ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

Kā to pamatoti pārsūdzētā sprieduma 21. punktā atgādinājusi Vispārējā tiesa, konfliktējošo apzīmējumu vizuālās, fonētiskās un konceptuālās līdzības sajaukšanas iespējas visaptverošam vērtējumam ir jābalstās uz šo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirtspējīgos un dominējošos elementus (skat. it īpaši spriedumus ITSB/Shaker, C‑334/05 P, EU:C:2007:333, 35. punkts, un Nestlé/ITSB, C‑193/06 P, EU:C:2007:539, 34. punkts).
16

Tomēr ir jāuzskata, ka attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, uz kuru, ņemot vērā to vērtību, neattiecas minētās direktīvas piemērošanas joma, tomēr ir jāpiemēro LESD pamatnoteikumi un vispārējie principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas pilsonības dēļ principi, kā arī no tiem izrietošais pārskatāmības pienākums, ja vien šiem iepirkuma līgumiem ir zināmas starpvalstu intereses, ņemot vērā konkrētus objektīvus kritērijus (šajā ziņā skat. spriedumu Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce u.c., C‑159/11, EU:C:2012:817, 23. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
7

Sestās direktīvas 5. pants bija formulēts šādi: “1. “Preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam. [..] 6. Ja nodokļa maksātājs savām vai tā personāla privātajām vajadzībām lieto preces, kas veido tā uzņēmējdarbībā ieguldīto līdzekļu daļu, vai arī šīs preces nodod bez maksas, vai, plašākā nozīmē, ja tās izmanto citiem mērķiem nekā savas uzņēmējdarbības vajadzībām, tad tādā gadījumā, ja [PVN] attiecīgajām precēm vai to sastāvdaļām bijis pilnīgi vai daļēji atskaitāms, šādu lietojumu uzlūko par piegādēm par atlīdzību. Savukārt šādi neuzlūko to, ka šīs preces izmanto, lai dotu paraugus vai mazas vērtības dāvanas nodokļa maksātāja uzņēmējdarbības vajadzībām. 7. Dalībvalstis var uzskatīt, ka piegādes par samaksu ir: a) tas, ka nodokļa maksātājs savas uzņēmējdarbības vajadzībām izmanto savas uzņēmējdarbības gaitā saražotas, uzbūvētas, iegūtas, apstrādātas, iepirktas vai importētas preces, ja [PVN] par šīm precēm nebūtu pilnīgi atskaitāms, ja tās būtu pirktas no cita nodokļa maksātāja; b) tas, ka nodokļa maksātājs lieto preces ar nodokli neapliekamam darījumam, ja [PVN] par šīm precēm kļūtu pilnīgi vai daļēji atskaitāms līdz ar to iegādi vai līdz ar to izmantojumu saskaņā ar a) apakšpunktu; [..].”
7

Saskaņā ar Direktīvas 2008/115 15. pantu “Turēšana apsardzībā”: “1. Ja vien konkrētajā gadījumā nav iespējams efektīvi piemērot citus pietiekamus, bet vājākus piespiedu līdzekļus, dalībvalstis var aizturēt un turēt apsardzībā tikai to trešās valsts valstspiederīgo, kam paredzēts piemērot atgriešanas procedūras, lai sagatavotos atgriešanai un/vai veiktu izraidīšanas procesu, jo īpaši tad, ja: a) pastāv bēgšanas iespējamība vai b) attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais izvairās no atgriešanas vai izraidīšanas procesa vai traucē tā sagatavošanu. Ikviena turēšana apsardzībā ir iespējami īsa, un tā turpinās tikai tik ilgi, kamēr veic izraidīšanas pasākumus, un to izpilda ar pienācīgu rūpību. 2. Rīkojumu par turēšanu apsardzībā izdod administratīvās vai tiesas iestādes. Rīkojumu par turēšanu apsardzībā izdod rakstiski un norāda faktiskos un juridiskos iemeslus. Ja rīkojumu par turēšanu apsardzībā ir izdevušas administratīvas iestādes, dalībvalstis: a) vai nu paredz rīkojuma par turēšanu apsardzībā likumīguma ātru juridisku pārskatīšanu iespējami īsā laikā no turēšanas apsardzībā sākuma brīža, b) vai arī nodrošina attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam tiesības vērsties tiesā, lai tā iespējami īsā laikā lemtu par viņa turēšanas apsardzībā likumību un pieņemtu attiecīgu lēmumu pēc iespējas ātrāk no attiecīgā tiesas procesa sākšanas brīža. Šādā gadījumā dalībvalstis nekavējoties informē attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo par iespēju veikt šādas darbības. Attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo nekavējoties atbrīvo, ja turēšana apsardzībā nav likumīga. 3. Visos gadījumos turēšanu apsardzībā pārskata ar pamatotu regularitāti vai nu pēc attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā pieteikuma saņemšanas, vai ex officio. Pagarinātas turēšanas apsardzībā gadījumā tiesu iestāde uzrauga minēto pārskatīšanu. 4. Ja izrādās, ka tiesisku vai citu apsvērumu dēļ izraidīšanai vairs nav pamatota iemesla, vai ja 1. punktā noteiktie apstākļi vairs nepastāv, turēšanu apsardzībā vairs neuzskata par pamatotu un attiecīgo personu nekavējoties atbrīvo. 5. Turēšana apsardzībā ir spēkā tik ilgi, kamēr saglabājas 1. punktā noteiktie apstākļi un kamēr tā ir nepieciešama, lai nodrošinātu sekmīgu izraidīšanu. Katra dalībvalsts nosaka ierobežotu turēšanas apsardzībā laikposmu, kas nedrīkst pārsniegt sešus mēnešus. 6. Dalībvalstis nedrīkst pagarināt 5. punktā minēto termiņu, izņemot pagarinājumu uz ierobežotu laikposmu, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem nepārsniedz papildu divpadsmit mēnešus gadījumos, ja neatkarīgi no to pamatotiem centieniem izraidīšanas procedūra varētu ieilgt šādu iemeslu dēļ: a) attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais atsakās sadarboties vai b) kavējas vajadzīgo dokumentu saņemšana no trešām valstīm.”
26

Beļģijas centrālā iestāde, saņēmusi no Polijas centrālās iestādes minētā nolēmuma par neatdošanu atpakaļ kopiju un attiecīgos dokumentus, 2014. gada 10. aprīlī šos lietas materiālus iesniedza Tribunal de première instance francophone de Bruxelles [Briseles franciski runājošās daļas Pirmās instances tiesas] kancelejā; tā lūdza pusēm iesniegt savus prasījumus. Tēva 2014. gada 9. jūlijā iesniegtie prasījumi šajā tiesā tika uzskatīti par prasības celšanu Tribunal de première instance francophone de Bruxelles priekšsēdētājam, kuram saskaņā ar Tiesu kodeksa 1322.i pantu, redakcijā, kas bija piemērojama pirms 2013. gada 30. jūlija Likuma par ģimenes lietu tiesas izveidi stāšanās spēkā, bija jurisdikcija izskatīt jautājumu par aizgādību pār bērnu saskaņā ar regulas 11. panta 6. un 7. punktu. Saskaņā ar Tiesu kodeksa 1322.i pantu prasības celšana minētajā tiesā aptur aizsāktās tiesvedības tiesās, kas izskata strīdus par vecāku atbildību vai ar to saistītas lietas. Pēc minētā likuma stāšanās spēkā lieta tika no jauna nodota Tribunal de la famille de Bruxelles [Briseles Ģimenes lietu tiesai].
11

Nesaņēmusi no Beļģijas Karalistes nekādu citu atbildi, Komisija tai 2011. gada 20. maijā nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot to divu mēnešu laikā no šā atzinuma saņemšanas brīža veikt tā izpildei nepieciešamos pasākumus.
42

Apstrīdētās direktīvas preambulas 5. apsvērums, saskaņā ar kuru apstrīdētās direktīvas noteikumiem ir lielāks spēks nekā Direktīvas 98/83 noteikumiem, pats par sevi neesot pietiekams, lai pārvarētu šo tiesisko nenoteiktību. Proti, divu tādu dokumentu līdzāspatāvēšana, kuros abos ir paredzēts viens un tas pats mērķis – iedzīvotāju veselības aizsardzība no dzeramā ūdens radioaktīvā piesārņojuma –, bet kuriem ir atšķirīgs saturs, izraisot neskaidrību, ko nevarot novērst ar atsauci uz principu lex specialis derogat legi generali [vispārējā tiesību norma ir spēkā tiktāl, ciktāl to neierobežo speciālā tiesību norma]. Katrā ziņā dalībvalstīm, piemērojot Direktīvu 98/83, esot pienākums saglabāt spēkā tiesību normas, kas pieņemtas, lai transponētu šīs direktīvas I pielikuma C daļu, kā arī II pielikumu, un ikviens indivīds varot atsaukties uz šī pienākuma pārkāpumu kompetentajās valsts tiesās. Šo pienākumu varot atcelt, vienīgi skaidri atceļot attiecīgās tiesību normas, kam esot nepieciešams izmantot LESD 192. panta 1. punktā norādīto juridisko pamatu. Tomēr no apstrīdētās direktīvas nepārprotami izriet, ka minēto normu neatcelšana nav notikusi vienkārši aizmiršanas dēļ. Parlamenta ieskatā turklāt nav pieļaujams, ka tiesību akta autors balstās uz principu par vispārējās tiesību normas spēkā esamību tiktāl, ciktāl to neierobežo speciālā tiesību norma, lai attaisnotu konfliktu starp diviem paša radītiem tiesību aktiem.
33

Visbeidzot Luksemburgas Lielhercogiste atzīst, ka Luksemburgas tiesībās nav noteikts ne secīgu uz noteiktu laiku ar epizodiski nodarbinātajiem izpildītājmākslas nozares darbiniekiem grozītā 1999. gada 30. jūlija likuma 4. panta izpratnē noslēgtu darba līgumu kopējais maksimālais ilgums Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ne arī šo līgumu atjaunojumu skaita ierobežojums Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Toties šo darba ņēmēju situāciju, kā norāda šī dalībvalsts, kas atsaucas uz spriedumu Márquez Somohano (C‑190/13, EU:C:2014:146, 45. punkts), raksturojot “objektīvu iemeslu” Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkta un Tiesas judikatūras izpratnē esamība. Konkrēti, minētie darba ņēmēji piedaloties individuālos un laika ziņā ierobežotos projektos, un no darba devējam sniegtās iespējas atjaunot uz noteiktu laiku noslēgtos līgumus ar šiem pašiem darba ņēmējiem izrietot zināms elastīgums, kā arī sociālās priekšrocības. Komisija turklāt atzīstot, ka strādāšana uz individuālu projektu bāzes ir objektīvs iemesls, kas attaisno secīgu līgumu uz noteiktu laiku slēgšanu. Šajā ziņā Luksemburgas Lielhercogiste atgādina, ka Tiesa spriedumā Kücük (C‑586/10, EU:C:2012:39, 56. punkts) ir atzinusi, ka, ja objektīvs iemesls izriet no veicamo darbu īpašā rakstura, tad tas, ka darba devējs ir spiests atkārtoti slēgt ar darbiniekiem līgumus uz noteiktu laiku, nenozīmē ne to, ka nepastāv šāds objektīvs iemesls Pamatnolīguma 5. klauzulas izpratnē, ne arī to, ka notiek ļaunprātīga izmantošana šīs klauzulas izpratnē.
–

runājot par noteikuma par līguma pirmstermiņa izbeigšanu parādnieka saistību neievērošanas noteiktā laikposmā dēļ iespējamo ļaunprātīgo raksturu, šai tiesai tostarp ir jāpārbauda, vai pārdevēja vai piegādātāja iespēja pieprasīt visas aizdevuma summas atmaksu ir atkarīga no tā, ka patērētājs nav izpildījis vienu no saviem pienākumiem, kam ir būtiska nozīme attiecīgajās līgumattiecībās, vai šī iespēja ir paredzēta gadījumos, kad šādai līguma neizpildei ir pietiekami nopietns raksturs attiecībā pret aizdevuma ilgumu un summu, vai šī iespēja ietver atkāpi no attiecīgajā jomā piemērojamajām vispārīgo tiesību normām, vai šī iespēja ietver atkāpi no vispārīgo tiesību normām attiecīgajā jomā, ja īpašu līgumtiesību normu nav un ja valsts tiesībās ir paredzēti adekvāti un efektīvi līdzekļi, kas ļautu patērētājam, kam tiek piemērots šāds līguma noteikums, novērst šīs aizdevuma atmaksas pieprasīšanas sekas. (skat. 64. –67. puktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības tiesību akta spēkā esamību var tikt noraidīts vienīgi tad, ja, lai gan prasība atcelt tiesību aktu par Savienības tiesību aktu būtu bijusi acīmredzami pieņemama, fiziska vai juridiska persona, kas varētu celt šādu prasību, atturas to darīt noteiktajā termiņā un atsaucas uz šā akta prettiesiskumu tiesvedībā valsts tiesā, lai mudinātu valsts tiesu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt attiecīgo prejudiciālo nolēmumu par šā akta spēkā esamību, tādējādi apejot galīgo raksturu, kāds attiecībā uz to ir šim aktam pēc prasības celšanas termiņa beigām (skat. šajā nozīmē spriedumus, 1994. gada 9. marts, TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, EU:C:1994:90, 18. punkts, un 2001. gada 15. februāris, Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, 30. punkts).

Judikatūras, kas balstīta uz 1994. gada 9. marta spriedumu TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90) un 2001. gada 15. februāra spriedumu Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101), izpratnē nav acīmredzams, ka būtu pieņemamas prasības atcelt tiesību aktu, ko Eiropas Savienības Vispārējā tiesā celtu personas, kuras ir tādā situācijā, kādā ir apelācijas sūdzības iesniedzēji pamatlietā, par Padomes 2010. gada 12. jūlija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 610/2010, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1285/2009, vai Savienības tiesību aktiem pirms šīs īstenošanas regulas par organizācijas “Tamililamas atbrīvošanas tīģeri (TAT)” iekļaušanu Padomes 2001. gada 27. decembra Regulas (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā.

Proti, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji pamatlietā paši netika iekļauti līdzekļu iesaldēšanas sarakstā.

Otrkārt, nav acīmredzams, ka šie akti tos skartu ‟individuāli” LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē. Proti, TAT organizācijas iekļaušanai līdzekļu iesaldēšanas sarakstā attiecībā uz personām, kas nav šī organizācija, ir vispārējs tvērums, jo tas liek nenoteiktam skaitam personu ievērot konkrētus ierobežojošus pasākumus attiecībā pret minēto organizāciju (skat. šajā nozīmē spriedumus, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija (C‑402/05 P un C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 241.–244. punkts, 2010. gada 29. jūnijs, E un F, C‑550/09, EU:C:2010:382, 51. punkts, un 2013. gada 23. aprīlis, Gbagbo u.c./Padome, no C‑478/11 P līdz C‑482/11 P, EU:C:2013:258, 56. punkts).

Visbeidzot, apelācijas sūdzību iesniedzēju pamatlietā situāciju tieši ietekmēja nevis Savienības tiesību akti par šo iekļaušanu, bet sankciju, kas pamatotas vienīgi ar Nīderlandes tiesībām, piemērošana, kurās tostarp tika ņemta vērā šī iekļaušana.

(skat. 70., 72.–75. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Šajā ziņā vajadzība veikt iepriekš minēto pārbaudi, kurai Padome ir tieši piekritusi saistībā ar šo apelācijas sūdzību, izriet it īpaši no Kopējās nostājas 2001/931 par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu 1. panta 4. punktā paredzētās prasības, – saskaņā ar kuru personas vai organizācijas sākotnējai iekļaušanai līdzekļu iesaldēšanas sarakstā ir jābūt pamatotai ar kompetentas iestādes pieņemtu lēmumu, – mērķa. Proti, šīs prasības mērķis ir aizsargāt attiecīgās personas vai organizācijas, nodrošinot, lai to sākotnējā iekļaušana šajā sarakstā notiktu, vienīgi balstoties uz pietiekami drošu faktisko pamatu. Tomēr šis mērķis var tikt sasniegts tikai, ja trešo valstu lēmumi, ar kuriem Padome pamato personu vai organizāciju sākotnējo iekļaušanu minētajā sarakstā, ir pieņemti, ievērojot tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

Šī nošķiršana ir izskaidrojama ar to, ka personas vai organizācijas atstāšana līdzekļu iesaldēšanas sarakstā tādējādi būtībā ir sākotnējās iekļaušanas sarakstā pagarināšana, un priekšnoteikums tai līdz ar to ir fakts, ka turpina pastāvēt risks, ka attiecīgā persona vai organizācija varētu iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās, kādu sākotnēji bija konstatējusi Padome, balstoties uz valsts lēmumu, kas tika izmantots par pamatu šai sākotnējai iekļaušanai sarakstā.

Runājot par sākotnējo iekļaušanu līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, ir jānorāda, ka attiecīgā persona vai organizācija ir aizsargāta it īpaši ar iespēju gan valstu tiesās apstrīdēt valstu lēmumus, kas ir izmantoti par pamatu šai iekļaušanai sarakstā, gan arī – Savienības tiesās – pašu iekļaušanu sarakstā.

Runājot par turpmākiem lēmumiem par līdzekļu iesaldēšanu, attiecīgā persona vai organizācija ir aizsargāta it īpaši ar iespēju vērsties pret tiem ar prasību Savienības tiesā. Pēdējai minētajai ir pienākums pārbaudīt, konkrēti, pirmkārt, vai ir izpildīts LESD 296. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu un vai līdz ar to norādītie motīvi ir pietiekami precīzi un konkrēti, kā arī, otrkārt, vai šie motīvi ir pamatoti.

Šajā kontekstā attiecīgā persona vai organizācija prasībā, kas ir vērsta pret tās atstāšanu līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, var apstrīdēt visus apstākļus, uz kuriem Padome balstās, lai pierādītu, ka turpina pastāvēt risks, ka tā varētu iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās, neatkarīgi no jautājuma par to, vai informācija par šiem apstākļiem ir gūta no valsts lēmuma, ko ir pieņēmusi kompetenta iestāde, vai arī no citiem avotiem. Apstrīdēšanas gadījumā Padomes ziņā ir pierādīt apgalvoto faktu pamatotību un Savienības tiesas ziņā – pārbaudīt to saturisko pareizību.

(skat. 69.–71. punktu)
Pasākumiem, kas ietver Savienības likumdevēja ziņā atstāto politisko izvēli, to obligātā rakstura dēļ, lai sasniegtu ar lauksaimniecības un zivsaimniecības kopējām politikām saistītos mērķus, ir jābūt pamatotiem ar LESD 43. panta 2. punktu. Turpretī to pasākumu pieņemšanai, kas attiecas uz zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu, nav jāizdara šāda izvēle, jo šādiem pasākumiem ir galvenokārt tehnisks raksturs un tos ir paredzēts pieņemt, lai īstenotu noteikumus, kas pieņemti, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu.

Savienības akta juridiskā pamata izvēle ir jābalsta uz objektīviem apstākļiem, ko ir iespējams pārbaudīt tiesā un kuru vidū īpaši jāizceļ attiecīgā akta mērķis un saturs. Runājot par salīdzināmo robežlielumu noteikšanu, kas ir tikai pamatelements intervences cenu noteikšanai attiecīgajām precēm, Regulas Nr. 1308/2013, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju, 7. pantā, no šī panta 2. punkta izriet, ka šie robežlielumi tiek turpmāk pārskatīti, ņemot vērā objektīvus kritērijus, īpaši izmaiņas ražošanā, ražošanas izmaksas un tirgus tendences. Šāda pārskatīšana ir jāveic, galvenokārt veicot tehniskus un zinātniskus vērtējumus, un tātad ir jānošķir no pasākumiem, kuri ir saistīti ar politiskiem lēmumiem, kas ir tikai Savienības likumdevēja ziņā. Galvenokārt tehnisku elementu vērtēšana, lai paredzētu pasākumus cenu noteikšanai, ir prerogatīva, ko LESD 43. panta 3. punkts piešķir Padomei.

Tā kā Regulā Nr. 1308/2013 nav neviena cita elementa, kas ļautu korekti noteikt atšķirību starp attiecīgo robežlielumu pārskatīšanu un to pirmo noteikšanu, un ņemot vērā apstākli, ka intervences cenas veidojas no salīdzināmajiem robežlielumiem, ir jāsecina, ka minēto robežlielumu noteikšana ir cenu noteikšanas pasākums. Līdz ar to Regulas Nr. 1308/2013 7. pants bija jāpieņem, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu. Šo secinājumu neatspēko arguments, ka Regulas Nr. 1308/2013 7. pantam esot mērķi, kas ir minēti gan LESD 43. panta 2. punktā, gan LESD 43. panta 3. punktā, un ka tādēļ, ņemot vērā LESD 43. panta 2. punkta mērķu pārākumu, šīs regulas 7. pants neesot atceļams. Proti, LESD 43. panta 2. punktam un LESD 43. panta 3. punktam ir atšķirīgi mērķi un katram no tiem ir konkrēta piemērošanas joma. Tādējādi, tāpat kā Padomei ir jāievēro savas kompetences robežas, nosakot pasākumus, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, arī Savienības likumdevējam ir jāievēro tam piešķirtās kompetences robežas, nosakot pasākumus, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu.

(sal. ar 61., 65. un 70.–74. punktu)
Lieta C‑592/14

European Federation for Cosmetic Ingredients

pret

Secretary of State for Business, Innovation and Skills

un

Attorney General

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesību aktu tuvināšana — Kosmētikas līdzekļi — Regula (EK) Nr. 1223/2009 — 18. panta 1. punkta b) apakšpunkts — Kosmētikas līdzekļi, kuros ietilpst sastāvdaļas vai sastāvdaļu kombinācijas, kas, “lai panāktu atbilstību šīs regulas prasībām”, ir pārbaudītas izmēģinājumos ar dzīvniekiem — Aizliegums laist Eiropas Savienības tirgū — Apjoms”

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2016. gada 21. septembra spriedums

Tiesvedība – Lūgums atkārtoti sākt mutvārdu procesu – Prasība atļaut iesniegt apsvērumus par tiesību jautājumiem, kuri skarti ģenerāladvokāta secinājumos – Nosacījumi procesa atkārtotai sākšanai (LESD 252. panta 2. punkts; Tiesas Statūtu 23. pants; Tiesas Reglamenta 83. pants) Eiropas Savienības tiesības – Interpretācija – Metodes – Gramatiska, sistēmiska un teleoloģiska interpretācija Tiesību aktu tuvināšana – Kosmētikas līdzekļi – Regula Nr. 1223/2009 – Aizliegums laist tirgū sastāvdaļas, kas ir pārbaudītas izmēģinājumos ar dzīvniekiem – Piemērošanas joma – Pārbaužu izmēģinājumos ar dzīvniekiem veikšana trešajās valstīs, lai izstrādājumus tirgotu šajās valstīs – Iekļaušana – Nosacījums – Minētajās pārbaudēs iegūto datu izmantošana saistībā ar lūgumu apstiprināt attiecīgo izstrādājumu drošumu laišanai Savienības tirgū (Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1223/2009 18. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
Regulas Nr. 800/2008, kas atzīst noteiktas atbalsta kategorijas par saderīgām ar kopējo tirgu, piemērojot LESD 87. un 88. pantu, 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja atbalsta shēmā dabas resursu nodokļu samazinājumu veidā nav skaidras atsauces uz šo regulu, citējot tās nosaukumu un norādot tās publikācijas atsauci Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, tad ar šo pantu netiek pieļauts, ka šī shēma tiek uzskatīta par tādu, kas atbilst nosacījumiem, lai tā saskaņā ar minētās regulas 25. panta 1. punktu tiktu uzskatīta par atbrīvotu no LESD 108. panta 3. punktā paredzētā paziņošanas pienākuma.

Neraugoties uz ikviena pasākuma iepriekšēju paziņošanu, ar kuru tiek plānots ieviest vai grozīt jaunu atbalstu un kas ir viens no valsts atbalsta kontroles sistēmas pamatelementiem, ja dalībvalsts pieņemts atbalsta pasākums atbilst atbilstošajiem Regulā Nr. 800/2008 paredzētiem nosacījumiem, šī dalībvalsts var atsaukties uz iespēju tikt atbrīvotai no paziņošanas pienākuma. Un otrādi – no Regulas Nr. 800/2008 preambulas 7. apsvēruma izriet, ka valsts atbalsts, uz kuru šī regula neattiecas, ir pakļauts LESD 108. panta 3. punktā paredzētajam paziņošanas pienākumam. No tā izriet, ka vispārīgā noteikuma jēga, kas ir paziņošanas pienākums, Regula Nr. 800/2008 un tajā paredzētie nosacījumi ir jāsaprot šauri. Šai sakarā Regulas Nr. 800/2008 3. panta 1. punktā minētais nosacījums, saskaņā ar kuru atbalsta shēmā – lai to varētu atbrīvot no LESD 108. panta 3. punktā paredzētā paziņošanas pienākuma – ir jābūt tiešai atsaucei uz šo regulu, nav vienkārša formalitāte, bet tas ir obligāts, jo, to neievērojot, atbrīvojums no šāda pienākuma saskaņā ar minēto regulu netiek piešķirts.

(sal. ar 36., 37., 51. un 52. punktu un rezolutīvo daļu)
LESD 267. pants un Reglamenta 94. pants, skatot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu un 48. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāda valsts tiesību norma, ar kuru iesniedzējtiesai ir uzlikts pienākums atstatīt sevi no lietas izskatīšanas, pamatojoties uz to, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tā ir izklāstījusi šīs lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus.

Proti, savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāstot pamatlietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, iesniedzējtiesa tikai pilda no LESD 267. panta un Reglamenta 94. panta izrietošās prasības. Šādos apstākļos tas, ka iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāsta pamatlietas atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus, atbilst sadarbības prasībai, kas raksturīga prejudiciālā nolēmuma procedūrai, un būtībā nepārkāpj ne Hartas 47. panta otrajā daļā paredzētās tiesības uz taisnīgu tiesu, ne arī tiesības uz nevainīguma prezumpciju, kas ir garantētas tās 48. panta 1. punktā. Šajā ziņā tādas valsts tiesību normas rezultātā, atbilstoši kurai tas, ka valsts tiesnesis lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāsta attiecīgās lietas faktiskos un juridiskos apstākļus, ir objektivitātes trūkums, valsts tiesnesis, iespējams, izvēlēsies atturēties uzdot prejudiciālus jautājumus Tiesai, lai izvairītos vai nu no sevis atstatīšanas un disciplinārsoda piemērošanas, vai no nepieņemamu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas. Tādējādi šāda norma aizskar valsts tiesu prerogatīvas, kas tām ir atzītas LESD 267. pantā, un tādējādi Tiesas un valsts tiesu sadarbības, kura izveidota ar prejudiciālā lūguma procedūru, iedarbīgumu.

(sal. ar 22., 23., 25. un 26. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)