No iepriekš izklāstītā izriet, ka šī norma ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam tiek nodrošināta efektīva tiesību aizsardzība tiesā, tostarp garantējot iespēju pārsūdzēt viņam adresētu pārsūtīšanas lēmumu, un tā var attiekties uz šīs regulas piemērojamības pārbaudi, tostarp uz tajā paredzēto procesuālo garantiju ievērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūnijs, Karim, C‑155/15 , EU:C:2016:410 , 22. punkts).

Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 26. jūnija Regulas (ES) Nr. 604/2013, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 27. panta 1. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas preambulas 19. apsvērumu, ir interpretējams tādējādi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs tiesvedībā par lēmumu par viņa pārsūtīšanu var atsaukties uz minētās regulas 21. panta 1. punktā noteiktā termiņa izbeigšanos, pat ja dalībvalsts, kas saņēmusi pieprasījumu, joprojām ir gatava uzņemt šo patvēruma meklētāju.

Regulas Nr. 604/2013 20. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikums ir uzskatāms par iesniegtu, kad iestāde, kas atbildīga par minētajā regulā paredzēto pienākumu izpildi, ir saņēmusi rakstveida dokumentu, ko izdevusi valsts iestāde un kurā apliecināts, ka trešās valsts valstspiederīgais ir lūdzis starptautisko aizsardzību, un attiecīgā gadījumā, ja šī iestāde ir saņēmusi tikai galveno šajā dokumentā ietverto informāciju, bet ne tā oriģinālu vai kopiju.

Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka šīs normas otrajā teikumā ir precizēts, ka gadījumā, kad pieteikums nav sagatavots rakstiski, laikposmam no nodoma paziņošanas līdz ziņojuma iesniegšanai ir jābūt cik vien iespējams īsam, un tas varētu norādīt, pirmām kārtām, ka ziņojuma sagatavošana ir būtiska formalitāte trešās valsts valstspiederīgā nodoma lūgt starptautisko aizsardzību fiksēšanai un, otrām kārtām, ka šī sagatavošanu nav atliekama.

Otrkārt, no šīs pašas regulas 20. panta 1. punkta izriet, ka process, kurā nosaka atbildīgo dalībvalsti, ir jāuzsāk, tiklīdz kādā no dalībvalstīm pirmo reizi tiek iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums. No tā izriet, ka, lai efektīvi varētu uzsākt atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procedūru, kompetentajai iestādei ir jābūt skaidri informētai par to, ka trešās valsts valstspiederīgais ir iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu, taču šim nolūkam sagatavotajam rakstveida dokumentam nav nepieciešama konkrēti noteikta forma vai atbilstoši papildu elementi Dublinas III regulā noteikto kritēriju piemērošanai vai, a fortiori, starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai pēc būtības. Šajā procedūras posmā nav nepieciešams, lai jau būtu notikusi personīgā saruna.

Treškārt, starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem piešķirtu noteiktu svarīgu garantiju efektivitāte tiktu ierobežota, ja tāda rakstveida dokumenta saņemšana kā pamatlietā aplūkotais nebūtu pietiekama starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas apliecināšanai.

Ceturtkārt, Dublinas III regulā īpaša loma ir paredzēta pirmajai dalībvalstij, kurā ticis iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums. Šādos apstākļos, uzskatot, ka tāds dokuments kā pamatlietā aplūkotais nav “ziņojums” šīs normas izpratnē, praksē trešās valsts valstspiederīgajiem tiktu ļauts pamest dalībvalsti, kurā tie lūguši starptautisko aizsardzību, un to lūgt atkal citā dalībvalstī un viņi šā iemesla dēļ nevarētu tikt nosūtīti uz pirmo dalībvalsti, un nebūtu pat iespējams identificēt viņu sākotnēji veiktos pasākumus, izmantojot Eurodac sistēmu. Šāda situācija nopietni ietekmētu Dublinas sistēmas darbību, apdraudot īpašo statusu, kāds Dublinas III regulā ir piešķirts pirmajai dalībvalstij, kurā ticis iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums.

Ņemot vērā visus šos apstākļus, tāds rakstveida dokuments kā pamatlietā aplūkotais, kuru izstrādājusi valsts iestāde un kurš apliecina, ka trešās valsts valstspiederīgais ir lūdzis starptautisko aizsardzību, ir uzskatāms par “ziņojumu” šīs regulas 20. panta 2. punkta izpratnē.

(skat. 84., 85., 88., 91., 93., 95., 97. un 103. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)