas veidā atbilstīgi šim formulējumam: “[programma, ko] dalībvalsts ir atzinusi par [..] līdzvērtīgu”.

29. Jautājums, ko uzdevusi iesniedzējtiesa, rada šaubas par to, vai otrā kategorija attiecas tikai uz to izglītību, kas iegūta ārpus Savienības, kā apgalvo FEBEA.

30. Šajā ziņā es konstatēju, ka nekas nedz Regulā Nr. 1223/2009, nedz it īpaši tās 10. panta 2. punktā nenorāda uz to, ka formulējums “programmas apguve, ko [dalībvalsts] atzinusi par līdzvērtīgu” attiektos tikai uz izglītību, kas iegūta trešajās valstīs. Šajās normās nav noteikta nekāda nepārprotama atšķirība, kas saistīta ar to, kurā valstī mācījusies persona, kura novērtē kosmētikas līdzekļa drošumu. Ja Savienības likumdevēja nodoms būtu bijis reglamentēt īpašo mijiedarbības problēmu ar trešo valstu sistēmām, tas to būtu darījis, izmantojot daudz skaidrākus formulējumus ( 15 ).

31. Es, līdzīgi kā Francijas valdība un Komisija, uzskatu, ka no minētā 10. panta 2. punkta formulējuma un iekšējās loģikas izriet, ka šis galīgais izteikums jāuzskata par tādu, kurš attiecas uz izglītību, kas atzīta par līdzvērtīgu pirmajai no iepriekš minētajām kategorijām, proti, teorētiskās un praktiskās izglītības apguvei augstskolās farmācijas, toksikoloģijas vai līdzīgā nozarē ( 16 ). Komisija sniedz, manuprāt, pamatotu piemēru, atbilstīgi kuram dalībvalsts varot tādā veidā atzīt tādas izglītības līdzvērtību, kas ir iegūta nevis universitātē, bet gan tehniskās vai medicīniskās augstākās izglītības iestādē. Šā punkta atvērtais formulējums ļauj ņemt vērā gan lielo atbilstošās izglītības daudzveidību, kas jau pastāv Savienībā, un gan tās vēl iespējamo attīstību.

32. Otrām kārtām interpretācija, kuru es piedāvāju pieņemt, nav apstrīdēta, un to, manuprāt, apstiprina elementi no minētās normas attīstības vēstures.

33. Protams, FEBEA apgalvo, ka ar Regulu Nr. 1223/2009 netiekot apstrīdēti tie noteikumi, kas bija piemērojami pirms tās stāšanās spēkā, kuri izrietēja no Direktīvas 76/768, jo šīs regulas 10. panta 2. punkts attiecoties arī uz diplomu, kas iegūts kādā dalībvalstī un kas – tāpat kā saskaņā ar iepriekšējām tiesību normām ( 17 ) – jāiegūst personām, kuras novērtē kosmētikas līdzekļu drošumu. Tā piebilst, ka dalībvalstij neesot jāatzīst tādu izglītību apliecinošu dokumentu līdzvērtīgums, kas iegūti citās dalībvalstīs.

34. Tomēr es uzskatu, ka iepriekšējo normu saturs drīzāk apstiprina pretēju tēzi, atbilstīgi kurai Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkts tiešām ietver izglītību, kas iegūta dalībvalstīs, jo minētās normas attiecās tikai uz apliecinājumu, ko “ir piešķīrusi kompetenta iestāde dalībvalstī” ( 18 ). Turklāt man šķiet, ka Direktīvas 76/768 pārstrādāšanā, kas veikta ar šo regulu, likumdevēja nodoms bija nevis saglabāt normas, kas līdz tam reglamentēja kosmētikas līdzekļu drošuma novērtēšanu, kā, šķiet, apgalvo FEBEA, bet gan iekļaut tajā būtiskus grozījumus, it īpaši, lai novērstu trūkumus, kas šajā direktīvā bija attiecībā uz šo jautājumu ( 19 ).

35. Turklāt Francijas valdība apgalvo – manuprāt, pamatoti –, ka no likumdošanas darba, kā rezultātā pieņemts minētais 10. panta 2. punkts, izriet, ka šīs normas mērķis bija noteikt minimālās kvalifikācijas saskaņotus kritērijus, kas ļautu katrai dalībvalstij noteikt to izglītību, kāda nepieciešama, lai veiktu kosmētikas līdzekļu drošuma novērtējumu savā teritorijā, ar noteikumu, ka netiks pieņemtas tādas prasības par izglītību, kas varētu radīt dalībvalstu valstspiederīgo diskrimināciju.

36. Es norādu, ka Komisijas priekšlikumā ( 20 ) bija precizēts, pirmkārt, ka personai, kura veic šo novērtējumu, jābūt dokumentam, kas apliecina augstāko izglītību vai izglītību, ko attiecīgā dalībvalsts ir atzinusi par līdzvērtīgu, un, otrkārt, ka tai jābūt vismaz trīs gadus ilgai un tajā jābūt iekļautai gan teorētiskai, gan praktiskām mācībām vismaz vienā no minētajām zinātnes nozarēm. Šo kritēriju sākotnējais izklāsts būtībā ( 21 ) saglabāts arī galīgajā šā punkta redakcijā, un, manuprāt, tā nostiprina to interpretāciju, atbilstīgi kurai Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktā paredzētā līdzvērtīguma atzīšana attiecas uz izglītību, kas nav iegūta universitātē, nevis tieši uz izglītības programmām trešajās valstīs.

37. Treškārt, attiecībā uz šā 10. panta 2. punkta normatīvo kontekstu FEBEA, pirmkārt, apgalvo, ka savstarpēja Savienībā iegūtu diplomu atzīšana atbilstīgi LESD 53. pantam ir atšķirīgas saskaņošanas priekšmets un ka tikai to diplomu, kuri iegūti ārpus Savienības, atzīšana esot dalībvalstu kompetencē un tādējādi katra dalībvalsts varot rīkoties pēc sava ieskata. Tomēr es uzsveru, ka atbilstīgi Regulas Nr. 1223/2009 1. pantam tās mērķis ir nevis reglamentēt diplomu atzīšanu, lai veicinātu personu brīvu pārvietošanos, bet gan paredzēt noteikumus, atbilstīgi kuriem “ikvienam kosmētikas līdzeklim, kuru dara pieejamu tirgū, jāatbilst noteikumiem, [kas paredzēti šajā regulā]”, saistībā ar preču brīvu apriti.

38. Otrkārt, FEBEA atsaucas uz vadlīnijām Regulas Nr. 1223/2009 I pielikuma piemērošanai, kas ir noteiktas iepriekš minētajā Komisijas Īstenošanas lēmumā, norādot, ka šajās vadlīnijās esot skaidri norādīts, ka šīs regulas 10. panta 2. punktā minētā līdzvērtīguma atzīšana esot jāpiemēro tikai “trešās valstīs iegūtas izglītības apliecinājumiem” ( 22 ).

39. Šajā ziņā es uzreiz norādu, ka, pat pieņemot, ka šī vadlīniju sadaļa jāsaprot tā, kā to paredz FEBEA, ko Komisija atspēkoja tiesas sēdē, tomēr saistoša var būt tikai tā interpretācija, kuru minētā 10. panta 2. punktam sniegs Tiesa, ņemot vērā gan šīs normas formulējumu, gan kontekstu, gan mērķi ( 23 ).

40. Turklāt Komisija mutvārdu paskaidrojumos apgalvoja, ka attiecīgais fragments neesot pretrunā tai nostājai, kuru tā aizstāv šajā tiesvedībā, atbilstīgi kurai trešajās valstīs iegūtu izglītību Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkts nereglamentē. Tā izklāstīja, ka šajā ziņā būtu jāņem vērā Direktīvas 2005/36 noteikumi par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu ( 24 ), uz kuru atsaucās arī Francijas valdība.

41. Es norādu, ka atbilstīgi Direktīvas 2005/36 21. pantam daži kvalifikāciju apliecinoši dokumenti, ko izsniegušas dalībvalsts kompetentās iestādes, tiek automātiski atzīti citās dalībvalstīs ar noteikumu, ka tie atbilst minimālajiem mācību nosacījumiem, kuri saskaņoti izvirzīti ar šo direktīvu ( 25 ). Starp šīm profesionālajām kvalifikācijām ir ārsta un farmaceita kvalifikācija, kas minētas arī Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktā kā pirmās kategorijas kvalifikācija, kuras iegūšana jāpierāda personai, kas veic kosmētikas līdzekļu drošuma novērtējumu ( 26 ).

42. Attiecībā uz trešajā valstī izsniegtiem kvalifikācijas apliecinājumiem no Direktīvas 2005/36 preambulas 10. apsvēruma ( 27 ) un no tās 2. panta 2. punkta ( 28 ) izriet, ka tā atstāj katrai dalībvalstij iespēju saskaņā ar saviem tiesību aktiem atzīt profesionālās kvalifikācijas, kuras trešo valstu vai citas dalībvalsts pilsoņi ieguvuši ārpus Savienības, tomēr ievērojot minimālos kvalifikācijas nosacījumus, kas pieprasīti attiecībā uz dažām profesijām. Kā uzsver Komisija, šajā gadījumā tā ir tikai iespēja, nevis pienākums, un šāda atzīšana nav saistoša citām dalībvalstīm ( 29 ). Francijas valdība, manuprāt, pamatoti, uzsver, ka Direktīvas 2005/36 mērķis nav reglamentēt to kvalifikāciju atzīšanu, kas iegūtas trešajās valstīs un kas ir dalībvalstu kompetencē ar nosacījumu, ka tiek ievērotas dažas minimālās prasības un ka šie apsvērumi pēc analoģijas jāpārņem attiecībā uz Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktā ( 30 ) minēto otro kategoriju.

43. Ceturtkārt, attiecībā uz vispārējiem Regulas Nr. 1223/2009 mērķiem es norādu, ka tās mērķis ir “nodrošināt iekšējā tirgus darbību un augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni” ( 31 ), it īpaši, precizējot prasības attiecībā uz kosmētikas līdzekļa drošuma novērtēšanu ( 32 ). Šajā ziņā Tiesa jau ir uzsvērusi, ka “no minētās regulas 3., 10. un 11. panta izriet, ka šādam [kosmētikas līdzeklim] ir jābūt drošam cilvēku veselībai, ka tā drošums ir jāizvērtē, pamatojoties uz atbilstošu informāciju, un ka ir jāizveido ziņojums par šo drošumu un jāiekļauj kosmētikas līdzekļa lietā” ( 33 ).

44. Attiecībā uz īpašajiem minētās regulas 10. panta 2. punkta mērķiem man šķiet, ka šā punkta mērķis ir nodrošināt, lai personai, kura veic kosmētikas līdzekļa drošuma novērtēšanu, būtu atbilstoša un pietiekama kvalifikācija, lai veiktu šo uzdevumu optimālos apstākļos un lai pilnībā aizsargātu cilvēka veselību ( 34 ).

45. Es uzskatu, ka šie mērķi ir pretrunā FEBEA piedāvātajai interpretācijai. Kā norāda Francijas valdība, ņemot vērā Regulas Nr. 1223/2009 mērķi īstenot kosmētikas līdzekļu iekšējo tirgu ( 35 ), ir maz ticams, ka viena no šiem noteikumiem mērķis īpaši būtu trešajās valstīs iegūtas izglītības atzīšana, to speciāli nenorādot. Taisnība arī, ka tas, ka dalībvalsts precīzi un izsmeļoši definē apgūtās studiju programmas, kuras tā atzīst par līdzvērtīgām tām studiju programmām, kas minētas 10. panta 2. punktā, veicina šā iekšējā tirgus izveidi, jo šāda definīcija atvieglo citu dalībvalstu to valstspiederīgo piekļuvi kosmētikas līdzekļa drošuma novērtēšanas darbībai, kuri ir ieguvuši kādu šādi atzītu izglītību ( 36 ).

46. Turklāt es pievienojos šīs valdības viedoklim, atbilstīgi kuram, lai nodrošinātu augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni, novērtējumu drīkst veikt tikai personas, kuras var apliecināt, ka tām ir gan izmantoto vielu, gan galaprodukta nekaitīguma nodrošināšanai nepieciešamās kompetences, kas dalībvalstīm ir jāpārbauda, pirms ļauj indivīdiem veikt šo darbību to teritorijā. Manuprāt, šā iemesla dēļ ar 10. panta 2. punktu katrai dalībvalstij ir atļauts noteikt, kāda izglītība ir līdzvērtīga augstskolu studiju programmām, kuras Savienības likumdevējs šajā punktā ir skaidri minējis, kuru apguvēja pietiekamā kvalifikācija ir noteikta pēc pašas dalībvalsts ierosmes.

47. Tādēļ es iesaku uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “par līdzvērtīgu atzīta programma”, kas minēts šajā punktā, attiecas uz to programmu atzīšanu, kas nav augstskolu studiju programmas, nevis specifiski attiecas uz to programmu, kas apgūtas trešajās valstīs, atzīšanu.

B. Par iespēju dalībvalstij noteikt “līdzvērtīgas” zinātnes nozares Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkta izpratnē (otrais un trešais jautājums)

48. Ar šiem diviem pēdējiem prejudiciālajiem jautājumiem, kuri, manuprāt, ir skatāmi kopā, iesniedzējtiesa jautā Tiesai vispirms, vai dalībvalstīm ir pilnvaras noteikt attiecīgās zinātnes nozares par “līdzīgām” farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkta izpratnē. Apstiprinošas atbildes gadījumā tā uzdos Tiesai jautājumu par kritērijiem, atbilstoši kuriem kompetentās iestādes var noteikt šo nozaru līdzīgo raksturu.

49. FEBEA uzskata, ka ar minētā 10. panta 2. punktu dalībvalstīm netiek piešķirtas nekādas pilnvaras ierobežojoši noteikt tās zinātnes nozares, kuras var kvalificēt kā līdzīgas farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai ( 37 ). Tā uzsver, ka apstrīdētais rīkojums rada Savienības tiesībām pretēju apjukumu, jo no šā punkta formulējuma izrietot, ka pilnvaras atzīt līdzvērtīgumu, kas nepārprotami piešķirtas dalībvalstīm, piemērojamas tikai “programmām”, nevis “zinātnes nozarēm”. Kaut arī FEBEA iesaka sniegt noraidošu atbildi uz otro prejudiciālo jautājumu, tā aicina Tiesu paust viedokli par trešo jautājumu, kas tomēr tiek uzdots tikai pretējas atbildes gadījumā, un katrā ziņā precizēt tos kritērijus, atbilstīgi kuriem zinātnes nozari var uzskatīt par “līdzīgu” šā punkta izpratnē ( 38 ).

50. Turpretī Francijas valdība apgalvo, ka ar Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktu dalībvalstij tad, kad tā veic tādas studiju programmas atzīšanu, kas uzskatīta par līdzvērtīgu tai, kas minēta šajā punktā, ir ļauts lemt par to, kāda zinātnes nozare ir līdzīga farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai, šajā nolūkā par pamatu izmantojot zināšanas, kas iekļautas šajā zinātnes nozarē. Tāpat arī Komisija uzskata, ka dalībvalstīm ir iespēja noteikt “līdzīgās” zinātnes nozares minētā 10. panta 2. punkta izpratnē un kvalifikācijas līmeņus, kas šajā nolūkā tiek pieprasīti, ar nosacījumu, ka tās ievēro gan šajā punktā, gan Regulā Nr. 1223/2009 noteiktos mērķus.

51. Tāds ir arī mans viedoklis turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ, kuros ievēroti Savienības tiesību interpretācijas noteikumi, kurus Tiesa atkārtoti atgādina ( 39 ).

52. Pirmkārt, es konstatēju, ka Regulas Nr. 1223/2009, it īpaši tās 10. panta, formulējums nesniedz tieši pielietojamas norādes, lai atbildētu uz otro un trešo prejudiciālo jautājumu, jo jēdziens farmācijai, toksikoloģijai un medicīnai “līdzīga nozare” tajā nekādā veidā netiek definēts.

53. Šā 10. panta 2. punktā, protams, ir nošķirti apliecinošie dokumenti, kas iegūti pēc “[..] programmas apguves augstskolā farmācijas, toksikoloģijas vai medicīnas vai tamlīdzīgā zinātnes nozarē”, un tie, kas iegūti “pēc tādas programmas apguves, ko dalībvalsts ir atzinusi par minētajai programmai līdzvērtīgu”. Tomēr es uzskatu, ka no šā nodalošā formulējuma nevar secināt, ka dalībvalstīm nebūtu nekādu to pārziņā palikušu pilnvaru ( 40 ), lai noteiktu, kādas nozares var konkrēti tikt uzskatītas par “līdzīgām” šā punkta izpratnē.

54. Otrkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkta tapšanas vēsturi, manuprāt, likumdošanas izstrādes darbs, kā rezultātā pieņemts šis punkts, nesniedz izšķirošus elementus.

55. Es norādu, ka formulējums izskatāmajā lietā bija norādīts sākotnējā Komisijas priekšlikumā, neprecizējot, kas jāsaprot ar farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai “tamlīdzīg[u] zinātnes nozar[i]”, nedz teksta attiecīgajā fragmentā ( 41 ), nedz Priekšlikuma šai regulai Paskaidrojuma rakstā ( 42 ). Darba dokuments, kuru Komisija publicēja vienlaikus ar šo priekšlikumu, šajā jautājumā neievieš lielāku skaidrību ( 43 ). Tāpat arī 2013. gadā Komisijas izstrādātās vadlīnijas Regulas Nr. 1223/2009 I pielikuma piemērošanai nesniedz precīzus elementus saistībā ar šo jēdzienu ( 44 ).

56. Es uzsveru, ka Direktīvas 76/768, kura pārstrādāta ar Regulu Nr. 1223/2009, 7.a panta 1. punkta e) apakšpunktā jau bija formulējums, kas būtībā līdzvērtīgs tam, kāds izmantots minētās regulas 10. panta 2. punktā, izņemot to, ka minētajā direktīvā bija minēta “dermatoloģija” ( 45 ) papildus trim šajā pēdējā minētajā uzskaitītajām nozarēm ( 46 ). Tiesas sēdes laikā Komisija norādīja, ka Savienības likumdevējs Direktīvas 76/768 pārstrādes laikā nolēma vairs neminēt programmas dermatoloģijā vienkārši tāpēc, lai izvairītos no pārklāšanās, jo Direktīvā 2005/36, kura bija pieņemta pirms Regulas Nr. 1223/2009, šī nozare bija klasificēta kā “apmācību kursi specializētajā medicīnā” ( 47 ), tādējādi terminā “medicīna”, kas minēts regulā, turpmāk iekļauta arī dermatoloģija. Mana Direktīvas 93/35/EEK ( 48 ), ar kuru minētais 7.a punkts iekļauts Direktīvā 76/768, sagatavošanas darbu analīze neatklāja neko noteicošu, lai paustu viedokli par jautājumiem, kuri uzdoti šajā lietā ( 49 ).

57. Treškārt, attiecībā uz to normatīvo kontekstu, kurā iekļaujas Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktā izvirzītās īpašās prasības, var konstatēt, ka šis instruments vērsts uz to, ka “nav iespējams tiesību aktu atšķirīgi transponēt dalībvalstīs” un tā mērķis ir “pilnīgi saskaņo[t] noteikumus [Savienībā], lai izveidotu kosmētikas līdzekļu iekšējo tirgu”, kā norādīts tās preambulas 2. un 4. apsvērumā.

58. Tomēr es uzskatu, ka tas neizslēdz to, ka dalībvalstīm atbilstīgi LESD 291. panta 1. punktam un lojālas sadarbības principam, kas noteikts LES 4. panta 3. punktā ( 50 ), ir pilnvaras un pat pienākums pieņemt visus valsts tiesību aktus, lai papildinātu Regulu Nr. 1223/2009, lai tās iedarbība būtu pilnīga, ciktāl tajos tiek ievērotas ar šo regulu noteiktās normas un tās izvirzītie mērķi.

59. Šajā ziņā, tāpat kā uzsver Francijas valdība ( 51 ), no Tiesas judikatūras izriet, ka gadījumā, ja kāda Savienības tiesību akta normā, tostarp reglamentējošā, ir noteikti piemērošanas pasākumi valsts līmenī, tad dalībvalstīm atbilstīgi iepriekš minētajam principam ir jāpieņem vispārēji vai īpaši tiesību akti, lai nodrošinātu šīs normas pilnīgu un efektīvu piemērošanu. Tiesa pieļāva, ka dalībvalstis pieņem šādus papildinošus tiesību aktus ne vien tad, kad attiecīgais regulējums tām nepārprotami piešķir pilnvaras, valsts iestādēm uzdodot pieņemt īstenošanas normas ( 52 ), bet arī tad, kad to normatīvā darbība izrādās nepieciešama, lai pilnībā izpildītu pienākumus, kas no šā regulējuma izriet ( 53 ), vienmēr ievērojot nosacījumu, ka dalībvalstis neietekmē nedz šā tiesību akta darbības jomu, nedz efektivitāti ( 54 ) un ka tās neapdraud tā vienveidīgu piemērošanu ( 55 ).

60. Šajā gadījumā var konstatēt, ka Regulā Nr. 1223/2009 nav precizēts, kas ir jāuzskata par “līdzīgu” farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai tās 10. panta 2. punkta izpratnē. Komisija – manuprāt, pamatoti – secina, ka dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība gan attiecībā uz nepieciešamo kvalifikācijas līmeni, gan uz līdzīgo nozaru definēšanu, ja vien tās ievēro minētās regulas normas un mērķus.

61. Attiecībā uz nepieciešamo kvalifikācijas līmeni es norādu, ka precizējums attiecībā uz programmas apguves ilgumu, kas sākotnēji bija sniegts Komisijas priekšlikumā, kura rezultātā tika pieņemta Regula Nr. 1223/2009 ( 56 ), vairs nav norādīts šīs regulas 10. panta 2. punktā. Izrādās, ka prasības par “programmas minimālo apguvi trīs gadu garumā” atcelšana notikusi, lai reaģētu uz bažām, kas tika paustas pārrunu gaitā ( 57 ), par to, ka šāds līmenis ir nepietiekams. Apzināta likumdevēja bezdarbību šajā jautājumā, manuprāt, var kompensēt dalībvalstis. ar noteikumu, ka tās ievēro Savienības tiesībās šajā jomā noteiktās prasības.

62. Attiecībā uz to “līdzīgo” zinātnes nozaru identificēšanu, kuras norādītas Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktā, es piekrītu Francijas valdības viedoklim, atbilstīgi kuram, lai atzītu programmu līdzvērtīgumu, kas ar šo noteikumu tām tiek skaidri atļauts, dalībvalstīm ir jānosaka, kādā aspektā šī programmas apguve ir līdzvērtīga, proti, jānosaka ne tikai atbilstošs kvalifikācijas līmenis, bet arī programmas, kuru apguve ir nepieciešama, lai veiktu kosmētikas līdzekļu novērtēšanu. Tādējādi, lai varētu pilnībā piemērot šo punktu, katrai dalībvalstij ir nepieciešams noteikt nozares, kuras tā uzskata par līdzīgām farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai Regulas Nr. 1223/2009 izpratnē, vienlaikus ievērojot mērķus, kuri izvirzīti šajā regulā.

63. Ceturtkārt, attiecībā uz iepriekš tekstā minētā regulējuma pamatlietā ( 58 )mērķiem es – tāpat kā Francijas valdība un Komisija – uzskatu, ka situācijā, kad likumdevējs nepauž savu viedokli, attiecībā uz minētajām “līdzīgajām” nozarēm dalībvalstis ir tiesīgas un tām pat ir jāpieņem visi nepieciešamie tiesību akti šo programmu identificēšanai, lai nodrošinātu pilnīgu Regulas Nr. 1223/2009, ar kuru tām ir paredzētas pilnvaras programmu līdzvērtības atzīšanas jomā, iedarbību, tomēr nepārsniedzot to rīcības brīvību, kas tām ir tādā veidā piešķirta. Tāpēc tām ir pienākums ievērot šīs regulas mērķus, it īpaši mērķi nodrošināt augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni.

64. Visbeidzot, ar pēdējo prejudiciālo jautājumu Tiesa tiek aicināta precizēt tos kritērijus, kuri dalībvalstīm jāņem vērā, lai noteiktu, kuras nozares tiek uzskatītas par līdzīgām farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punkta izpratnē.

65. Es – tāpat kā Tiesai iesniegtajos apsvērumos paustajos līdzīgajos viedokļos – uzskatu, ka, lai noteiktu, vai nozare ir “līdzīga” vienai no trim šajā punktā konkrēti minētajām zinātnes nozarēm, ir nepieciešams, lai dalībvalstis pārbauda, ka tām ir kopīgs akadēmisko zināšanu pamats, kas ir nepieciešamas, lai ar vislielāko precizitāti novērtētu kosmētikas līdzekļu drošumu ne vien attiecībā uz šo līdzekļu sastāvdaļām, bet arī attiecībā uz galaproduktu ( 59 ).

66. Regulas Nr. 1223/2009 mērķi nodrošināt augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni, manuprāt, var pilnībā sasniegt tikai tad, ja šis kopīgais pamats – kā norāda Francijas valdība – attiecas gan uz zināšanām par cilvēku un tā patoloģijām, kā arī uz zināšanām par vielām, kuras tiek izmantotas kosmētikas līdzekļu ražošanā, un to fizikālajām un ķīmiskajām īpašībām ( 60 ). Turklāt no šīs regulas 10. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka šīs zināšanas ir jāiegūst teorētiskā studiju programmā, kam seko praktisks pielietojums, jo šajā punktā ir prasīts šāds dubults ieguvums no mācību programmām farmācijā, toksikoloģijā un medicīnā.

67. FEBEA gan rakstveida, gan mutvārdu apsvērumos apgalvoja, ka ekotoksikoloģiju nevar uzskatīt par nozari, kas līdzīga farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai, tā iemesla dēļ, ka tajā tiekot pētīta ķīmisko vielu ietekme uz ekosistēmu vai biosfēru vispār, nevis uz cilvēka veselību ( 61 ). Tā it īpaši apgalvoja, ka, lai gan tām līdzīgi nosaukumi, ekotoksikoloģija un toksikoloģija esot divas pilnīgi atšķirīgas specializācijas ( 62 ), kurās piešķir augstāko izglītību apliecinošus dokumentus, kas ir argumenti, kurus Francijas valdība tiesas sēdē apstrīdēja ( 63 ). Tā arī piebilda, ka, lai gan ekotoksikoloģija neesot “līdzvērtīga zinātnes nozare” minētā 10. panta 2. punkta izpratnē, to Francijas Republika var “atzīt par līdzvērtīgu”, kas ir atļauts ar pēdējo šā punkta elementu.

68. Šajā ziņā es piekrītu, ka Tiesai, protams, vajadzēs iesniedzējtiesai sniegt visus tos elementus, kas ir noderīgi, lai tā varētu atrisināt lietu, kas iesniegta šajā tiesā, tomēr tikai iesniedzējtiesai lieta jāizspriež pēc būtības ( 64 ) un it īpaši par to, vai attiecībā uz tiem kritērijiem, kurus sagaidāmajā spriedumā pasludinās Tiesa, ekotoksikoloģija ir nepamatoti vai pamatoti minēta Francijas rīkojumā, kura mērķis ir noteikt “izglītību, kas atzīta par līdzvērtīgu ārsta, farmaceita un toksikologa diplomam, kas nepieciešams tiem, kuri novērtē kosmētikas līdzekļu drošumu cilvēka veselībai” ( 65 ).

69. Tādējādi es iesaku uz otro un trešo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka ar Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktu dalībvalstij ir atļauts noteikt nozares, kuras ir “līdzīgas” farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai šā punkta izpratnē, ja dalībvalsts ievēro minētajā regulā noteikto mērķi – it īpaši nodrošināt, ka personai, kura novērtē kosmētikas līdzekļa drošumu, ir gan teorētiska, gan praktiska kvalifikācija, kas būtībā ir līdzvērtīga vismaz vienai no iepriekš minētajām nozarēm un kas ļauj nodrošināt augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni.

V. Secinājums

70. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Conseil d’État (Francija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 30. novembra Regulas (EK) Nr. 1223/2009 par kosmētikas līdzekļiem 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “studiju programma, kas atzīta par līdzvērtīgu”, kurš minēts šajā tiesību normā, attiecas uz to studiju programmu atzīšanu, kas nav augstskolu studiju programmas, nevis specifiski attiecas uz to programmu, kas apgūtas trešajās valstīs, atzīšanu. 2) Ar Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktu dalībvalstij ir atļauts noteikt nozares, kuras tiek uzskatītas par “līdzīgām” farmācijai, toksikoloģijai vai medicīnai šis tiesību normas izpratnē, ar nosacījumu, ka dalībvalsts ievēro šajā regulā izvirzītos mērķus, it īpaši nodrošināt, ka personai, kura novērtē kosmētikas līdzekļa drošumu, ir gan teorētiska, gan praktiska kvalifikācija, kas būtībā ir līdzvērtīga vismaz vienai no trim iepriekš minētajām nozarēm un kas ļauj nodrošināt augstu cilvēka veselības aizsardzības līmeni.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2009, L 342, 59. lpp. Šajā regulā ir izdarīti vairāki grozījumi, bet aplūkojamajai lietai būtiskie noteikumi nav tikuši skarti.

( 3 ) 2016. gada 21. septembra spriedumā European Federation for Cosmetic Ingredients (C‑592/14, EU:C:2016:703, 33. un 36. punkts) Tiesa, protams, ir atsaukusies uz minētā 10. panta vispārējo saturu, norādot, ka tajā prasīts veikt kosmētikas līdzekļa drošuma novērtējumu, pirms tas tiek laists tirgū, taču Tiesa nav paudusi viedokli par šā panta 2. punkta interpretāciju.

( 4 ) Par šā novērtējuma praktiskajiem aspektiem skat. it īpaši Patērētāju drošības zinātniskās komitejas [Scientific Committee on Consumer Safety (SCCS)] Notes of Guidance for the Testing of Cosmetic Ingredients and their Safety Evaluation – 9th revision) [Norādījumus kosmētisko vielu testēšanai un to drošības [drošuma] novērtēšanai, 9. pārskatītā redakcija], 2016. gada 25. aprīļa redakcija, kas pieejama tīmekļvietnē: http://ec.europa.eu/health/scientific_committees/consumer_safety/docs/sccs_o_190.pdf.

( 5 ) 2015. gada 17. martaJORF [Francijas Republikas Oficiālais Vēstnesis] Nr. 64, 4941. lpp., teksts Nr. 18.

( 6 ) Padomes 1976. gada 27. jūlija Direktīva (OV 1976, L 262, 169. lpp.), kas vairākkārt grozīta, pēdējo reizi ar Komisijas 2009. gada 16. aprīļa Direktīvu 2009/36/EK (OV 2009, L 98, 31. lpp.).

( 7 ) OV 2013, L 231, 23. lpp.

( 8 ) OV 2013, L 315, 82. lpp.

( 9 ) Grozīts ar 2014. gada 24. februāra Likuma Nr. 2014‑201 3. pantu par pielāgošanas noteikumiem Eiropas Savienības tiesībām veselības aizsardzības jomā (2014. gada 25. februāraJORF Nr. 47, 3250. lpp., teksts Nr. 4).

( 10 ) Minēts šo secinājumu 2. punktā.

( 11 ) Es atgādinu, ka šis rīkojums attiecas ne vien uz apliecinošiem dokumentiem, kas izsniegti citās Savienības dalībvalstīs, bet arī uz tiem, kas izsniegti EEZ līguma dalībvalstīs vai Šveices Konfederācijā.

( 12 ) Norādes, kas iekļautas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir kodolīgas tajā ziņā, ka tās attiecas uz prasītājas izvirzītajiem pamatiem pamatlietā, bet papildu informācija ir sniegta Conseil d’État valsts ziņotāja [rapporteur public] Lessi kunga secinājumos, kas ir atrodami tajos lietas materiālos, kuri iesniegti Tiesā (skat. it īpaši minētā dokumenta 3. punktu).

( 13 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīva par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV 2005, L 255, 22. lpp.).

( 14 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2017. gada 9. marts, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 42. punkts), kā arī 2017. gada 27. septembris, Nintendo (C‑24/16 un C‑25/16, EU:C:2017:724, 70. punkts).

( 15 ) Kā tas ticis izdarīts tajos šīs regulas punktos, kuri attiecas uz izmēģinājumiem ar dzīvniekiem (skat. preambulas 45. apsvērumu, 11. panta 2. punkta e) apakšpunktu un 35. panta 2. punktu).

( 16 ) Komisija uzsver, ka Savienības likumdevējs tādējādi ir vienlaikus izteicis prasības gan attiecībā uz minētās pirmās kategorijas izglītības līmeni, gan raksturu.

( 17 ) FEBEA norāda, ka atbilstīgi Direktīvas 76/768 7.a panta 1. punkta e) apakšpunktam, atsaucoties uz (Padomes 1988. gada 21. decembra) Direktīvas 89/48/EEK (par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību, OV 1989, L 19, 16. lpp.) 1. pantu, minētajām personām jābūt diplomam, kas iegūts kādā no dalībvalstīm un kas apliecina, ka tā ir iegūta galvenokārt Savienībā, vai arī apliecina triju gadu tās dalībvalsts sertificētu profesionālo pieredzi, kas ir atzinusi trešās valsts izdotu diplomu.

( 18 ) Atbilstīgi Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta pirmajai un otrajai daļai, uz ko ir atsauce Direktīvas 76/768 7.a panta 1. punkta e) apakšpunktā.

( 19 ) Skat. šo secinājumu 42. zemsvītras piezīmē norādītā priekšlikuma regulai paskaidrojuma raksta punktus, kā arī Ciarlo, G., “Le règlement de l’Union européenne sur les “cosmétiques”: 35 ans d’évolution vers une législation européenne plus claire et des produits plus sûrs”, Revue du droit de l’Union européenne, 2013, Nr. 4, 713. – 717. lpp., un Reinhart, A., KosmetikVO – Verordnung (EG) Nr. 1223/2009 über kosmetische Mittel – Kommentar, C. H. Beck, Minhene, 2014, 226. un nākamās lappuses, it īpaši 3., 9. un 13. punkts.

( 20 ) 2008. gada 5. februāra Priekšlikuma regulai (COM(2008) 49, galīgā redakcija, 27. lpp.) 7. panta 2. punkts bija formulēts šādi: “Kosmētikas līdzekļa drošuma novērtējumu, kas paredzēts I pielikuma B daļā, veic persona, kurai ir diploms, apliecība vai cits pierādījums par oficiālo kvalifikāciju, kas ir piešķirta pēc augstskolas studiju kursu (vai arī kursa, ko dalībvalsts atzīst par līdzvērtīgu) pabeigšanas, un minētie kursi ir vismaz trīs gadu teorētiskās un praktiskās studijas farmācijas, toksikoloģijas, medicīnas vai tamlīdzīgā zinātnes nozarē.”

( 21 ) Par sākotnējās prasības par izglītības ilgumu neiekļaušanu skat. šo secinājumu 61. punktu.

( 22 ) Skat. šo secinājumu 11. punktā norādītā izvilkuma otro daļu.

( 23 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 6. septembris, Chemische Fabrik Kreussler (C‑308/11, EU:C:2012:548, 22. un nākamie punkti).

( 24 ) Direktīva, ar kuru tika atcelta šo secinājumu 17. zemsvītras piezīmē minētā Direktīva 89/48. Es precizēju, ka ar Direktīvu 2005/36 paredzētā sistēma, kas piemērojama starp Savienības dalībvalstīm, tika attiecināta arī uz citām EEZ valstīm un Šveices Konfederāciju.

( 25 ) Minētajā 21. pantā ir atsauce uz šo apliecinošo dokumentu sarakstu, kas norādīts šīs pašas direktīvas V pielikumā.

( 26 ) Skat. abas šo secinājumu 28. punktā minētās kategorijas.

( 27 ) Atbilstīgi Direktīvas 2005/36 preambulas 10. apsvērumam tā “nerada šķērsli iespējai, ka dalībvalstis saskaņā ar saviem tiesību aktiem atzīst trešo valstu pilsoņu profesionālo kvalifikāciju, kas iegūta ārpus Eiropas Savienības teritorijas. Jebkādai atzīšanai būtu jāņem vērā minimālie mācību nosacījumi attiecībā uz noteiktām profesijām”. (Mans izcēlums).

( 28 ) Atbilstīgi 2. panta 2. punktam “ikviena dalībvalsts savā teritorijā saskaņā ar saviem tiesību aktiem var atļaut dalībvalsts pilsoņiem, kuriem ir tādas profesionālās kvalifikācijas apliecinājums, kura nav iegūta šajā dalībvalstī, veikt darbību reglamentētā profesijā, kā tā paredzēta 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Attiecībā uz profesijām, ko aptver III sadaļas III nodaļa[, kurā ir ietverts 21. pants], šādā kvalifikācijas sākotnējā atzīšanā ievēro minimālos mācību nosacījumus, kas noteikti minētajā nodaļā”. (Mans izcēlums).

( 29 ) Komisija gan rakstveida, gan mutvārdu apsvērumos it īpaši atsaucās uz 1994. gada 9. februāra spriedumu Haim (C‑319/92, EU:C:1994:47, 21. punkts), kā arī uz ģenerāladvokāta M. Darmona [M. Darmon] secinājumiem minētajā lietā Haim (C‑319/92, EU:C:1993:895, 16.–18. un 32. punkts).

( 30 ) Tiesas sēdes laikā Komisija konkrēti precizēja, ka, ja dalībvalsts atzīst, ka kāda persona saistībā ar to izglītību, ko tā ieguvusi trešajā valstī, ir pietiekami kvalificēta, lai novērtētu kosmētikas līdzekļu drošumu, tad citas dalībvalstis var brīvi izvēlēties atļaut vai neatļaut veikt šo uzdevumu arī savā teritorijā. Tā piebilda, ka izstrādājumu, kura drošumu novērtējusi šāda persona vienā no dalībvalstīm, var pārdot arī pārējā Savienībā. Es nepiekrītu FEBEA viedoklim, atbilstīgi kuram šī sistēmu atšķirība, ko pieļauj ieinteresētā persona, esot neatbilstīga. Tā izriet no pilnvaru atšķirībām, kādas ir Savienībā profesionālo kvalifikāciju un brīvas preču aprites jomā.

( 31 ) Skat. Regulas Nr. 1223/2009 1. pantu un preambulas 3., 4. un 71. apsvērumu.

( 32 ) Skat. arī šo secinājumu 34. punktu.

( 33 ) Spriedums, 2016. gada 21. septembris, European Federation for Cosmetic Ingredients (C‑592/14, EU:C:2016:703, 33. punkts).

( 34 ) Tiešām, galvenais Savienības likumdevēja mērķis, pieņemot Regulu Nr. 1223/2009, bija paaugstināt kosmētikas līdzekļu drošumu, it īpaši pastiprinot ar tā novērtēšanu saistītās prasības. (Skat. 19. zemsvītras piezīmē minēto Ciarlo G. darbu, kā arī vadlīniju izvilkuma pirmo teikumu, kas norādīts šo secinājumu 11. punktā).

( 35 ) Papildus noteikumiem, kas norādīti šo secinājumu 31. zemsvītras piezīmē, skat. Priekšlikuma regulai Paskaidrojuma raksta 4. punktu (COM(2008) 49, 4. punkts).

( 36 ) Francijas valdība norāda – manuprāt, pamatoti –, ka šajā ziņā sniegtais precizējums, kas ieviests ar tādām vispārējām valsts normām kā tās, kuras minētas apstrīdētajā rīkojumā, ļauj gan kosmētikas nozarē iesaistītām personām, gan citām dalībvalstīm un iestādēm, kas uzrauga tirgu, novērst interpretācijas grūtības.

( 37 ) Šī pamalietas dalībniece uzskata, ka dalībvalsts ir tiesīga šādas nozares norādīt tikai indikatīvi.

( 38 ) FEBEA uzsver, ka esot noteikta interese precizēt šos kritērijus, lai veicinātu interpretāciju saskaņošanu starp dažādām dalībvalstīm. Šajā ziņā skat. 64. un nākamos šo secinājumu punktus.

( 39 ) Skat. saistībā ar šo secinājumu 27. punktu minēto judikatūru.

( 40 ) Par pilnvarām, kas var būt dalībvalstu rīcībā, lai papildinātu kādas regulas saturu, skat. šo secinājumu 58. un nākamos punktus.

( 41 ) Skat. minētā priekšlikuma 7. panta 2. punktu, kas minēts 20. zemsvītras piezīmē.

( 42 ) Šajā paskaidrojuma rakstā tomēr ir norādīts, ka ir svarīgi ieviest “skaidras obligātās prasības par kosmētikas līdzekļu drošuma novērtējumu” (COM(2008) 49, galīgā redakcija, 3. un 6.2.1. punkts].

( 43 ) Skat. 2008. gada 5. februāra dokumentu Impact assessment report on simplification of the «Cosmetics Directive» – Directive 76/768/EEC [Ietekmes novērtējuma ziņojums par “Kosmētikas direktīvas” vienkāršošanu – Direktīva 76/768/EEK], 60. lpp., 3. punkts, kurā uzsvērta nepieciešamība kosmētikas līdzekļu novērtētājam būt pietiekami kvalificētam, tomēr nesniedzot citas norādes.

( 44 ) Skat. minēto vadlīniju fragmentu, kas norādīts šo secinājumu 11. punktā.

( 45 ) Atbilstīgi minētajam e) punktam “kvalificētai personai [..], kas ir atbildīga par novērtējumu, jābūt farmācijas, toksikoloģijas, dermatoloģijas, medicīnas vai līdzīgas disciplīnas diplomam, kā noteikts Direktīvas 89/48/EEK 1. pantā”.

( 46 ) Es precizēju, ka 10. panta 2. punkta redakcijā zviedru valodā līdz 2017. gada 25. jūlijā izdarītajam labojumam (OV 2017, L 193, 7. lpp.) bija norādīta arī dermatoloģija.

( 47 ) Skat. Direktīvas 2005/36 V pielikuma (“Atzīšana, pamatojoties uz minimālās apmācības nosacījumu saskaņošanu”) V.1. sadaļas (“Ārsts”) 5.1.3. punktu. Komisija precizēja, ka Regulas Nr. 1223/2009 10. panta 2. punktā konstatētās izmaiņas nekādā veidā negroza šo noteikumu attiecībā uz tā būtību un ka likumdevējs nevēlējās mainīt vēlamās minimālās mācības.

( 48 ) Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva, ar ko sesto reizi groza Direktīvu 76/768 (OV 1993, L 151, 32. lpp.).

( 49 ) Sākotnējā priekšlikumā, kura rezultātā tika pieņemta Direktīva 93/35, bija prasība tikai par to, ka novērtētājam jābūt “augstskolā apgūtai programmai dabaszinātņu nozarē” (skat. COM(90) 488, galīgā redakcija, OV 1991, C 52, 8. lpp.], turpretī šīs direktīvas galīgajā redakcijā bija to nozaru saraksts, kas norādīts šo secinājumu 45. zemsvītras piezīmē.

( 50 ) Saskaņā ar kuru “dalībvalstis pieņem visus valsts tiesību aktus, kas vajadzīgi, lai īstenotu juridiski saistošos Savienības aktus”.

( 51 ) Atsaucoties uz spriedumiem, 1981. gada 20. oktobris, Komisija/Beļģija (137/80, EU:C:1981:237, 8. un 9. punkts), kā arī 1986. gada 20. marts, Komisija/Nīderlande (72/85, EU:C:1986:144, 20. punkts).

( 52 ) Skat. it īpaši spriedumus, 1979. gada 27. septembris, Eridania-Zuccherifici nazionali un Società italiana per l’industria degli zuccheri (230/78, EU:C:1979:216, 34. un 35. punkts, kuros uzsvērts, ka “nav neatbilstības starp Kopienas regulas tiešu piemērojamību un dalībvalsts pilnvarām pieņemt piemērošanas tiesību aktus, pamatojot ar šo regulu”), kā arī 2001. gada 11. janvāris, Monte Arcosu (C‑403/98, EU:C:2001:6, 26. un nākamie punkti).

( 53 ) Skat. it īpaši spriedumus, 1982. gada 6. maijs, BayWa u.c. (146/81, 192/81 un 193/81, EU:C:1982:146, 20. punkts); 1989. gada 21. septembris, Komisija/Grieķija (68/88, EU:C:1989:339, 23. punkts), kā arī 1999. gada 8. jūlijs, Nunes un de Matos (C‑186/98, EU:C:1999:376, 9.–14. punkts).

( 54 ) Skat. spriedumus, 1982. gada 6. maijs, BayWa u.c. (146/81, 192/81 un 193/81, EU:C:1982:146, 29. punkts), kā arī 1993. gada 14. janvāris, Lante (C‑190/91, EU:C:1993:11, 7. un nākamie punkti).

( 55 ) Skat. it īpaši spriedumus, 1971. gada 11. februāris, Norddeutsches Vieh‑ und Fleischkontor (39/70, EU:C:1971:16, 4. un 5. punkts), kā arī 1983. gada 21. septembris, Deutsche Milchkontor u.c. (no 205/82 līdz 215/82, EU:C:1983:233, 17. punkts).

( 56 ) Skat. minētā priekšlikuma 7. panta 2. punktu, kas minēts 20. zemsvītras piezīmē.

( 57 ) Padomes 2009. gada 26. februāra darba dokumentā Nr. 6972/09 par minēto priekšlikumu regulai (40. lpp., 27. piezīme) šādi paskaidrota šī izslēgšana: “AT, DE uzsver maģistra līmeņa izglītības nepieciešamību”. Skat. arī Conseil d’État valsts ziņotāja secinājumu 1. piezīmi in fine, kas minēta šo secinājumu 12. zemsvītras piezīmē.

( 58 ) Skat. šo secinājumu 43. un nākamos punktus.

( 59 ) Šīs regulas 19. panta 1. punkta g) apakšpunktā, kurā definēts jēdziens “sastāvdaļas” marķējuma aspektā, ir nošķirti ražošanas posms un galīgais rezultāts. Līdzīgs nošķīrums izriet no tās 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta attiecībā uz drošuma novērtējumu.

( 60 ) Jēdziens “viela” Regulas Nr. 1223/2009 izpratnē ir definēts tās 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā.

( 61 ) Mutvārdu paskaidrojumos FEBEA norādīja, ka Regulas Nr. 1223/2009 preambulas 5. apsvērumā šīs regulas mērķis ir nošķirts no vides drošuma novērtēšanas. Turklāt tā atsaucās uz Eiropas Ķimikāliju aģentūras (ECHA) 2014. gada 27. oktobra paziņojumu, pamatojot ar to, ka tajā stingri nošķirti testi, lai pārbaudītu produktu nekaitīgumu cilvēka veselībai un produktu ietekmi uz vidi (skat. paziņojumu “Clarity on interface between REACH and the Cosmetics Regulation” un faktu lapas (“Factsheet”), kas pieejamas tīmekļvietnē: https://echa.europa.eu/view-article/-/journal_content/title/clarity-on-interface-between-reach-and-the-cosmetics-regulation).

( 62 ) FEBEA uzskata, ka drošuma novērtētāja uzdevumus var veikt toksikologs, jo viņš ir mācīts, lai noteiktu vielu nelabvēlīgo ietekmi uz dzīvu būtņu organismu, pretēji ekotoksikologam, kurš varot tikai novērtēt, kā viela mijiedarbojas ar vidi (piemēram, degradējas, saskaroties ar baktērijām).

( 63 ) Šī valdība iebilda, ka ekotoksikoloģija kā toksikoloģijas nozare esot parādījusies 20. gs. 70. gados un ka Francijā tekstā, kurā uzskaitīti maģistra diplomi, esot paredzēts kopīgs diploms “toksikoloģijā un ekotoksikoloģijā”, nevis atsevišķs maģistra diploms toksikoloģijā un atsevišķs – ekotoksikoloģijā.

( 64 ) Atbilstīgi pilnvaru sadalījumam saistībā ar valsts tiesu un Tiesas sadarbību, kas noteikta LESD 267. pantā (skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 26. oktobris, BB construct, C‑534/16, EU:C:2017:820, 25. punkts).

( 65 ) Šis mērķis ir izklāstīts šo secinājumu 13. punktā.