ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
37.

Šajā sakarā ir jāatceras, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pirmstiesas procedūras mērķis ir dot attiecīgajai dalībvalstij iespēju izpildīt tās pienākumus, kas izriet no Kopienu tiesībām, vai lietderīgi norādīt savus aizstāvēšanās pamatus pret Komisijas izvirzītajiem iebildumiem ( 12 ). Brīdinājuma vēstules mērķis it īpaši pirmstiesas procedūras laikā ir definēt strīda priekšmetu un norādīt dalībvalstij, kas ir aicināta iesniegt savus apsvērumus, vajadzīgos faktus, lai sagatavotu tās aizstāvību ( 13 ).
108.

Lai novērstu šādu praksi, CGI 990.D un 990.E pantā paredzētais nodoklis it īpaši ir mērķēts uz tām juridiskajām personām, kuru vadības faktiskā atrašanās vieta ir valstīs, no kurām Francija nevar saņemt nepieciešamo informāciju par fiziskām personām, kam pieder akcijas šādās juridiskās personās. Līdz ar to apskatāmā Francijas likumdošana paredz, ka atbrīvojums no nodokļa nerezidentēm juridiskām personām ir atkarīgs no tā, vai pastāv līguma noteikums, kas paredz administratīvo sadarbību vai diskriminācijas aizliegumu nodokļu jomā. Attiecībā uz šo pēdējo nosacījumu Francijas valdība ir norādījusi, ka tas, ka ir ticis noslēgts līgums nodokļu jomā, kurā ir paredzēts diskriminācijas aizliegums, a fortiori nozīmē, ka pastāv arī administratīvā sadarbība.
74.

Nīderlandes valdība it īpaši atsaucas uz spriedumiem vairākās lietās ( 42 ), lai atbalstītu apgalvojumu, ka būtībā, lai preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu varētu uzskatīt par “cieši saistītu”, šī preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana jāveic to pašu piegādātāja/saņēmēja attiecību ietvaros, kuros ir tikusi veikta no nodokļiem atbrīvotā pamata preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana. Tomēr nešķiet, ka kādā no minētajiem spriedumiem Tiesa savu argumentāciju būtu balstījusi uz šādu kritēriju. Piemēram, spriedumā lietā Card Protection Plan Tiesa pat neaplūkoja jautājumu par to, vai pastāv “saistīts pakalpojums” ( 43 ), un spriedumā lietā Komisija/Vācija, kaut gan abi pakalpojumi (universitātes izglītība studentiem un pētniecības darbība, ko universitātes veic par maksu) acīmredzami tika sniegti atšķirīgiem saņēmējiem, Tiesa balstīja savus secinājumus uz faktu, ka pētniecības darbs nekādā veidā nebija nepieciešams, lai sniegtu izglītību ( 44 ).
27.

Komisija pamato savus iebildumus attiecībā uz teritorijām ar to, ka IBA 2000 attiecībā uz Grieķiju ir minētas 186 teritorijas. Tikai 141 no šīm teritorijām ir pilnībā vai daļēji noteikta par ĪAT. Kopumā tikai 40 % no IBA 2000 sarakstā minētajām teritorijām ir noteiktas. 67 no IBA teritorijām ir noteiktas vairāk nekā 75 % no platības, un 90 no IBA teritorijām – vairāk nekā 50 %. 45 no IBA teritorijām nav noteiktas vispār. Tādējādi Grieķija acīmredzami nav ievērojusi savu teritorijas noteikšanas pienākumu.
18.

No vairākām vēstulēm, it īpaši no 1999. gada 15. janvāraDCC“Finance Officer and Treasurer” vēstules izriet, ka atsevišķas vienošanās saistībā ar sniedzamajiem pakalpojumiem tika noslēgtas 1998. gada jūnijā. Tā rezultātā arī tika izstrādāts līguma projekts. Kopienu tiesību kontekstā nav svarīgi, kā to ir jākvalificē no valsts tiesību viedokļa.
20

Piektkārt, EUIPO apgalvo, ka Vispārējās tiesas judikatūrā viens un tas pats jautājums ir aplūkots atšķirīgi. Proti, vēl nesen no Vispārējās tiesas spriedumiem, it īpaši 2006. gada 13. septembra sprieduma MIP Metro/ITSB – Tesco Stores (METRO) (T‑191/04, EU:T:2006:254, 30.–34. punkts un tajos minētā judikatūra) un 2021. gada 2. jūnija sprieduma Style & Taste/EUIPO – The Polo/Lauren Company (Polo spēlētāja attēls) (T‑169/19, EU:T:2021:318, 22.–32. punkts un tajos minētā judikatūra), kā arī no 2021. gada 20. jūlija rīkojuma Coravin/EUIPO – Cora (CORAVIN) (T‑500/19, nav publicēts, EU:T:2021:493, 32.–47. punkts un tajos minētā judikatūra) konsekventi izrietēja, ka agrākajām tiesībām ir jābūt spēkā laikā, kad EUIPO pieņem lēmumu par iebildumiem vai pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu. Turpretim Vispārējā tiesa ir atkāpusies no šīs judikatūras vairākos spriedumos, kas pieņemti saistībā ar Apvienotās Karalistes izstāšanos no Savienības, it īpaši 2020. gada 30. janvāra spriedumā Grupo Textil Brownie/EUIPO – The Guide Association (BROWNIE) (T‑598/18, EU:T:2020:22) un 2020. gada 23. septembra spriedumā Bauer Radio/EUIPO – Weinstein (MUSIKISS) (T‑421/18, EU:T:2020:433), no kuriem būtībā izriet, ka nozīme ir tikai šo agrāko tiesību spēkā esamībai Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas dienā. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir ignorējusi šo atšķirīgo judikatūras virzienu esamību un nav paskaidrojusi minētajā spriedumā izmantoto pieeju, un tas pats par sevi rada jautājumu, kas ir nozīmīgs Savienības tiesību vienotībai, konsekvencei un attīstībai.
38

Komisijas norādītie pamati, kas ir vērsti uz to, lai pierādītu, ka Polijas Republika nav izpildījusi 2021. gada 14. jūlija rīkojumu, patiesībā attiecoties tikai uz ierobežotu tā daļu. Komisijas sniegtie piemēri neļaujot apšaubīt to, ka lielākā daļa Polijas tiesu nolēmumus pieņem saskaņā ar šo rīkojumu. Retajās lietās, kurās Polijas tiesas plānojot atkāpties no minētā rīkojuma, valsts iestāžu rīcībā neesot līdzekļu, lai ietekmētu to lēmumus. Šādu lēmumu apstrīdēšana varētu tikt nodrošināta vēlāk, izmantojot parastos un ārkārtas tiesību aizsardzības līdzekļus. Tātad ieviestais tiesiskais regulējums esot pietiekams un, ņemot vērā tiesnešu neatkarības principu, dalībvalstij nevarot piespriest maksāt kavējuma naudu par tās valsts tiesu pasludinātiem individuāliem nolēmumiem.
9

Šim lidojumam no Hamburgas (Vācija) uz Sansevastjanu [Saint‑Sébastien] (Spānija) bija trīs segmenti. Pirmo segmentu no Hamburgas uz Londonu (Apvienotā Karaliste) izpildīja aviosabiedrība British Airways, savukārt Iberia bija atbildīga par pārējiem diviem segmentiem, proti, attiecīgi no Londonas uz Madridi (Spānija) un no Madrides uz Sansevastjanu.
26

Otrkārt, attiecībā uz steidzamības kritēriju saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir jāņem vērā apstāklis, ka personai, uz kuru attiecas pamatlieta, šobrīd ir atņemta brīvība un ka tās turpmāka atrašanās apcietinājumā ir atkarīga no strīda atrisinājuma pamatlietā (spriedums, 2019. gada 27. maijs, OG un PI (Lībekas un Cvikavas prokuratūras), C‑508/18 un C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, 38. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka QR ir atņemta brīvība un ka viņa paturēšana apcietinājumā ir atkarīga no strīda atrisinājuma pamatlietā.
21

Šādos apstākļos Spetsializiran nakazatelen sad (Specializētā krimināltiesa, Bulgārija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai ar LESD 267. pantu un Hartas 47. panta otro daļu ir saderīgi interpretēt tādu valsts tiesisko regulējumu kā NPK 489. panta 2. punkts tādējādi, ka iesniedzējtiesai, neraugoties uz to, ka tā ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar apcietinājuma likumību kriminālprocesā, ir pienākums tieši lemt par šī apcietinājuma likumību, nevis sagaidīt Tiesas sniegto atbildi? Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: 2) a) Vai, ņemot vērā Direktīvas 2016/343 16. apsvēruma pēdējo teikumu, valsts tiesai tās valsts tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka pirms lēmuma par apcietinājuma pagarināšanu pieņemšanas tai ir “jāpārliecinās par to, vai [..] apsūdzošo pierādījumu elementi ir konstatēti tādā apjomā, lai pamatotu attiecīgo nolēmumu”? b) Ja aizdomās turētās personas pārstāvis ir iesniedzis pamatotus un būtiskus argumentus, apstrīdot šo “apsūdzošo pierādījumu elementu” esamību, vai valsts tiesai atbilstoši Hartas 47. panta pirmajā daļā paredzētajai prasībai par efektīvu tiesisko aizsardzību ir par tiem jālemj, veicot ar apcietinājuma pagarināšanu saistīto pārbaudi tiesā? c) Vai [Direktīvas 2016/343] 4. pants, lasot to kopā ar [tās] 3. pantu, kā tas ir interpretēts [2018. gada 19. septembra] spriedumā [Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732)], pieļauj, ka valsts tiesa, pamatojot savu lēmumu par apcietinājuma pagarināšanu, pirmkārt, ar ECT judikatūru par ECPAK 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu, konstatē tādu apsūdzošu pierādījumu esamību, kas pēc to rakstura “varētu pārliecināt neitrālu un objektīvu novērotāju par to, ka konkrētā persona var būt izdarījusi attiecīgo noziedzīgo nodarījumu”, un, otrkārt, pamatojot to ar ECT judikatūru par ECPAK 5. panta 4. punktu, faktiski un reāli lemj par aizdomās turētās personas pārstāvja iebildumiem par apcietinājuma tiesiskumu?”
14

Kamēr šī prasība tika izskatīta Tribunale amministrativo regionale per il Veneto (Veneto Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), Ulss 5 Polesana ar 2018. gada 24. aprīļa Lēmumu Nr. 372 atcēla Lēmumu Nr. 1754, lai ievērotu Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) 2018. gada 22. februārī pasludināto spriedumu, no kura izrietēja, ka vienīgi neatliekamās medicīniskās palīdzības pakalpojums var tikt izņēmuma kārtā atbrīvots no noteikumiem par konkursa procedūru, ja to sniedz bezpeļņas organizācijas. Turpretim vienkāršs transportēšanas pakalpojums neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnā, proti, parasta pacientu transportēšana, kam nav neatliekamības pazīmju, ir pakļauts atvieglotajam režīmam, kas paredzēts Direktīvas 2014/24 74.–77. pantā.
34

Pārsūdzētā rīkojuma 28. punktā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs tostarp ir atgādinājis, pirmkārt, ka piemērošanas apturēšanu un citus pagaidu pasākumus pagaidu noregulējuma tiesnesis var piemērot, ja ir noskaidrots, ka to noteikšana pirmšķietami faktiski un juridiski ir attaisnojama (fumus boni juris) un ka tie ir steidzami tajā ziņā, ka, lai novērstu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu tos lūgušajam lietas dalībniekam, ir nepieciešams, lai tie tiktu pielemti un lai to iedarbība izpaustos vēl pirms nolēmuma pamatlietā pieņemšanas, un, otrkārt, ka šie nosacījumi ir kumulatīvi un ka tādēļ pieteikumi par pagaidu noregulējumu ir jānoraida, ja kāds no šiem nosacījumiem nav izpildīts. Savukārt pārsūdzētā rīkojuma 38. punktā viņš ir uzsvēris, ka pagaidu noregulējuma tiesneša rīcībā ir jābūt konkrētām un precīzām norādēm, kuras apstiprina detalizēti un pārbaudīti dokumentāri pierādījumi, kas parāda situāciju, kādā atrodas lietas dalībnieks, kurš lūdz noteikt pagaidu pasākumus, un kas ļauj novērtēt sekas, kādas drošticami varētu rasties bez lūgtajiem pasākumiem, kas principā no minētā lietas dalībnieka, tostarp, kad tas norāda uz finansiāla kaitējuma iestāšanos, paģēr kopā ar pamatojošiem dokumentiem sniegt ticamu un visaptverošu priekšstatu par tā finansiālo situāciju.
27

No tā izriet, ka tādas lietas kā pamatlietas, kurās attiecīgās darbinieces atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam ir pensionējis to darba devējs, pamatojoties uz to, ka viņas ir sasniegušas maksimālo nodarbinātības vecumu, attiecas uz atlaišanas nosacījumiem atbilstoši Direktīvas 2006/54 14. panta 1. punkta c) apakšpunktam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 18. novembris, Kleist, C‑356/09, EU:C:2010:703, 27. punkts).
Tiesas priekšsēdētāja vietnieka 2018. gada 5. septembra rīkojums –

Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe/Rumānija un Komisija

(lieta C‑717/17 P(I))

Apelācija – Iestāšanās lietā – Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otrās daļas otrais teikums – Strīds starp dalībvalsti un Eiropas Savienības iestādi – Eiropas pilsoņu iniciatīva “Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe” – Šīs Eiropas pilsoņu iniciatīvas organizētāju pieteikums par iestāšanos lietā – Noraidīšana

1. Tiesvedība – Iestāšanās lietā – Ieinteresētās personas – Fizisku vai juridisku personu pieteikums par iestāšanos lietā strīdā starp dalībvalsti un Savienības iestādi – Nepieņemamība (LES 13. panta 1. punkts; Tiesas statūtu 40. panta 2. daļa) (skat. 23., 24., 33., 37. punktu)

2. Savienības pilsonība – Pilsoņu tiesības – Pilsoņu iniciatīvas iesniegšana – Regula Nr. 211/2011 – Pilsoņu iniciatīvas priekšlikums, kuru nevar pielīdzināt priekšlikumiem pieņemt Savienības iestāžu tiesību aktus (LESD 24. panta 1. daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Regula Nr. 211/2011) (skat. 30., 31. punktu)

Rezolutīvā daļa

1) apelācijas sūdzību noraidīt;

2) Comitetul cetăţenilor ai iniţiativei cetăţeneşti europene Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe sedz savus kā arī atlīdzina Rumānijas tiesāšanas izdevumus.
Apelācijas sūdzībā ir konkrēti jānorāda gan tās apstrīdētās sprieduma daļas, kuras tiek lūgts atcelt, gan šo lūgumu īpaši pamatojošie juridiskie argumenti. Šīm prasībām neatbilst pamats, kurā nav izklāstīta nekāda juridiskā argumentācija, lai pierādītu, kā tieši Vispārējā tiesa esot izdarījusi kļūdu tiesību piemērošanā, un kas gluži vienkārši ir lūgums no jauna izskatīt pirmajā instancē iesniegto prasības pieteikumu pretēji prasībām, kas noteiktas gan Tiesas statūtos, gan tās Reglamentā.

No LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas un Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu faktiskā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, otrkārt, veikt šo faktu novērtējumu. Ja Vispārējā tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, tad Tiesas kompetencē saskaņā ar minēto 256. pantu ir pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, ko no tās secinājusi Vispārējā tiesa.

(skat. 24. punktu)
51

Tādējādi minētais jēdziens konstatēto nevienlīdzīgo attieksmi liek pamatot ar precīziem un konkrētiem apstākļiem, kas raksturo attiecīgo darba nosacījumu īpašā kontekstā, kurā šis nosacījums tiek aplūkots, pamatojoties uz objektīviem un pārskatāmiem kritērijiem, lai pārbaudītu, vai šī nevienlīdzība patiesi ir vajadzīga, tā ir piemērota izvirzītā mērķa sasniegšanai un saistībā ar to ir nepieciešama. Šie apstākļi cita starpā var izrietēt no to uzdevumu īpašā rakstura, kuru izpildei ir noslēgti uz noteiktu laiku noslēgti līgumi, no tiem raksturīgām iezīmēm vai, attiecīgos gadījumos, no likumīgā mērķa, ko dalībvalsts tiecas sasniegt sociālās politikas jomā (spriedumi, 2007. gada 13. septembris, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, 53. un 58. punkts; 2010. gada 22. decembris, Gavieiro Gavieiro un Iglesias Torres, C‑444/09 un C‑456/09, EU:C:2010:819, 55. punkts; rīkojums, 2011. gada 18. marts, Montoya Medina, C‑273/10, nav publicēts, EU:C:2011:167, 41. punkts; spriedums, 2011. gada 8. septembris, Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, 73. punkts, un rīkojums, 2012. gada 9. februāris, Lorenzo Martínez, C‑556/11, nav publicēts, EU:C:2012:67, 48. punkts).
21

Jāpiebilst, ka Alcogroup un Alcodis gan savos rakstveida apsvērumos Vispārējā tiesā, gan to apelācijas sūdzības daļā par prasīto pagaidu pasākumu nodrošināšanu ir izklāstījuši, ka visas izmeklēšanas darbības, kas attiecībā uz tiem ir veiktas, pamatojoties uz prettiesiski iegūto informāciju, palielinātu tiem nodarīto kaitējumu. No tā izriet, ka to pieteikuma par pagaidu noregulējumu un it īpaši pirmajā instancē izvirzītā otrā prasījuma mērķis bija efektīvi novērst šāda kaitējuma rašanos, uz laiku liedzot Komisijai turpināt izmeklēšanu AT.40054 un AT.40244, ciktāl tā attiecas uz to iespējamo dalību pārkāpumos, kuri uz tām attiecas, kā Vispārējās tiesas priekšsēdētājs to ir pareizi norādījis pārsūdzētā rīkojuma 21. punkta pirmajā teikumā.
Tiesas (sestā palāta) 2016. gada 10. novembra rīkojums – MB

(lieta C‑697/15) ( 1 )

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 99. pants – Publiski līgumi – Direktīva 2004/18/EK – Direktīva 2014/24/ES – Dalība iepirkumā – Pretendents, kurš piedāvājumā nav norādījis uzņēmuma ar darba drošību saistītās izmaksas – No judikatūras izrietošs pienākums paredzēt šādu norādi – Izslēgšana no publiskā iepirkuma procedūras bez iespējas labot šo trūkumu

1. Prejudiciāli jautājumi–Jautājumi, kas ir identiski judikatūrā jau izskatītiem jautājumiem–Reglamenta 99. panta piemērošana (LESD 267. pants; Tiesas Reglamenta 99. pants) (skat. 18.–20. punktu)

2. Tiesību aktu tuvināšana–Būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras–Direktīva 2004/18–Vienlīdzīgas attieksmes pret pretendentiem princips–Pārskatāmības pienākums–Uzņēmēja, kas nav izpildījis konkursa dokumentācijā vai valsts tiesībās skaidri nenoteiktu pienākumu, izslēgšana no dalības publiskā iepirkuma procedūrā–Iespējas labot šādu trūkumu neesamība–Nepieļaujamība (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18 27. panta 1. punkts un 49.–51. pants) (skat. 31.–34. punktu un rezolutīvo daļu)

Rezolutīvā daļa

Vienlīdzīgas attieksmes princips un pārskatāmības pienākums, kas īstenoti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz izslēgt pretendentu no publiskā iepirkuma procedūras, ja tas nav izpildījis pienākumu piedāvājumā atsevišķi norādīt uzņēmuma ar darba drošību saistītās izmaksas, kura neizpildes gadījumā pretendents tiek izslēgts no dalības procedūrā un kurš nevis tieši izriet no iepirkuma dokumentiem vai valsts tiesiskā regulējuma, bet kura pamatā ir valsts pēdējās instances tiesas veikta šī tiesiskā regulējuma interpretācija un minētajos dokumentos esošo nepilnību novēršana. Vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi arī ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz piešķirt šim pretendentam iespēju izlabot attiecīgo situāciju un izpildīt minēto pienākumu līgumslēdzējas iestādes noteiktajā termiņā.

( 1 ) OV C 106, 21.3.2016.
64

Šajā kontekstā Tiesa ir precizējusi, ka Regulas Nr. 1393/2007 8. panta 1. punktā ir ietverti divi saistīti, bet tomēr nošķirti vēstījumi, proti, pirmkārt, akta adresāta materiālās tiesības atteikties to pieņemt, pamatojoties tikai uz to, ka tas nav sagatavots vai tam nav pievienots tulkojums valodā, par kuru tiek uzskatīts, ka viņš to saprot, un, otrkārt, formāla informācija par minēto tiesību esamību, kuru tam darījusi zināmu saņēmēja struktūra. Citiem vārdiem sakot, nosacījums par dokumenta valodu lietojumu ir saistīts nevis ar adresāta informēšanu, ko veic saņēmēja struktūra, bet tikai ar pēdējam minētajam paredzētajām atteikuma tiesībām. Turklāt šīs regulas I pielikumā ietvertajā standarta veidlapā šie abi aspekti ir skaidri nošķirti, tās dažādajās sadaļās ietverot norādi uz dokumenta adresāta informēšanu rakstveidā par viņa tiesībām atteikties to pieņemt un uz faktisku šo tiesību īstenošanu (spriedums Alpha Bank Cyprus, C‑519/13, EU:C:2015:603, 51. un 52. punkts).
24

Pārsūdzētā sprieduma 25. punktā Vispārējā tiesa izskatīja un noraidīja Donaldson Filtration Deutschland argumentus par negodīgu konkurenci, ko pret to esot īstenojusi ultra air. Tā atgādināja, ka Regulas Nr. 207/2009 56. panta 1. punkta a) apakšpunktā nav izvirzīts nosacījums par to, ka pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pieņemamība vai pamatotība ir atkarīga no pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzēja labticības. Pat ja pieļautu, ka pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu veido daļu no vispārēja komercdarbības apdraudēšanas plāna, kas ietver arī negodīgas konkurences metodes, aprakstošas preču zīmes vai preču zīmes, kam nav atšķirtspējas, izslēgšana no preču zīmju reģistra, pēc Vispārējās tiesas domām, ir tiesiskās sekas, kuras ir paredzētas Regulas Nr. 207/2009 57. panta 5. un 6. punktā, un tās īpašnieks neiegūst tiesības saglabāt tās reģistrāciju tā iemesla dēļ, ka pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzējs īsteno tostarp negodīgas konkurences darbības.
39

Tāpat ir jāatgādina, ka no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un Reglamenta – redakcijā, kas bija spēkā apelācijas sūdzības iesniegšanas datumā, – 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda apstrīdētie elementi spriedumā, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šī prasījuma atbalstam (skat. it īpaši 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C-352/98 P Bergaderm un Goupil/Komisija, Recueil, I-5291. lpp., 34. punkts, kā arī 2009. gada 23. oktobra rīkojumu apvienotajās lietās C‑561/08 P un C‑4/09 P Komisija/Potamianos un Potamianos/Komisija, 58. punkts).
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu –

Judecătoria Focşani

– LESD 49., 56., 57. panta, 59. panta pirmās daļas un 169. panta, kā arī Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV L 8, 17. lpp.), Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana (OV L 311, 42. lpp.), Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/14/EK attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu (OV L 149, 14. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīvas 2009/103/EK par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV L 263, 11. lpp.) interpretācija – Transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības apdrošināšana – Apdrošināto transportlīdzekļu radītie zaudējumi – Valsts tiesību akti, kuros paredzētas patērētājiem nelabvēlīgas izņēmuma no apdrošinātā riska klauzulas – Tādi izņēmuma no apdrošinātā riska nosacījumi, kas pārsniedz direktīvās paredzētos – Valsts tiesas tiesības norādīt uz izņēmuma no apdrošinātā riska klauzulas spēkā neesamību
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Kopienas preču zīme

–

Kopienas preču zīmes iedarbība

–

Ierobežojumi

–

Regulas Nr. 40/94 12. panta b) punkts

–

Priekšmets

–

Noteicošas ietekmes uz šīs regulas 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretāciju neesamība (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 12. panta b) punkts) (sal. ar 33. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Apelācijas sūdzības par Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2009. gada 19. novembra spriedumu apvienotajās lietās no T‑64/07 līdz T‑66/07 un no T‑200/07 līdz T‑202/07 Agencja Wydawnicza Technopol /ITSB, ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja sešas prasības, kas celtas par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2006. gada 21. decembra lēmumiem lietās R 1033/2006‑4, R 1034/2006‑4, R 1035/2006‑4, R 1276/2006‑4, R 1277/2006‑4 un R 1278/2006‑4 attiecībā uz pieteikumiem reģistrēt vārdiskas preču zīmes “150”, “250”, “350”, “222”, “333” un “555” kā Kopienas preču zīmes – Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.), kas aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.), 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 76. panta pārkāpums – Tikai no cipariem veidotu preču zīmju aprakstošais raksturs

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) apelācijas sūdzības noraidīt;

2) Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.