Pagaidu versija

ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 27. oktobrī ( )

Lieta C‑389/21 P

Eiropas Centrālā banka (ECB)

pret

Crédit Lyonnais

(Apelācija – Ekonomikas un monetārā politika – Kredītiestāžu prudenciālā uzraudzība – Regulas (ES) Nr. 1024/2013 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 3. punkts – Sviras rādītāja aprēķināšana – Atteikums atļaut kredītiestādei izslēgt noteiktus riska darījumus no sviras rādītāja aprēķina – Regulas (ES) Nr. 575/2013 429. panta 14. punkts – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Pārbaudes tiesā standarts – Sarežģīts tehnisks novērtējums – Politikas rīcības brīvība)





I. Ievads

1. “Bāzele III” ir starptautiski noteikts pasākumu kopums, kuru Bāzeles Banku uzraudzības komiteja izstrādājusi, reaģējot uz 2007.–2009. gada finanšu krīzi, un kura mērķis ir stiprināt banku regulējumu, uzraudzību un riska pārvaldību. Viens no svarīgākajiem Bāzeles III sistēmas un tās ieviešanas Eiropas Savienībā elementiem ir “sviras rādītāja” ieviešana, kuru aprēķina kā bankas kapitāla rādītāja attiecību pret bankas kopējo riska darījumu rādītāju, kas izteikts procentos. Sviras rādītājs ļauj novērtēt banku pakļautību pārmērīgas aizņemto līdzekļu izmantošanas riskam, kas var piespiest tās veikt neparedzētus korektīvus pasākumus savā uzņēmējdarbības plānā, tostarp finansiālu grūtību izraisītu aktīvu pārdošanu, kas var radīt būtiskus zaudējumus.

2. Eiropas Centrālā banka (ECB) savā apelācijas sūdzībā apstrīd Vispārējās tiesas 2021. gada 14. aprīļa spriedumu Crédit lyonnais/ECB ( ), ar ko tika atcelts tās lēmums, ar kuru tika atteikts piešķirt Crédit Lyonnais pilnīgu atbrīvojumu no sviras rādītāja prasībām attiecībā uz tās riska darījumiem, kas saistīti ar noteiktiem regulētiem krājkontiem.

3. Šajā apelācijas sūdzībā ir izvirzīts viens sistēmiska un konstitucionāla rakstura jautājums: ES tiesu pārbaudes standarts, vērtējot citu iestāžu pieņemto administratīvo lēmumu likumību, ja šīm iestādēm ir rīcības brīvība.

4. Pastāv uzskats, ka šis temats, vismaz ES juristu vidū, “nav domāts vājajiem” ( ), jo ir izraisījis būtiskas diskusijas gan praktizējošu juristu, gan akadēmiķu vidū ( ). Tādējādi šī lieta dod Tiesai iespēju vairāk iztirzāt šo jautājumu. Lai gan tiesu prakse šajā jautājumā ir bagātīga (un, manuprāt, kopumā pamatota), uzskatu, ka daži galvenie jēdzieni un principi attiecībā uz šo pārbaudes standartu būtu jāprecizē.

II. Vispārīga informācija

5. Crédit Lyonnais ir akciju sabiedrība, kas dibināta saskaņā ar Francijas tiesību aktiem un ir licencēta kā kredītiestāde. Tā ir Crédit Agricole SA meitasuzņēmums, kas kā tāds ir pakļauts ECB tiešai prudenciālajai uzraudzībai.

6. 2015. gada 5. maijā Crédit Agricole savā un Crédit Agricole grupas vienību, t.sk. Crédit Lyonnais, vārdā lūdza ECB atļauju izslēgt no sviras rādītāja aprēķina riska darījumus, ko veido summas, kuras saistītas ar regulētajiem produktiem ( ) un kuras tai bija jāpārskaita Francijas valsts iestādei Caisse des dépôts et consignations (CDC). Šis pieprasījums ir iesniegts saskaņā ar 429. panta 14. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 ( ), kas bija spēkā attiecīgajā brīdī ( ).

7. Saskaņā ar tobrīd spēkā esošās Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu “kompetentās iestādes var atļaut iestādei izslēgt no riska darījumu novērtējuma riska darījumus, kas atbilst visiem šādiem nosacījumiem: a) tie ir riska darījumi ar publiskā sektora struktūru; b) tie tiek uzskatīti par riska darījumiem saskaņā ar 116. panta 4. punktu; c) tie izriet no noguldījumiem, kurus iestādei ir juridisks pienākums nodot a) apakšpunktā minētajai publiskā sektora struktūrai, lai finansētu vispārējas nozīmes ieguldījumus”.

8. ECB 2016. gada 24. augustā pieņēma Lēmumu ECB/SSM/2016‑969500TJ5KRTCJQWXH05/165 (turpmāk tekstā “2016. gada lēmums”), kurš pieņemts saskaņā ar Padomes Regulas (ES) Nr. 1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko [ECB] uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību, 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 10. pantu ( ), kā arī Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. pantu un ar kuru tā atteica Crédit Agricole atļauju izslēgt no sviras rādītāja aprēķina riska darījumus ar CDC, ko veido daļa no regulētajos uzkrājumos noguldītajām summām, kuras prasītājai bija jānodod šai iestādei.

9. Crédit Agricole apstrīdēja 2016. gada lēmumu Vispārējā tiesā, kas ar 2018. gada 13. jūlija spriedumu ( ) šo lēmumu atcēla. Vispārējā tiesa konstatēja, ka ECB, izskatot Crédit Agricole lūgumu, bija pieļāvusi i) tiesību kļūdu, piemērojot Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu, un ii) acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

10. 2018. gada 26. jūlijā Crédit Agricole savā vārdā, kā arī dažādu Crédit Agricole grupas, kurā ietilpst Crédit Lyonnais, struktūru vārdā no jauna lūdza atļauju no sviras rādītāja aprēķina izslēgt summas, kuras tām ir jāpārskaita CDC.

11. 2019. gada 3. maijā ECB pieņēma Lēmumu ECB‑SSM‑2019‑FRCAG‑39 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 10. pantu, kā arī Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu. Ar apstrīdēto lēmumu ECB atļāva no Crédit Agricole un grupai piederošo sabiedrību sviras rādītāja aprēķina izslēgt to noguldīto regulēto uzkrājumu summu daļu, kas tām bija jāpārskaita CDC, izņemot Crédit Lyonnais, attiecībā uz kuru tika piešķirta tikai 66 % atkāpe no šādiem obligātiem pārskaitījumiem.

12. Apstrīdētā lēmuma 2.1. punktā ECB konstatēja, ka Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta a)–c) apakšpunktā izklāstītie nosacījumi ir izpildīti. Pēc tam apstrīdētā lēmuma 2.2. punktā ECB atgādināja, ka, piešķirot šo atbrīvojumu, tai ir rīcības brīvība, un izklāstīja metodoloģiju, kas pieņemta, izskatot atbrīvojuma pieprasījumu. Šajā metodoloģijā ir ņemti vērā trīs elementi: centrālās administrācijas kredītspēja, aktīvu ārkārtas pārdošanas risks un riska darījumu koncentrācija. Katram no šiem elementiem ir piešķirts procentuāls atbrīvojums, lai šo trīs elementu kombinācija nodrošinātu kopējo piešķiramo atbrīvojumu.

13. Attiecībā uz Francijas centrālās valdības kredītspēju ECB apstrīdētā lēmuma 2.2.1. punktā konstatēja, ka nepastāv īpaši prudenciāli jautājumi. Tomēr tā arī norādīja, ka ārējās kredītreitingu iestādes Francijas valstij nav piešķīrušas augstāko iespējamo reitingu un ka Francijas valsts tirgotajiem piecu gadu kredītriska mijmaiņas darījumiem ir vērā ņemama saistību neizpildes varbūtība.

14. Attiecībā uz aktīvu ārkārtas pārdošanas risku apstrīdētā lēmuma 2.2.2. punktā ECB konstatēja, ka pozīciju korekcijas ar CDC laikposma sekas varēja būt tādas, ka kredītiestādei varēja nākties veikt aktīvu ārkārtas pārdošanas darījumus, lai veiktu atmaksājumus noguldītājiem, kamēr tā gaida CDC veikto līdzekļu pārskaitījumu. ECB apgalvoja – lai gan termiņš, kas ir īsāks nekā piecas dienas, nozīmē gandrīz tūlītēju pārskaitījumu, kurā ir ietverts tikai ierobežots ārkārtas pārdošanas risks, pozīciju korekcijas ar CDC sistēmā bija paredzēts termiņš, kas var sasniegt desmit dienas. Šajā saistībā ECB norādīja, ka neseno banku krīžu laikā 10–30 % kredītiestāžu noguldījumu tika izņemti mazāk nekā piecu dienu laikā un ka regulētajiem uzkrājumiem ir augstāka likviditāte nekā krājkontiem.

15. Attiecībā uz riska darījumu ar CDC koncentrācijas vērtējumu apstrīdētā lēmuma 2.2.3. punktā ECB uzsvēra solidaritātes mehānisma esamību grupā Crédit Agricole, kas ietver tiesisku pienākumu saistītajām struktūrām sniegt savstarpēju atbalstu kapitāla un likviditātes veidā, un tas pamato to, ka saistīto struktūru koncentrācijas risku vērtē grupas līmenī. Tomēr ECB norādīja, ka uz Crédit Lyonnais neattiecās minētais solidaritātes mehānisms un ka tāpēc koncentrācijas risks attiecībā uz šo sabiedrību bija jāvērtē subkonsolidēti. Ciktāl riska darījumu ar CDC proporcija attiecībā pret Crédit Lyonnais pirmā līmeņa kapitālu 2015. gadā bija 134 % un 2018. gadā – 231 %, ECB konstatēja riska darījumu ar CDC koncentrācijas riska esamību.

16. ECB secināja, ka, lai mazinātu ietekmi, kāda uz kapitālu bija noguldījumu masveida izņemšanai, bija piesardzīgi Crédit Lyonnais sviras rādītāja aprēķinā iekļaut noteiktu riska darījumu ar CDC līmeni, ko tā noteica 34 % apmērā.

III. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

17. Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts 2019. gada 12. jūlijā, Crédit Lyonnais cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Pamatojot šo prasību, Crédit Lyonnais izvirzīja trīs pamatus, pirmkārt, par LESD 266. panta pārkāpumu, kas izriet no 2018. gada sprieduma nepareizas izpildes ( ), otrkārt, par Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta un 400. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu un, treškārt, par ECB pieļauto acīmredzamo kļūdu vērtējumā, izvērtējot tās lūgumu.

18. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, izskatīja pirmo pamatu, kuru tā sadalīja trīs daļās. Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja gan šī pamata pirmo daļu (par Francijas valsts kredītspēju), gan otro daļu (par riska darījumu koncentrācijas līmeni). Attiecībā uz šā pamata trešo daļu (par aktīvu ārkārtas pārdošanas risku) Vispārējā tiesa noraidīja atsevišķus argumentus, vienlaikus uzskatot, ka citus argumentus vislabāk būtu vērtēt kopā ar tiem, kas ir izvirzīti saistībā ar trešo pamatu ( ). Tālāk Vispārējā tiesa izvērtēja un kā nepamatotu noraidīja otro pamatu ( ).

19. Pēc tam Vispārējā tiesa pārbaudīja Crédit Lyonnais argumentus (izvirzītus pirmā un trešā pamata kontekstā), kuros tā kritizēja ECB veikto aktīvu pārdošanas riska novērtējumu. Vispārējā tiesa savu analīzi sāka ar to, ka šajā ziņā ECB, lai secinātu, ka šāds risks pastāv attiecībā uz līdzekļiem, kas Crédit Lyonnais bija jāpārskaita CDC, balstījās galvenokārt uz diviem iemesliem: regulēto uzkrājumu likviditāti un neseno banku krīžu pieredzi. Attiecībā uz pirmo aspektu Vispārējā tiesa norādīja, ka saskaņā ar 2018. gada sprieduma secinājumiem ECB bija jāveic analīze, kurā tiktu ņemtas vērā regulēto uzkrājumu īpašības ( ).

20. Tomēr Vispārējā tiesa uzskata, ka ECB to nav izdarījusi trīs iemeslu dēļ. Pirmkārt, ECB neesot ņēmusi vērā regulēto uzkrājumu “drošu ieguldījumu” raksturu. Vispārējā tiesa uzskatīja par pierādītu, ka banku krīzes laikā regulētajos uzkrājumos ieguldītās summas parasti palielinās. Otrkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka regulētie uzkrājumi, visticamāk, neveicina pārmērīgas sviras veidošanos, jo tie jāpārskaita CDC un tos nevar ieguldīt riskantos vai nelikvīdos aktīvos. Treškārt, Vispārējā tiesa uzsvēra, ka uz regulētajiem uzkrājumiem attiecas divkārša valsts garantija gan noguldītājiem, gan kredītiestādēm ( ).

21. Otrām kārtām, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka regulēto uzkrājumu likviditāte pati par sevi nevar pamatot ECB konstatējumus par iespēju, ka bankai var rasties nepieciešamība izmantot aktīvu ārkārtas pārdošanu, gaidot CDC līdzekļu pārskaitījumus. Lai pamatotu savus secinājumus šajā ziņā, ECB bija atsaukusies uz vienu piemēru, kas – pēc Vispārējās tiesas domām – nebija atbilstošs, jo tas attiecās uz produktiem, kas nebija līdzīgi šajā lietā aplūkotajiem produktiem ( ).

22. Pamatojoties uz to, Vispārējā tiesa secināja, ka ECB, izvērtējot aktīvu ārkārtas pārdošanas risku, nav ņēmusi vērā regulēto uzkrājumu īpatnības (kā prasīts 2018. gada spriedumā) un – plašākā nozīmē – nav ņēmusi vērā visus konkrētās lietas būtiskos elementus, tādā veidā pārkāpdama labas pārvaldības principu. Tādējādi Vispārējā tiesa apmierināja trešā pamata pirmo daļu un pirmā pamata trešo daļu, atceļot apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to Crédit Lyonnais tika atteikts no tās sviras rādītāja aprēķina izslēgt 34 % no tās riska darījumiem ar CDC, un piesprieda ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

23. Savā apelācijas sūdzībā, kas Tiesā iesniegta 2021. gada 24. jūnijā, ECB lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest Crédit Lyonnais atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Savā 2021. gada 7. septembrī iesniegtajā atbildē uz apelācijas sūdzību Crédit Lyonnais lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt kā nepamatotu un piespriest ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

24. ECB 2021. gada 23. novembrī iesniedza atbildi, bet Crédit Lyonnais 2022. gada 17. janvārī iesniedza atbildes rakstu uz repliku. ECB un Crédit Lyonnais savu viedokli pauda arī tiesas sēdē Tiesā, kas notika 2022. gada 15. jūnijā.

V. Izvērtējums

25. ECB izvirza četrus apelācijas pamatus. Šie pamati attiecas uz: Vispārējās tiesas piemēroto pārbaudes tiesā standartu, izvērtējot apstrīdētā lēmuma tiesiskumu (A), pārsūdzētajā spriedumā ietvertā pamatojuma pietiekamību (B), apgalvoto apstrīdētā lēmuma un tai iesniegto pierādījumu sagrozīšanu Vispārējā tiesā (C) un Regulas Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 94. apakšpunkta un 429. panta 14. punkta interpretāciju (D).

26. Šajos secinājumos galvenā uzmanība tiks pievērsta pirmajam apelācijas pamatam, jo tas ne tikai izvirza jautājumu, kas ir šīs apelācijas tiesvedības pamatā, bet, kā jau minēts ievadā, tam ir arī sistēmiska konstitucionāla nozīme. Turpretī otrais, trešais un ceturtais apelācijas sūdzības pamats šķiet drīzāk “pakārtots” pirmajam pamatam, jo ar tiem būtībā tiek kritizēts veids un intensitāte, ar kādu Vispārējā tiesa veica apstrīdētā lēmuma pārbaudi. Tādējādi šie trīs pamati lielā mērā pārklājas ar pirmo pamatu. Tāpēc, ņemot vērā, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats, manuprāt, ir pamatots, šie trīs pamati tiks izskatīti īsāk.

A. Pārbaudes tiesā standarts (pirmais pamats)

1. Lietas dalībnieku argumenti

27. Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu ECB apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi pārbaudes tiesā robežas, tādējādi pārkāpjot iedibinātajā judikatūrā noteikto pārbaudes standartu. ECB uzskata, ka Vispārējā tiesa esot veikusi situācijas ex novo izvērtējumu un nav ņēmusi vērā tās rīcības brīvības robežu, ko likumdevējs uzticējis ECB prudenciālajos jautājumos.

28. ECB it īpaši norāda, ka Vispārējā tiesa ir veikusi regulēto uzkrājumu īpašību autonomu izvērtējumu, kas atšķīrās no ECB veiktā vērtējuma. Turklāt šis vērtējums esot balstīts uz kļūdainu gan apstrīdētā lēmuma, gan tam pamatā esošās faktiskās situācijas vērtējumu. Šajā ziņā ECB atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sarežģītu ekonomisko novērtējumu gadījumā attiecīgajai Savienības iestādei ir jābūt zināmai rīcības brīvībai, tāpēc tās pieņemtie akti ir pakļauti ierobežotai pārbaudei tiesā. ES tiesas nevar aizstāt kompetentās iestādes veikto sarežģīto faktu izvērtējumu ar savu vērtējumu.

29. Turklāt ECB norāda, ka Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktā tai skaidri piešķirta rīcības brīvība attiecībā uz iespēju izslēgt noteiktus riska darījumus no sviras rādītāja aprēķina. ECB uzskata, ka šādas rīcības brīvības esamība arī prasīja zināmu Vispārējās tiesas ierobežojumu. ECB apgalvo, ka, piemērojot apstrīdētajam lēmumam īpaši stingru pārbaudes standartu, Vispārējā tiesa lielā mērā esot atņēmusi tai šo rīcības brīvību.

30. Savukārt Crédit Lyonnais apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nav pieļāvusi tiesību kļūdu, jo tā nav pārkāpusi pieļaujamās pārbaudes tiesā robežas. Pēc Crédit Lyonnais domām Vispārējā tiesa esot konstatējusi, ka ECB neesot ņēmusi vērā atsevišķus analīzei būtiskus elementus un ka apstrīdētajā lēmumā izdarītie secinājumi neesot pamatoti ar tai iesniegtajiem pierādījumiem.

31. Vispārējā tiesa it īpaši norādīja – un pēc Crédit Lyonnais domām pareizi –, ka ECB bija jāņem vērā tas, ka spriedzes vai krīzes gadījumā regulēti uzkrājumi parasti tiek uzskatīti par “drošu ieguldījumu”, jo pastāv divkārša valsts garantija. Šī ir regulēto uzkrājumu īpašība, ko ECB Vispārējā tiesā neapstrīdēja. Turklāt Vispārējā tiesa secināja (pēc Crédit Lyonnais domām – arī pareizi), ka piemērs par riskiem, kas rodas līdzekļu masveida izņemšanas no bankām gadījumā, nevar pamatot ECB izdarītos secinājumus, jo šis piemērs attiecas uz cita veida kontiem.

2. Analīze

32. Lai vislabāk atbildētu uz šajā apelācijas sūdzības pamatā izvirzītajiem jautājumiem, uzskatu, ka vispirms ir lietderīgi aprakstīt attiecīgo juridisko kontekstu. Šim nolūkam ievada piezīmju formā īsumā atgādināšu dažus galvenos principus, kas attiecas uz ES institucionālo sistēmu un kas šķiet būtiski šajā lietā (a), un pēc tam izklāstīšu ECB lomu un pilnvaras prudenciālās uzraudzības jomā (b). Pēc tam paskaidrošu galvenos principus un jēdzienus, kas reglamentē pārbaudes tiesā standartu, ko piemēro jomās, uz kurām attiecas tā sauktā “papildu pārbaude” (c). Ņemot vērā šos principus, visbeidzot izvērtēšu pušu izvirzītos argumentus (d).

a) Ievada piezīmes (I): ES institucionālā sistēma

33. Vispirms vēlos atgādināt, ka saskaņā ar LES 13. panta 2. punktu Savienības iestādes “darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem” ( ). Šajā tiesību normā, kā uzskata Tiesa, “ir izteikts institucionālā līdzsvara princips, kas ir raksturīgs Savienības institucionālajai struktūrai, un tas nozīmē – katrai iestādei sava kompetence ir jāīsteno, ievērojot citu iestāžu kompetenci” ( ).

34. ECB kopā ar valstu centrālajām bankām ietilpst Eiropas Centrālo banku sistēmā (ECBS), kuras galvenais mērķis ir uzturēt cenu stabilitāti. Neierobežojot šo mērķi, ECBS uzdevums ir arī atbalstīt vispārējo ekonomisko politiku Eiropas Savienībā, lai veicinātu Eiropas Savienības mērķu sasniegšanu ( ). Šajā nolūkā LESD 132. pants un ECBS un ECB Statūtu 34. pants citastarp pilnvaro ECB “pieņemt lēmumus, kas vajadzīgi, lai veiktu uzdevumus, kuri ECBS uzticēti saskaņā ar Līgumiem un ECBS un ECB Statūtiem”.

35. ECB lēmumi tāpat kā jebkurš cits ES iestāžu akts principā ir prezumējami kā tiesiski, un to juridiskā iedarbība saglabājas tik ilgi, kamēr ar prasību atcelt aktu tie nav atsaukti vai atcelti, vai pasludināti par spēkā neesošiem sakarā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vai sakarā ar iebildi par spēkā neesamību ( ). Saskaņā ar LES 19. panta 1. punktu un ECBS un ECB Statūtu 35. pantu šo lēmumu “likumību pārbauda” Eiropas Savienības Tiesa.

b) Ievada piezīmes (II): ECB un prudenciālā uzraudzība

36. Viens no ECBS uzticētajiem pamatuzdevumiem ir veikt “prudenciālo uzraudzību” ( ), kas, vispārīgi runājot, ietver finanšu sistēmas uzraudzību kopumā, lai novērstu vai mazinātu tās stabilitātes riskus, un atsevišķu finanšu iestāžu uzraudzību, lai nodrošinātu to finanšu stabilitāti un augstu ieguldītāju un noguldītāju aizsardzības līmeni. Šajā kontekstā ar Regulu Nr. 1024/2013 ECB ir uzticēti daži īpaši uzdevumi, tostarp pilnvaras nodrošināt to tiesību aktu ievērošanu, kas kredītiestādēm nosaka prudenciālās prasības, tostarp attiecībā uz sviras efektu ( ).

37. Vēl viens būtisks tiesību akts šajā jomā ir Regula Nr. 575/2013, kuras mērķis ir pastiprināt Eiropas Savienības finanšu iestāžu prudenciālās prasības. Tas tiek darīts, citastarp nosakot, ka tām jāuztur pietiekams kapitāls, saistības, kas sedz zaudējumus, un likvīdi aktīvi, lai nodrošinātu to finansiālo stabilitāti. Galīgais mērķis ir padarīt šīs iestādes stabilākas un noturīgākas ekonomiskās spriedzes periodos ( ).

38. Konkrētāk – Regulas Nr. 575/2013 mērķis ir nepieļaut situācijas, kurās finanšu iestādes uzkrāj pārmērīgu riska darījumu apjomu attiecībā pret pašu kapitālu (turpmāk tekstā – “svira”) ( ). Patiešām, pārmērīga svira var palielināt to neaizsargātību, jo tas rada risku, ka šīm iestādēm var nākties veikt neparedzētus korektīvus pasākumus savā uzņēmējdarbības plānā, tostarp aktīvu ārkārtas pārdošanu, kas var radīt zaudējumus vai atlikušo aktīvu vērtējuma korekcijas ( ).

39. Šim nolūkam Regulā Nr. 575/2013 ir noteikts saistošs sviras rādītājs, kas neļauj bankām pārāk lielu daļu savas darbības finansēt ar parādiem. Tomēr saskaņā ar minētās regulas 429. panta 14. punktu, kas bija piemērojams attiecīgajā brīdī, iestāde varēja lūgt iestādēm atļaut no riska darījumiem, kas ir būtiski sviras rādītāja aprēķināšanai, izslēgt konkrētus riska darījumus, kuri atbilst šajā noteikumā izklāstītajiem nosacījumiem ( ).

40. Šajā tiesvedībā iesaistītie dalībnieki ir vienisprātis, ka attiecībā uz šādiem pieprasījumiem ECB bija rīcības brīvība. Patiešām, Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkts, kas bija piemērojams tajā laikā, noteica, ka “kompetentās iestādes var atļaut iestādei izslēgt [..]” ( ). Šā iemesla dēļ, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos argumentus, tagad pievērsīšos tam, kādā apjomā Eiropas Savienības Tiesai ir jāveic pārbaude tiesā, ja tiek apstrīdēta tāda ES tiesību akta likumība, kura pieņemšanai attiecīgajai ES iestādei ir rīcības brīvība.

c) Galvenie principi un jēdzieni attiecībā uz pārbaudes tiesā standartu

41. LESD 263. pantā ir noteikts Eiropas Savienības Tiesas veicamās pārbaudes tiesā tvērums, ja tiek apstrīdēta ES tiesību akta likumība: prasību atcelt tiesību aktu var iesniegt “saistībā ar kompetences trūkumu, būtisku procedūras noteikumu pārkāpumiem, Līgumu vai jebkuru ar to piemērošanu saistītu tiesību normu pārkāpumiem, kā arī sakarā ar pilnvaru nepareizu izmantošanu”.

42. Tomēr Līgumos nav minēts, kāds ir ES tiesās piemērojamais pārbaudes tiesā standarts. Jēdziens “pārbaudes standarts” parasti attiecas uz tās pārbaudes intensitāti, ko tiesas var veikt, pārbaudot apstrīdēto aktu likumību. No cita skatupunkta raugoties, pārbaudes standarts atbilst tam, ar cik lielu pietāti tiesas izturas pret iestādēm, kas pieņēmušas apstrīdētos aktus. Acīmredzot, jo augstāka ir pārbaudes intensitāte, jo zemāka ir attiecīgajai struktūrai veltītās pietātes pakāpe, un otrādi.

43. Šajā ziņā šķiet neapstrīdams, ka ES sistēmā pārbaudes tiesā intensitāte ir visaugstākā ( ) attiecībā uz, pirmkārt, “vienkāršu” (vai “primāro”) faktu konstatēšanu. Fakts ir vai nu patiess, vai arī nepatiess, un iespējama kļūda šajā ziņā ir pakļauta pilnīgai pārbaudei ES tiesās ( ). Otrkārt, ES iestādēm, kas nav Eiropas Savienības Tiesa, var būt zināma rīcības brīvība, piemērojot ES noteikumus, bet ne tos interpretējot. Patiesībā Eiropas Savienības Tiesai kā ES tiesību aktu augstākajai interpretētājai ir “jāizskaidro tiesību akts” ( ).

44. Tomēr saskaņā ar iedibināto judikatūru ES iestādēm tiek piešķirta zināma labvēlība, ja tām ir zināma rīcības brīvība attiecīgo noteikumu piemērošanā. Šajā kontekstā rīcības brīvību definētu kā tādu rīcības brīvību, ko ES primārās vai sekundārās tiesības (tieši vai netieši) piešķir ES iestādēm, lai tās varētu izvēlēties starp dažādiem likumīgiem rīcības virzieniem, piemērojot konkrētu noteikumu, lai sasniegtu konkrētu mērķi.

45. Cik man zināms, katrā tiesību sistēmā pastāv zināma veida tiesu iestāžu ierobežošana attiecībā pret administrāciju gadījumos, kad tai ir rīcības brīvība ( ). Man ir grūti iedomāties tiesību sistēmu, kas varētu pienācīgi darboties – vismaz no mūsdienu Rietumu demokrātijas viedokļa, kas balstās uz tādiem principiem kā varas dalīšana un institucionālais līdzsvars –, ja tiesu vara būtu pilnvarota atcelt un aizstāt katru administrācijas pieņemto lēmumu, pamatojoties uz jebkuru iemeslu.

46. Atgriežoties pie ES sistēmas, man šķiet, ka kopumā var izdalīt divas plašas rīcības brīvības kategorijas.

1) Rīcības brīvības kategorijas

47. Pirmkārt, daži ES noteikumi nepārprotami dod attiecīgajām ES iestādēm zināmu rīcības brīvību izvēlēties, vai un/vai kā rīkoties noteiktos apstākļos, pamatojoties uz dažiem politikas apsvērumiem. Šajā ziņā minēšu divus piemērus. Saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu Komisija var atzīt, ka daži valsts atbalsta veidi ir saderīgi ar iekšējo tirgu, ja ir izpildīti konkrēti nosacījumi. Saskaņā ar LESD 215. panta 2. punktu, ja to paredz lēmums, kas pieņemts saskaņā ar Līguma par ES V sadaļas 2. nodaļu, Padome var pieņemt ierobežojošus pasākumus pret fiziskām vai juridiskām personām un grupām vai nevalstiskām organizācijām. Saskaņā ar abiem noteikumiem atbildīgajai iestādei ir dota iespēja pieņemt lēmumu par politiski vispiemērotāko rīcības veidu. Šos gadījumus var saukt par “politikas” rīcības brīvības situācijām ( ).

48. Otrkārt, ir situācijas, kuras var dēvēt par “tehniska rakstura diskrētuma” situācijām ( ), kurās zināmas manevrēšanas iespējas attiecīgajām ES iestādēm ir saistītas ar to, ka attiecīgie ES noteikumi prasa sarežģītu tehnisku (piemēram, ekonomisku vai zinātnisku) novērtējumu, lai nodrošinātu, ka konkrētā situācija ir iekļauta īpašā (un relatīvi nenoteiktā) juridiskā jēdzienā. Piemēram, vai konkrēts atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu, jo tas “atbilst transporta koordinācijas vajadzībām” LESD 93. panta izpratnē? Vai konkrēts apstākļu kopums rada “pārmērīga budžeta deficīta risku” dalībvalstī LESD 126. panta 3. punkta izpratnē?

49. Attiecībā uz otro rīcības brīvības kategoriju es vēlētos izmantot iespēju, lai precizētu vienu jēdzienu. Manuprāt, novērtējums nav “sarežģīts” tikai tāpēc, ka attiecīgo faktu noteikšana nav vienkārša, bet gan tāpēc, ka tam ir nepieciešams sarežģīts, laikietilpīgs un uz specifiskām zināšanām balstīts process. Patiešām – būtu dīvaini uzskatīt, ka tiesneši var atturēties no efektīvas tiesiskās aizsardzības piešķiršanas personām ikreiz, kad lieta no faktu viedokļa nav skaidra ( ). Faktu sarežģītība neattaisno tiesnešu bezdarbību vai virspusīgumu.

50. Manuprāt, “sarežģīts” vērtējums ir tikai tāds, kad attiecīgos faktus nav iespējams noteikt objektīvi vai ar absolūtu pārliecību ( ), jo saprātīgas un labi informētas personas varētu vismaz zināmā mērā nebūt vienisprātis par faktu noskaidrošanas rezultātiem vai faktu juridisko kvalifikāciju ( ). Tā tas var būt gadījumā, kad attiecīgajai iestādei, piemēram, ir jāizmanto daži modeļi vai pieņēmumi, lai no vienkāršu faktu kopuma izdarītu secinājumus par noteiktiem sarežģītiem faktiem ( ) vai lai izdarītu dažus vērtējošus spriedumus, lai kvalificētu faktus un/vai noteiktu no tiem izrietošās tiesiskās sekas ( ).

51. Situācijas, kurās attiecīgajām iestādēm tiek izrādīta zināma cieņa, var konstatēt jau Tiesas darbības pirmsākumos ( ). It īpaši nozīmīgajā spriedumā Meroni Tiesa faktiski nošķīra divas rīcības brīvības kategorijas ( ).

52. Tomēr man jāatzīst, ka šo atšķirību ne vienmēr ir viegli noteikt. Patiešām, var apgalvot, ka tas, ka likumdevējs izmanto īpaši nenoteiktus un plaši formulētus jēdzienus, praksē nozīmē netiešu deleģējumu attiecīgajām iestādēm izdarīt dažas politiskas izvēles. Tomēr iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka starp abām kategorijām pastāv konceptuāla atšķirība. Parasti teiktu, ka tehniskā rīcības brīvība galvenokārt attiecas uz lēmumu pieņēmēja kognitīvo procesu, savukārt politikas rīcības brīvība galvenokārt attiecas uz tā gribas aktu ( ).

53. Tomēr, kas ir svarīgi šajā lietā, ES tiesas ir pieņēmušas salīdzinoši līdzīgu pieeju attiecībā uz pārbaudes tiesā standartu abās situācijās. Šis standarts ir pamatā tam, ko bieži dēvē par “papildu pārbaudi”. Šajā ziņā īpaši svarīgi ir divi judikatūras virzieni.

2) Papildu pārbaude(‑es) un acīmredzamas kļūdas

54. No vienas puses, saskaņā ar iedibināto judikatūru ES iestādēm ir piešķirta samērā plaša rīcības brīvība jomās, kurās to rīcība ir saistīta ar politisku, ekonomisku un sociālu izvēli un kurās tām ir jālīdzsvaro politiskie apsvērumi. Šādās situācijās pieņemtos pasākumus var ietekmēt tikai tad, ja tie ir acīmredzami nepiemēroti attiecībā uz mērķi, ko kompetentā iestāde cenšas sasniegt ( ).

55. No otras puses, sarežģītu tehnisku novērtējumu gadījumā Tiesa ir konsekventi uzskatījusi, ka pārbaude tiesā “aprobežojas ar to, lai pārbaudītu, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un pamatojuma izklāsts, vai fakti ir precīzi izklāstīti un vai nav pieļauta acīmredzama kļūda faktu izvērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana” ( ). Šajā ziņā Tiesa ir arī piebildusi, ka rīcības brīvības pastāvēšana attiecībā uz tehniskiem jautājumiem tomēr nenozīmē, ka ES tiesām būtu jāatturas no iestāžu veiktā tehniska rakstura informācijas izvērtējuma pārbaudes. Tostarp tiesai ir “ne vien jāpārbauda izvirzīto pierādījumu faktiskā precizitāte, uzticamība un konsekvence, bet arī jākontrolē, vai šie pierādījumi veido visu atbilstošo datu kopumu, kas jāņem vērā, izvērtējot sarežģītu situāciju, un to, vai tie pamato no tiem izdarītos secinājumus” ( ).

56. Šiem diviem judikatūras virzieniem, neraugoties uz dažām terminoloģiskām atšķirībām, par kuru nozīmi vēl runāšu vēlāk ( ), ir svarīgs kopīgs elements. Attiecībā uz apstrīdētā tiesību akta būtību ES tiesu iestādes var nosodīt attiecīgo iestādi tikai acīmredzamu kļūdu gadījumā.

57. Ņemot to vērā, gribētu piebilst, ka uzskatu, ka jēdziena “acīmredzams” lietošana šajā kontekstā ir nedaudz neveiksmīga. Patiešām, šis vārds varētu radīt priekšstatu, ka kļūdas, kas nav pietiekami acīmredzamas, ES tiesas nevērtēs ( ). Manuprāt, tā būtu nepareiza šī vārda izpratne. Šāda pieeja pārbaudei tiesā diez vai būtu saderīga, vispirms un galvenokārt, ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu, kurā tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību nav ierobežotas ar gadījumiem, kad ir acīmredzami pārkāptas personu tiesības un brīvības.

58. Manuprāt, jēdziens “acīmredzams” ir jāsaprot, atsaucoties uz prasītāja pienākumu atbilstoši prasītajam standartam ( ) pierādīt, ka attiecīgās iestādes veiktā analīze ir bijusi nepamatota vai izdarītie secinājumi nav ticami ( ). Kā minēts 43. punktā, vismaz teorētiskā līmenī kļūda, ko iestāde pieļāvusi, konstatējot vienkāršus faktus vai interpretējot tiesību normas, ir “melna vai balta” (tas ir, pareiza vai nepareiza) situācija. Turpretim, ja kompetentajai iestādei ir zināma rīcības brīvība attiecībā uz to, kā piemērot kādu noteikumu, pastāv (plašāks vai šaurāks, atkarībā no apstākļiem) iespēju loks, no kura šī iestāde var likumīgi izvēlēties. Tādējādi kļūda vērtējumā pastāv tikai tad, ja iestāde ir izvēlējusies rīcību, kas neietilpst tiesību normas pieļaujamās piemērošanas diapazonā.

59. Šie apsvērumi ved mani pie nākamā jautājuma, ko vēlos uzsvērt.

3) Nav “ex novo” pārskatīšanas

60. Saskaņā ar LESD 263., 267. un 277. pantu ES tiesas “pārbauda ES tiesību aktu likumību”, kas nozīmē to likumības, nevis lietderības pārbaudi. ES tiesas tikai kontrolē, vai apstrīdētais akts ir pieņemts atbilstoši attiecīgajām procesuālajām un materiālajām tiesību normām, ņemot vērā tās puses iesniegtos pamatus, kura apstrīd šī akta tiesiskumu, un tās iesniegtos pierādījumus ( ).

61. Tiesneši neizskata visu lietu vēlreiz, lai noteiktu, kāda, viņuprāt, būtu bijusi labākā rīcība attiecīgajai iestādei konkrētajos apstākļos. Tiesvedība ne tikai nav piemērota jebkādai ex novo pārskatīšanai ( ), bet – kas ir vēl svarīgāk – pastāv konstitucionāls iemesls, kurš aizliedz veikt pilnīgu tiesas pārbaudi attiecībā uz administrācijas diskrecionāro izvēli. Šādos gadījumos pilnvaras izdarīt šādu izvēli ir nepārprotami uzticētas citai iestādei, nevis Eiropas Savienības Tiesai ( ). Pārāk agresīva pārbaude tiesā aizskartu rīcības brīvību, kas iestādēm ir piešķirta, lai tās varētu efektīvi īstenot savas pilnvaras, tādējādi nonākot pretrunā principam par pilnvaru piešķiršanu iestādēm un izjaucot iestāžu līdzsvara principu ( ).

62. Tāpēc, kā to trāpīgi norādījusi ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott], lai konstatētu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nepietiek ar to, ka tiesneši tikai pauž atšķirīgu viedokli nekā iestāde, kas atbildīga par pārbaudāmo aktu. Ja faktu un pierādījumu kopums pamatoti pieļauj dažādus vērtējumus, nevar būt juridisku iebildumu, ja šī iestāde pieņem vienu no tiem, pat ja tas nav tas, ko ES tiesu sistēma uzskata par vēlamu. Acīmredzama kļūda vērtējumā pastāv tikai tad, ja attiecīgās iestādes izdarītie secinājumi vairs nav attaisnojami, ņemot vērā faktu un pierādījumu kopumu. Tas ir, ja, neraugoties uz iestādes rīcības brīvību, tās lēmumam nav saskatāms saprātīgs pamats ( ).

4) Konkrēta standarta noteikšana katrā gadījumā

63. Tomēr jāatzīst, ka katrā atsevišķā gadījumā noteikt precīzas iestādes pieļaujamās rīcības brīvības robežas – un līdz ar to arī pārbaudes tiesā intensitāti – dažkārt var būt sarežģīts uzdevums. Iestādes rīcības brīvība, pieņemot konkrētu lēmumu, katrā gadījumā ir acīmredzami atšķirīga un atkarīga no vairākiem mainīgajiem apstākļiem. Svarīgākie no šiem mainīgajiem apstākļiem, manuprāt, ir šādi.

64. Pirmkārt, abas 54. un 55. punktā minētās judikatūras nostādnes liecina, ka iestādēm tiek piešķirta lielāka rīcības brīvība, ja tās rīkojas likumdevēja statusā, nekā tad, ja tās rīkojas savu administratīvo funkciju kontekstā ( ). Kā ģenerāladvokāts F. Ležē [Ph. Léger] pamatoti norādīja lietā Rica Foods, pieņemot vispārpiemērojamus tiesību aktus, iestādēm “parasti ir jāizvērtē atšķirīgas intereses un tādējādi jāpieņem politiskās izvēles iespējas, kas izriet no to atbildības. “Politiska” rakstura diskrecionārā vara tādējādi atbilst politiskai atbildībai, ko [ES] noteikumi nodod kādai iestādei” ( ).

65. Saskaņā ar LES 10. panta 1. punktu “Savienības darbības pamatā ir pārstāvības demokrātija” ( ). Tādējādi ES tiesu iestāžu kompetencē nevar būt lemt par ES iestāžu, kurām to demokrātiskās leģitimitātes dēļ ir piešķirtas pilnvaras pieņemt tiesību aktus, politisko izvēli. Turpretim, ja tiesību aktam ir galvenokārt izpildes akta raksturs un tā iedarbība ir paredzēta tikai attiecībā uz vienu vai vairākām konkrētām personām, ES tiesām ir lielāka nepieciešamība aizsargāt šo personu tiesības pret iespējamu nelikumīgu administratīvu rīcību.

66. Otrkārt, šī judikatūra arī liecina, ka politikas rīcības brīvībai parasti vajadzētu nozīmēt lielāku rīcības brīvību attiecīgajai iestādei ( ). Arī tas, manuprāt, ir pamatoti. Patiešām, politikas diskrecionārās varas gadījumā attiecīgajai iestādei ir skaidri piešķirtas pilnvaras izvēlēties starp dažādiem rīcības virzieniem, kas visi ir likumīgi, pamatojoties uz tās veikto attiecīgo apstākļu izvērtējumu. Turpretim tehniskā rīcības brīvība parasti ir šaurāka, jo tā ir tikai (paredzamas vai neparedzamas) sekas tam, ka iestādei, lai piemērotu tiesību aktus, ir jāizvērtē sarežģītas situācijas, kurās daži no attiecīgajiem elementiem ir nenoteikti, spekulatīvi vai subjektīvi ( ). Turklāt novēroju, ka vairumā gadījumu politiskās rīcības brīvības īstenošana nozīmē arī zināmas tehniskās rīcības brīvības īstenošanu ( ), bet pretējais (ne vienmēr) ir taisnība ( ).

67. Treškārt – un vēl svarīgāk – ES iestādēm piešķirtā rīcības brīvība ir īpaši atkarīga no attiecīgo noteikumu formulējuma un mērķa. ES (konstitucionālais vai parastais) likumdevējs ir tas, kurš, pieņemot attiecīgās tiesību normas, deleģē iestādēm noteiktas pilnvaras un nosaka robežas, kurās tās var šīs pilnvaras īstenot ( ).

68. Paviršs ieskats dažādos ES noteikumos liecina, ka ES likumdevēja izvēle šajā jomā ir ļoti atšķirīga. Attiecībā uz politikas rīcības brīvību dažkārt noteikumi atstāj neierobežotu rīcības brīvību atbildīgajai iestādei ( ), savukārt citos gadījumos šī rīcības brīvība ir dažādā mērā ierobežota, nosakot faktorus, kas iestādei ir jāņem vērā ( ). Attiecībā uz tehnisku rīcības brīvību iestādes rīcības brīvība jo īpaši ir atkarīga, pirmām kārtām, no konstatējamās vai izvērtējamās situācijas sarežģītības un, otrām kārtām, no juridiskā jēdziena abstrakcijas vai atvērtības pakāpes, ar kuru šī situācija ir jāsaprot. Arī šie divi aspekti var ievērojami atšķirties. Piemēram, Tiesa ir norādījusi ( ), ka perspektīvas analīze ( ) pēc savas būtības atšķiras no pagātnes vai faktisko notikumu novērtējuma ( ). Turklāt, lai sniegtu faktu juridisko kvalifikāciju, var būt nepieciešams galvenokārt empīrisks izvērtējums ( ), vai arī noteikti vērtējoši spriedumi ( ).

69. Ceturtkārt, rīcības brīvības īstenošanas pārbaudes intensitātei ir jābūt atkarīgai arī no pieteikuma iesniedzēja norādīto tiesību rakstura un iejaukšanās pakāpes. Kā Tiesa konstatēja spriedumā Digital Rights Ireland, “ja runa ir par iejaukšanos pamattiesībās, [attiecīgās ES iestādes] rīcības brīvības apjoms var izrādīties ierobežots atkarībā no vairākiem faktoriem, tostarp jo īpaši no [..] attiecīgo tiesību, ko garantē harta, rakstura, iejaukšanās rakstura un smaguma un iejaukšanās mērķa”. Nopietna iejaukšanās būtiskajos pamattiesību aspektos nozīmē, ka “[iestādes] rīcības brīvība ir ierobežota, kā rezultātā šīs rīcības brīvības pārbaudei jābūt stingrai” ( ).

70. Visbeidzot – bet ne mazāk svarīgi – man šķiet, ka juridiskais un faktiskais konteksts, kurā tiesību akts ir pieņemts, var ietekmēt arī attiecīgās iestādes rīcības brīvību un līdz ar to arī ES tiesu veikto šīs rīcības brīvības faktiskās īstenošanas pārbaudi.

71. Attiecībā uz pirmo aspektu domāju, piemēram, piesardzības principu sabiedrības veselības vai vides aizsardzības jomā ( ), vai nevainīguma prezumpcijas principu konkurences tiesību jomā ( ). Manuprāt, šo principu piemērošana atsevišķos gadījumos varētu novirzīt līdzsvaru uz rīcību vai bezdarbību vai dot attiecīgajai iestādei lielāku rīcības brīvību attiecībā uz konkrēta veida iejaukšanos nekā cita veida iejaukšanos.

72. Attiecībā uz otro aspektu ir saprotams, ka to, kā iestādes izmanto savu rīcības brīvību, ietekmē apstākļi, kas dominē to aktu pieņemšanas brīdī. Piemēram, kopš 2022. gada 24. februāra, kad Krievijas Federācija iebruka Ukrainā, var būt pēkšņi un būtiski mainījusies atbilstošā vide, kas attiecas uz ES enerģētikas politikas jomā veicamajām izvēlēm.

73. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka nepastāv vienota un specifiska pārbaudes tiesā intensitāte, kas būtu spēkā visos gadījumos, kad ES iestādēm ir zināma (politiska vai tehniska) rīcības brīvība attiecībā uz to, kā piemērot konkrētu noteikumu ( ). Es arī nedomāju, ka šajā ziņā varētu izstrādāt vienkāršu pārbaudi vai formulu ( ). “Papildu” pārbaude, uz ko ES tiesas parasti ir norādījušas, var būt vairāk vai mazāk margināla atkarībā no katras lietas konkrētajiem apstākļiem. Tādējādi ES tiesām katrā atsevišķā gadījumā, ņemot vērā visus attiecīgos apstākļus, ir jānosaka konkrētā pārbaudes intensitāte, kas jāpiemēro, pārbaudot iestādes rīcības brīvības izmantošanu ( ).

74. Protams, daži uzskata, ka skaidras pārbaudes trūkums var radīt juridisku nenoteiktību. Tomēr, kā minēts šo secinājumu iepriekšējos punktos, pareizo pārbaudes intensitāti var noteikt, pārbaudot attiecīgās iestādes rīcības brīvību, un zināmas norādes šajā ziņā var iegūt no ES institucionālo tiesību vispārējiem noteikumiem un principiem.

75. Ņemot vērā šos noteikumus un principus, tagad izvērtēšu pušu argumentus saistībā ar ECB pirmo apelācijas pamatu.

d) Izvērtējums

76. Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā būtībā atzina, ka ECB ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, noraidot Crédit Lyonnais lūgumu izslēgt no tās sviras rādītāja aprēķina visu tās riska darījumu ar CDC.

77. Tādējādi, lai izskatītu ECB pirmo apelācijas pamatu, ir jāpārbauda, vai Vispārējā tiesa, izdarot šo secinājumu, ir piemērojusi pareizu pārbaudes standartu. Vai Vispārējā tiesa, kā apgalvo ECB, ir veikusi aplūkojamās situācijas ex novo novērtējumu, neievērojot Savienības likumdevēja šai iestādei uzticēto rīcības brīvību prudenciālajos jautājumos? Vai arī Vispārējā tiesa ir tikai konstatējusi – kā apgalvo Crédit Lyonnais –, ka ECB ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz informāciju, kas nav patiesa, ticama un konsekventa?

78. Zināmā mērā solidarizējos ar Crédit Lyonnais izvirzītajiem argumentiem. No pirmā acu uzmetiena pārsūdzētā sprieduma tekstu patiešām var lasīt tā, ka Vispārējā tiesa savu uzdevumu pārbaudīt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu ir veikusi saskaņā ar šo secinājumu 55. punktā minēto iedibināto judikatūru, kas pienācīgi atgādināta pārsūdzētā sprieduma 98. un 99. punktā. Patiešām Vispārējā tiesa vienkārši konstatēja, ka: i) ECB savā analīzē nav ņēmusi vērā vai nav pienācīgi izvērtējusi atsevišķus situācijai būtiskus elementus (regulēto uzkrājumu kā “drošu ieguldījuma” raksturu, obligāto līdzekļu pārskaitīšanu CDC, divkāršās valsts garantijas esamību) un ii) galvenie apstrīdētajā lēmumā minētie elementi (regulēto uzkrājumu likviditāte un piemērs par nesenajām banku krīzēm) nepamato ECB izdarīto secinājumu.

79. Tomēr, rūpīgāk pārbaudot pārsūdzēto spriedumu, var secināt, kā apgalvo ECB, ka Vispārējā tiesa esot pārsniegusi vienkāršu apstrīdētā lēmuma likumības pārbaudi, de facto veicot patstāvīgu strīdīgās situācijas pārbaudi un galu galā aizstājot ECB viedokli ar savu viedokli.

80. Turpmākajās iedaļās vispirms paskaidrošu, kādēļ tādā lietā kā šī, manuprāt, īpaši agresīva ECB lēmuma pārbaudes pēc būtības forma nebija piemērota. Pēc tam pievērsīšos konkrētām pārsūdzētā sprieduma daļām, kas, manuprāt, liecina par Vispārējās tiesas šajā lietā piemēroto kļūdaino pārbaudes standartu.

1) ECB piešķirtā plašā rīcības brīvība

81. Esmu stingri pārliecināts, ka ES likumdevējs bija paredzējis ECB plašu rīcības brīvību saskaņā ar Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu (kas bija piemērojams attiecīgajā brīdī).

82. Pirmkārt, nav apstrīdams, ka šis noteikums piešķir ECB gan politisku, gan tehnisku rīcības brīvību, lemjot par to, vai konkrētajā situācijā jāpiešķir atbrīvojums un, ja jā, tad kādā mērā.

83. Otrkārt, attiecīgo noteikumu formulējumi norāda uz plašu rīcības brīvību abos aspektos. No vienas puses, ECB ir dota rīcības brīvība atļaut atbrīvojumu (“var”), neierobežojot šīs pilnvaras ar konkrētiem faktoriem vai parametriem, kas iestādei jāņem vērā, veicot novērtējumu. Tādējādi ECB ziņā ir noteikt atbilstošu attiecīgo interešu aizsardzības līmeni (īpaši riska līmeni, ko var uzskatīt par pieņemamu) un izstrādāt analītisko sistēmu, ko tā uzskata par šim nolūkam vispiemērotāko.

84. No otras puses, runājot par tehnisko rīcības brīvību, ECB ir jāveic ne tikai perspektīva analīze, bet arī analīze, kas balstīta uz vairākiem vērtējošiem spriedumiem un prognozēm, kuras ir ļoti spekulatīvas un neskaidras. Kāda noguldījumu apjoma izņemšana un kādā termiņā būtu sagaidāma līdzekļu masveida izņemšanas no bankām gadījumā? Vai šī banka spētu segt šos izņemtos līdzekļus, neveicot ārkārtas korektīvos pasākumus? Kāda ir šīs bankas pašu kapitāla summa, kas šādās situācijās varētu būt pamatoti nepieciešama, lai segtu neparedzētos zaudējumus ( )?

85. Treškārt, attiecīgajos tiesību aktos noteiktajam mērķim (vispirms nodrošināt kredītiestāžu stabilitāti un aizsargāt ieguldītājus un noguldītājus, kā arī visas finanšu sistēmas stabilitāti kopumā) ( ) ir visbūtiskākā vispārējā nozīme. Turpretī iejaukšanās attiecīgo banku ekonomiskajās brīvībās, kas izriet no atteikuma saskaņā ar Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu, ir salīdzinoši ierobežota, jo šīs bankas varētu brīvi veikt dažādus uzņēmējdarbības pasākumus, lai samazinātu pārmērīgu sviru.

86. Ceturtkārt, no iepriekš minētā izriet, ka ECB pieļautās I tipa kļūdas (t.i., kļūdaini pozitīvi rezultāti, kas izraisa pārmērīgu stingrību) būtu daudz mazāk nozīmīgas nekā II tipa kļūdas (t.i., kļūdaini negatīvi rezultāti, kas izraisa pārmērīgu iecietību). Tādējādi ir skaidrs, ka īpaši neskaidros gadījumos vai gadījumos, kad šķiet, ka tas ir “tuvu izšķirošam aspektam”, ECB tiek dota lielāka rīcības brīvība, pieņemot lēmumu palikt drošajā pusē un tādējādi stingri piemērot attiecīgos noteikumus. Tas atbilst faktam, ka attiecīgie tiesību akti ir daļa no pasākumu kopuma, kas pieņemts, reaģējot uz 2007.–2009. gada finanšu krīzi, tieši ar mērķi cik vien iespējams novērst līdzīgu situāciju rašanos nākotnē ( ).

87. Iepriekš minētie apsvērumi liek man uzskatīt, ka, pieņemot lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu, ECB bija diezgan plaša rīcības brīvība gan izvērtējot attiecīgos apstākļus, gan nosakot atbrīvojuma esamību un apjomu ( ). Ja tas ir taisnība, no tā izriet, ka pārbaude tiesā nevar būt pārāk agresīva attiecībā uz apstrīdētā lēmuma būtiskajiem elementiem (atbilstošs aizsardzības līmenis pret pārmērīgas sviras riskiem, to elementu identitāte un nozīme, kas ņemti vērā, lai noteiktu šādu risku, robežsituācijās izdarītā izvēle u.c.), baidoties no šīs rīcības brīvības aizskāruma.

88. Turpmāk aplūkotajos pārsūdzētā sprieduma punktos ir norādīts, kāpēc, manuprāt, Vispārējā tiesa šajā ziņā ir pieļāvusi tiesību kļūdu.

2) Regulēto uzkrājumu “droša ieguldījuma” raksturs

89. Gan šajā apelācijas tiesvedībā, gan pirmās instances tiesvedības laikā Crédit Lyonnais lika būtisku uzsvaru uz regulēto uzkrājumu “drošu ieguldījumu” raksturu, un šo elementu ECB esot ignorējusi. Vispārējā tiesa šajā ziņā piekrita Crédit Lyonnais. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 107.–110. punktā pārmeta ECB, ka tā apstrīdētajā lēmumā nav minējusi šo regulēto uzkrājumu īpašību. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Crédit Lyonnais bija pietiekami pierādījusi, ka banku krīžu laikā noguldītāju veiktās līdzekļu izņemšanas dēļ noguldījumu apjoms regulētajos uzkrājumos Francijā nevis samazinās, bet gan palielinās, jo noguldītāji tos uzskata par drošu ieguldījumu ( ).

90. Tomēr pastāv zināma neatbilstība starp Vispārējās tiesas pārsūdzētajā spriedumā pausto argumentāciju un tās pārbaudītā lēmuma loģiku.

91. Apstrīdētajā lēmumā ECB neveica regulēto uzkrājumu radīto prudenciālo risku abstraktu novērtējumu. ECB konkrēti pārbaudīja Crédit Lyonnais konkrēto situāciju. Šķiet, ka saskaņā ar Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu patiešām ir nepieciešams konkrētā gadījuma novērtējums ( ).

92. Kā ECB norādīja apstrīdētā lēmuma 2.2. punktā, “ECB piešķir atbrīvojumu, ņemot vērā vispārējos prudenciālos riskus, kas saistīti ar prudenciālajai uzraudzībai pakļauto iestāžu īpašo situāciju un regulēto uzkrājumu specifiku” ( ). Faktiski ECB citastarp ņēma vērā Crédit Lyonnais riska darījumu ar CDC apmēru un pieauguma ilgumu, kā arī to, ka uz šo banku neattiecas Crédit Agricole grupas solidaritātes mehānisms.

93. Regulēto uzkrājumu “drošu ieguldījumu” raksturs – ko ECB nenoliedza nedz Vispārējā tiesā ( ), nedz arī šajā tiesā – ļoti iespējams var izraisīt to, ka noguldījumi vispārēji palielināsies ekonomikas un/vai finanšu krīzes periodos, kā to konstatēja Vispārējā tiesa. Tomēr tas pats par sevi neizslēdz iespēju, ka no konkrētas bankas var notikt masveida noguldījumu izņemšana, piemēram, no bankas, kuras stāvoklis pasliktinās tiktāl, ka noguldītāji sāk baidīties, ka tā drīzumā var kļūt maksātnespējīga.

94. ECB norādīja uz šo aspektu, atzīmējot, ka nekas neliedz noguldītājiem, kuri ir noraizējušies par konkrētas bankas pareizu darbību, izņemt no šīs bankas savus regulētajos uzkrājumos ieguldītos līdzekļus un veikt jaunu noguldījumu – joprojām regulētajos uzkrājumos – citā bankā, kas tiek uzskatīta par “veselīgāku”. Tomēr Vispārējā tiesa šādu argumentu nepieņēma.

95. Vispārīgāk runājot, Vispārējā tiesa neesot rūpīgi pārbaudījusi, kā noguldītāju uztvere par regulēto uzkrājumu drošu raksturu varētu faktiski ietekmēt viņu rīcību Crédit Lyonnais īpaši saspringtā periodā. Neesot pašsaprotami, ka Vispārējās tiesas secinājumi par regulēto uzkrājumu drošo ieguldījumu raksturu obligāti padarītu ECB apsvērumus par Crédit Lyonnais riskiem – ņemot vērā tās īpašo situāciju – neticamus vai nepamatotus. Turklāt nešķiet, ka pierādījumi, kas minēti pārsūdzētajā spriedumā par šo jautājum ( ), šajā ziņā sniegtu kādu papildu elementu.

3) Iespējamība, ka regulēti uzkrājumi var veicināt pārmērīgas sviras veidošanos

96. Tālāk pārsūdzētā sprieduma 111.–113. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka regulēti uzkrājumi, visticamāk, neveicina pārmērīgas sviras veidošanos. Vispārējā tiesa uzskata – tas notiek tāpēc, ka šie noguldījumi netiek atstāti kredītiestādes (brīvā) rīcībā, kura tos varētu ieguldīt pēc saviem ieskatiem, tostarp nelikvīdos vai riskantos aktīvos, bet tie ir obligāti jāpārskaita CDC.

97. Tomēr atkal nesaprotu, kā šāds secinājums padara ECB argumentāciju par nederīgu. Tas, ka Crédit Lyonnais attiecīgie riska darījumi izriet no noguldījumiem, kas jāpārskaita publiskā sektora iestādei, ir viens no nosacījumiem, kas jāizpilda, lai Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkts vispār būtu piemērojams. Tomēr, kā jau minēts, šī noteikuma piemērošana nav automātiska: ECB nav pienākuma piešķirt atbrīvojumu ikreiz, kad šie nosacījumi ir izpildīti, jo tai šajā ziņā ir rīcības brīvība.

98. Katrā ziņā apstāklim, ka CDC pārskaitītās summas nevar brīvi ieguldīt nelikvīdos vai riskantos aktīvos, ko uzsvēra Vispārējā tiesa, šajā kontekstā ir relatīva nozīme. Patiešām, lai aprēķinātu sviras rādītāju, riska darījumiem netiek atsevišķi piemērots riska svērums, bet tie visi tiek iekļauti riska darījumu rādītājā ( ). Standarta nostāja ir tāda, ka jāņem vērā visi riska darījumi neatkarīgi no to riska profila. Tikai izņēmuma kārtā dažus riska darījumus var atbrīvot no sviras rādītāja aprēķināšanas ( ), ja tiek uzskatīts, ka šiem riska darījumiem ir īpaši zems risks ( ), konkrētajos apstākļos ( ). Citāda noteikuma interpretācija būtu pretrunā sviras rādītājam raksturīgajai loģikai un mērķim un neņemtu vērā to, ka, tā kā Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkts ir izņēmums no vispārīga noteikuma, tas bija jāinterpretē šauri.

99. Tomēr, kā minēts iepriekš, pārsūdzētajā spriedumā nav norāžu par to, ka Vispārējā tiesa būtu vērtējusi, vai Crédit Lyonnais konkrētajā situācijā regulētos uzkrājumus varētu uzskatīt par tādiem, kam ir īpaši zems risks.

100. Tādējādi attiecībā uz šī elementa (noguldījuma obligātā nodošana CDC) nozīmi Vispārējā tiesa, šķiet, esot veikusi savu vērtējumu, nepaskaidrojot, kā tās konstatējumi šajā ziņā iekļaujas apstrīdētā lēmuma sistēmā. Tas ir mulsinoši, it īpaši tāpēc, ka Vispārējā tiesa, šķiet, ir apstiprinājusi ECB pieņemtās vispārējās metodoloģijas pareizību, lai pārbaudītu Crédit Agricole lūgumu par atbrīvojumu ( ).

4) Divkāršas valsts garantijas pastāvēšana

101. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 114. punktā norādīja, ka atšķirībā no parastajiem noguldījumiem regulētajiem uzkrājumiem ir divkārša valsts garantija.

102. Tas ir neapstrīdami, un faktiski tas ir skaidri norādīts apstrīdētajā lēmumā ( ). Tomēr Vispārējā tiesa arī šajā gadījumā nepaskaidroja, kā šis elements ir pretrunā ECB analīzei. Ja pareizi saprotu pārsūdzētā sprieduma 114. punktu, Vispārējā tiesa vēlējās tikai izcelt vēl vienu elementu, kas, pēc tās domām, padarīja maz ticamu līdzekļu masveida izņemšanas no bankām iespēju attiecībā uz regulētajiem uzkrājumiem: divkāršās valsts garantijas dēļ Crédit Lyonnais nebūtu pamata izņemt līdzekļus pat krīzes situācijā ( ).

103. Ja tas tā ir, Vispārējai tiesai, iespējams, vajadzēja paskaidrot iemeslus, kuru dēļ var uzskatīt, ka no lielākās daļas noguldītāju, kas ieguldījuši regulētos uzkrājumos, var sagaidīt racionālu rīcību situācijā, kas vismaz parastajiem noguldītājiem varēja izraisīt līdzekļu masveida izņemšanu no bankas. Man šķiet, ka nesenā pieredze gan Eiropā, gan citur rāda, ka šāda racionāla rīcība nebūt nav droša ( ). Situācijās, kad noguldītāju vidū pieaug panika un plašsaziņas līdzekļos parādās garas rindas, kurās cilvēki gaida, lai izņemtu savus noguldījumus, šķiet, pastāv nekontrolēta sniega bumbas efekta risks. Tomēr, neraugoties uz manu personīgo instinktu, ko, iespējams, veidoja mana tiešā pieredze ar 2012.–2013. gada Kipras finanšu krīzi, ciktāl ECB šo elementu nebija ņēmusi vērā, Vispārējai tiesai bija pienākums to skaidri aplūkot un pamatot savus secinājumus ar nepieciešamajiem pierādījumiem.

104. Turklāt uzskatu, ka bija jāiekļauj paskaidrojums par to, kā Vispārējās tiesas sausais apgalvojums pārsūdzētā sprieduma 114. punktā var tikt saskaņots ar tās iepriekšējiem konstatējumiem, ka ECB apstrīdētajā lēmumā bija pienācīgi ņēmusi vērā centrālās administrācijas saistību neizpildes risku, norādot, ka Francijas kredītreitings nebija augstākais iespējamais un ka kredītriska mijmaiņas darījumu kontekstā tās saistību neizpildes risks tika uzskatīts par zemu, bet ne neesošu ( ).

105. Jāatzīst, ka Vispārējā tiesa varēja uzskatīt, ka ECB ir kļūdaini izvērtējusi šo saistību neizpildes risku. Tomēr, neraugoties uz to, ka Crédit Lyonnais bija iesniegusi dažus argumentus par šo jautājumu, Vispārējā tiesa šajā ziņā nav paudusi nekādu nostāju ( ).

106. Tādējādi arī attiecībā uz šo elementu Vispārējā tiesa, šķiet, ir veikusi regulēto uzkrājumu īpašību un to nozīmes Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta izpratnē autonomu, proti, no apstrīdētā lēmuma teksta un loģikas zināmā mērā atrautu vērtējumu.

5) Regulēto uzkrājumu “likviditāte”

107. Pārsūdzētā sprieduma 115. un 116. punktā Vispārējā tiesa secina, ka, ņemot vērā tās konstatējumus par regulēto uzkrājumu īpašībām, regulēto uzkrājumu likviditāte pati par sevi nevarēja pienācīgi pamatot ECB secinājumu par aktīvu ārkārtas pārdošanas risku. Vispārējā tiesa norādīja, ka, dodot noguldītājiem iespēju izņemt savus noguldījumus, likviditāte arī veicina to, ka noguldītāji regulētos uzkrājumus uzskata par drošu ieguldījumu.

108. Šajā ziņā piekrītu Vispārējai tiesai – apstāklis, ka noguldītāji var brīvi un nekavējoties izņemt savus līdzekļus no bankas, pats par sevi nav izšķirošs elements, lai konstatētu aktīvu ārkārtas pārdošanas riska esamību. Tomēr, kā paskaidrots iepriekš, mani nepārliecina Vispārējās tiesas kritika attiecībā uz citiem elementiem, kurus ECB bija vai nebija ņēmusi vērā.

109. Vēl svarīgāk ir tas, kā Vispārējā tiesa raksturoja un apkopoja argumentāciju, ko ECB izmantoja apstrīdētajā lēmumā, un tas ir diezgan mulsinoši. Lasot pārsūdzēto spriedumu, var rasties iespaids, ka regulēto uzkrājumu likviditāte bija galvenais elements, ar kuru ECB pamatoja savu secinājumu.

110. Tomēr tā būtu diezgan neprecīza apstrīdētā lēmuma interpretācija. Pamatojums, ko ECB izmantoja šajā lēmumā, būtībā ir tāds, ka noguldītāju līdzekļu masveida izņemšanas no bankas gadījumā, piemēram, banku noguldījumu masveida izņemšanas gadījumā, Crédit Lyonnais varētu rasties grūtības segt izņemtos noguldījumus, neveicot ārkārtas pasākumus, jo ievērojama daļa tās noguldījumu tiek nodoti CDC, kam ir 10 dienu koriģējošais periods, kura laikā banka paliek atbildīga par izņemto noguldījumu.

111. Šajā kontekstā fakts, ka regulētie uzkrājumi ir īpaši likvīdi un ka tādējādi noguldītāji tos var viegli un nekavējoties izņemt, noteikti ir aspekts, kas ir svarīgs analīzei. Acīmredzot ārkārtas pārdošanas risks būtu daudz mazāks, ja noguldītājiem būtu juridiski vai praktiski šķēršļi tūlītējai līdzekļu izņemšanai. Tomēr tas nav galvenais analīzes elements. Vienkāršāk sakot, es teiktu, ka likviditāte ir nevis viens no riska avotiem, bet gan riska veicinātājs. Apstrīdētā lēmuma 2.2.2. punktā (samērā garāmejoša) atsauce uz likviditāti šajā ziņā ir diezgan zīmīga.

112. Turklāt Vispārējai tiesai, iespējams, ir taisnība, ka regulēto uzkrājumu likviditāte ir viens no iemesliem, kas padara tos pievilcīgus noguldītājiem finansiālās nenoteiktības periodos ( ). Tomēr arī šajā ziņā Vispārējās tiesas argumentācijā, šķiet, trūkst kāda elementa: vai ar noguldītāju vispārējo “drošības” sajūtu attiecībā uz regulētajiem uzkrājumiem pietiktu, lai atturētu noguldītājus no steigas izņemt savus līdzekļus, ja, piemēram, rastos kādas konkrētas problēmas saistībā ar Crédit Lyonnais finanšu stabilitāti?

113. Loģiski domājot, Vispārējās tiesas apsvērumi šajā jautājumā šķiet klasisks “abpusēji griezīgs zobens”. Ja regulēto uzkrājumu likviditāte veicina to, ka noguldītāji jūtas droši, jo ļauj viņiem jebkurā laikā brīvi izņemt savus līdzekļus, vai tas nenozīmē, ka šie noguldītāji patiešām vēlētos izņemt šos līdzekļus, kad situācija viņu bankā kļūtu satraucoša?

114. Tādējādi Vispārējās tiesas vērtējums šajā jautājumā esot nepilnīgs. Tas vēlreiz norāda uz to, ka Vispārējā tiesa nevis pārbaudīja apstrīdētajā lēmumā ietverto pamatojumu, bet gan veica savu situācijas izvērtējumu.

6) Piemērs saistībā ar neseno banku krīžu pieredzi

115. Pārsūdzētā sprieduma 117.–122. punktā Vispārējā tiesa apstrīdēja ECB apgalvojumu, saskaņā ar kuru neseno banku krīžu pieredze liecina, ka masveida izņemšana var notikt piecu dienu laikā. Vispārējā tiesa konstatēja, ka ECB šajā ziņā balstījās tikai uz vienu piemēru (turpmāk tekstā – “piemērs”) un ka šis piemērs attiecās uz parastajiem noguldījumiem, kas tādējādi vairākos aspektos atšķīrās no regulētajiem uzkrājumiem. Pamatojoties uz to, Vispārējā tiesa secināja – apgalvotais risks, ka masveida izņemšana varētu izraisīt Crédit Lyonnais aktīvu ārkārtas pārdošanu, nav pienācīgi pamatots ar pierādījumiem.

116. Varu piekrist Vispārējai tiesai, ka apstrīdētais lēmums šajā ziņā noteikti nav skaidrības un precizitātes paraugs. Tomēr Vispārējās tiesas kritika šajā jautājumā, šķiet, izriet no nepareizas šī lēmuma interpretācijas.

117. ECB negribēja salīdzināt šo piemēru ar Crédit Lyonnais situāciju. Atsauce uz neseno pieredzi bija paredzēta tikai tam, lai ilustrētu, cik ātri var notikt masveida līdzekļu izņemšana, ja rodas nopietnas šaubas par bankas stabilitāti, un vienlaikus iemeslu, kāpēc 10 dienu iespējamā kavēšanās starp noguldītāju veikto līdzekļu izņemšanu un CDC veikto summu atmaksu noteiktos apstākļos varētu būt problemātiska.

118. Faktiski ECB apstrīdētajā lēmumā atzina, ka pēdējā laikā nav notikusi līdzekļu masveida izņemšana no bankām saistībā ar līdzīgiem uzkrājumu veidiem. Tomēr ECB uzsvēra, ka prudenciālās bažas tai nav jāierobežo tikai ar riska veidiem, kas jau bija īstenojušies pagātnē ( ).

119. Tāpēc Vispārējai tiesai, iespējams, ir taisnība attiecībā uz abu situāciju ierobežoto salīdzināmību. Tomēr ar to nepietiek, lai atzītu ECB apsvērumus šajā jautājumā par spēkā neesošiem. Patiešām, Vispārējā tiesa i) neapstrīdēja ECB sniegto datu pareizību, ii) nepaskaidroja, kāpēc – pēc tās domām – Crédit Lyonnais gadījumā nevarēja piemērot 5 dienu termiņu, un iii) neapšaubīja ECB šajā kontekstā izmantoto matricu, kas diferencē atbrīvojuma procentuālo daļu atkarībā no attiecīgā publiskā subjekta atmaksājamās summas termiņa (mazāk nekā 5 dienas, no 5 līdz 10 dienām, no 10 dienām līdz vienam mēnesim un vairāk nekā viens mēnesis) ( ).

120. Turklāt pārsūdzētajā spriedumā nav paskaidrots, kāpēc piesardzīga pieeja un pastiprināta modrība no ECB puses nebūtu pamatota. Patiesībā man šķiet, ka, ņemot vērā attiecīgo ES tiesību aktu vispārējo mērķi (novērst jaunu finanšu krīžu rašanos), kā arī attiecīgo īpašo noteikumu mērķi (nodrošināt finanšu iestāžu drošību un stabilitāti, ierobežojot to sviras efektu), neaprobežoties ar prudenciālo novērtējumu tikai ar riskiem, kas īstenojušies pagātnē, ir saprātīga tiesību aktu piemērošana.

7) Pilnīga atbrīvojuma atteikuma nepamatotība

121. Visbeidzot – uzskatu par pamatotu ECB kritiku attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 126. punktu, kurā Vispārējā tiesa vispirms norādīja, ka, “ņemot vērā ECB izmantoto metodoloģiju”, iemesli, “kas attiecas attiecīgi uz centrālās valdības kredītspēju un CDC riska darījumu koncentrācijas līmeni, pieņemot, ka tie nav prettiesiski, nav uzskatāmi par pamatojumu prasītājai izsniegtajam atteikumam”. Pēc tam Vispārējā tiesa piebilda, ka, “pamatojoties uz šo metodoloģiju, ja būtu ņemti vērā tikai šie iemesli, ECB nebūtu atteikusi prasītājai pilnībā piešķirt atkāpi saskaņā ar Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu” ( ).

122. Šie apņēmīgie un tiešie paziņojumi ir mulsinoši. Pirmkārt, Vispārējā tiesa nekur neizdara secinājumus par to dažādo elementu individuālā izvērtējuma vispārējām sekām, kurus, pēc tās domām, ECB bija ignorējusi vai nebija pienācīgi izvērtējusi attiecībā uz Crédit Lyonnais aktīvu ārkārtas pārdošanas (zemo, īpaši zemo, nenozīmīgo, de facto neesošo?) riska līmeni. Otrkārt, pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa to esot izdarījusi, pārsūdzētajā spriedumā neesot nekāda konkrēta paskaidrojuma, kā tās konstatējumi attiecībā uz aktīvu ārkārtas pārdošanas risku būtu jāatspoguļo ECB metodoloģijā. Apstrīdētā sprieduma klusēšana šajā ziņā ir ievērojama, jo tā 126. punktā ietvertie apgalvojumi ir pamats apstrīdētā lēmuma atcelšanai ( ). Treškārt, Vispārējā tiesa, šķiet, pauž nostāju par to, ko ECB būtu darījusi, nevis par to, ko ECB būtu vai nebūtu darījusi, ja šie elementi būtu pareizi novērtēti. Atšķirība neesot terminoloģijas jautājums. Vispārējā tiesa neidentificē ECB administratīvās rīcības robežas, bet, šķiet, “iestājas ECB vietā”, ignorējot šīs iestādes plašo rīcības brīvību attiecībā uz būtisko novērtējumu saskaņā ar Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu.

8) Secinājums par pirmo pamatu

123. Parasti ir sagaidāms, ka ES Līgumos noteiktajā “likumības pārbaudes” sistēmā tiesas, kas izskata tādu lietu kā šī, analīzes sākumpunkts būs apstrīdētā tiesību akta teksts. Šajā analīzē parasti tiktu ņemta vērā minētā akta loģika un struktūra un pēc tam tiktu ņemta vērā attiecīgās iestādes izvirzīto argumentu secība, lai pamatotu iespējamo secinājumu. Galvenajam jautājumam vajadzētu būt tam, vai iestāde, kas pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, ņemot vērā tai piešķirto rīcības brīvību, saprātīgi piemēroja attiecīgo tiesību normu.

124. Iepriekš minētajās iedaļās izskaidroto iemeslu dēļ uzskatu, ka šajā lietā ir grūti atrast šādas pieejas elementus.

125. ECB analīzes kritika lielākoties izteikta dažos īsos pārsūdzētā sprieduma fragmentos, kuros dažkārt netika ņemta vērā attiecīgo jautājumu sarežģītība. Pēc tam Vispārējā tiesa šo analīzi aizstāj ar savu analīzi, kas balstās uz atsevišķu faktu elementu alternatīvu vērtējumu, bieži vien balstoties uz nepamatotiem apgalvojumiem vai pierādījumiem, kuru pierādījuma vērtība nebūt nav acīmredzama. Svarīgi ir tas, ka Vispārējā tiesa, šķiet, šos elementus esot vērtējusi atsevišķi, faktiski “nesavelkot kopsakarības”: nevērtējot šo elementu savstarpējo mijiedarbību un, kas ir vēl svarīgāk, nepaskaidrojot, kā šo elementu vērtējums atspoguļotos galīgajā iznākumā, tos integrējot ECB izmantotajā metodoloģijā, kuru – iespējams, ir vērts vēlreiz uzsvērt – Vispārējā tiesa nav kritizējusi.

126. It īpaši, kā pareizi norāda ECB, Vispārējā tiesa esot koncentrējusies tikai uz masveida izņemšanas iespējamības izvērtējumu īsā laika periodā, neņemot vērā sekas, kādas šī riska īstenošanās varētu radīt Crédit Lyonnais finansiālajam stāvoklim, ņemot vērā tās riska darījumu ar CDC līmeni. Šajā ziņā varētu teikt, ka Vispārējā tiesa labākajā gadījumā veica “pusi no darba”, aplūkojot regulēto uzkrājumu īpašības kopumā, bet – atšķirībā no ECB apstrīdētajā lēmumā ( ) – tā neizpildīja otru “pusi no darba”, proti, neizvērtēja Crédit Lyonnais konkrēto situāciju.

127. Visbeidzot – uzskatu, ka Vispārējā tiesa veica īpaši agresīvu pārbaudi attiecībā uz dažiem ECB veiktās analīzes elementiem (pieņemamā riska līmenis, šī riska novērtēšanā ņemto elementu identitāte un raksturs u.c.), un tās secinājumi šajā ziņā netika pamatoti ar pienācīgu pamatojumu un atbilstošiem pierādījumiem.

128. Tā vietā, lai pierādītu, ka apstrīdētajā lēmumā ECB ir nepamatoti piemērojusi Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu, Vispārējā tiesa veica Crédit Agricole lūguma piešķirt atbrīvojumu ex novo izvērtējumu, aizstājot ECB viedokli ar savu viedokli un tādējādi iejaucoties vērtējuma brīvībā, ko šajā lietā ECB bija piešķīris Savienības likumdevējs.

129. Tā kā Vispārējā tiesa apstrīdētajam lēmumam esot piemērojusi nepareizu pārbaudes standartu, pirmais apelācijas sūdzības pamats esot uzskatāms par pamatotu un pārsūdzētais spriedums esot jāatceļ.

B. Pamatojuma pietiekamība (otrais pamats)

1. Lietas dalībnieku argumenti

130. Ar otro pamatu ECB apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu. Pēc tās domām – pārsūdzētajā spriedumā neesot pienācīgi paskaidrots, kādā veidā tā esot pieļāvusi kļūdu, izvērtējot regulēto uzkrājumu dubultās valsts garantijas ietekmi.

131. Crédit Lyonnais norāda, ka Vispārējās tiesas pamatojums šajā ziņā ir skaidri izklāstīts pārsūdzētajā spriedumā. Crédit Lyonnais it īpaši atsaucas uz šī sprieduma 59. un 114.–122. punktu. Īsāk sakot, Vispārējā tiesa atzina par nepamatotu ECB viedokli, ka divkāršas valsts garantijas pastāvēšana attiecībā uz regulētiem uzkrājumiem nenovērš noguldītāju līdzekļu masveida izņemšanas risku īsā laika periodā.

2. Analīze

132. Uzskatu, ka šis apelācijas pamats ir nepamatots.

133. Apstrīdētajā spriedumā ietvertais pamatojums attiecībā uz valsts divkāršas garantijas nozīmi saistībā ar Crédit Lyonnais aktīvu ārkārtas pārdošanas risku ir īss un zināmā mērā nepārprotams. Tomēr, kā minēts 102. punktā, Vispārējās tiesas argumentu būtība šajā jautājumā kļūst skaidrāka, ja attiecīgos pārsūdzētā sprieduma fragmentus lasa plašākā kontekstā. Būtībā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka divkāršas valsts garantijas pastāvēšana attiecībā uz regulētiem uzkrājumiem padara maz ticamu līdzekļu masveida izņemšanu no bankām attiecībā uz šiem uzkrājumiem.

134. Tādējādi Vispārējās tiesas pamatojums ir pietiekami skaidrs. Tas, vai šis viedoklis ir pamatots ar nepieciešamajiem pierādījumiem, attiecas uz Vispārējās tiesas veiktās analīzes būtību, nevis uz tās pietiekamību.

C. Pierādījumu sagrozīšana (trešais pamats)

1. Lietas dalībnieku argumenti

135. Ar trešo apelācijas pamatu ECB apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, kas tai tika iesniegti tiesvedības gaitā. Pēc ECB domām, Vispārējā tiesa esot acīmredzami nepareizi interpretējusi atsevišķas apstrīdētā lēmuma daļas un sagrozījusi metodoloģiju, kas piemērota, lai izvērtētu Crédit Agricole lūgumu par atbrīvojumu.

136. It īpaši ECB apgalvo, ka tā ņēma vērā regulēto uzkrājumu “drošu ieguldījumu” raksturu un divkāršas valsts garantijas esamību. Attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā izmantotās metodoloģijas sagrozīšanu ECB apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā sekas, kādas šā riska īstenošanās varētu radīt Crédit Lyonnais finansiālajam stāvoklim, ņemot vērā augsto koncentrācijas līmeni. Vienkāršāk sakot, risks varētu būt diezgan neliels, bet, ja tas īstenotos, sekas bankai varētu būt ļoti nopietnas.

137. Turklāt – pēc ECB domām – Vispārējā tiesa esot sagrozījusi apstrīdētajā lēmumā izmantoto piemēru, padarot to par nosacījumu, lai novērtētu masveida izņemšanas risku īstermiņā, lai gan šī piemēra vienīgais mērķis esot bijis ilustrēt šāda riska īstenošanās iespējamās sekas. Visbeidzot, ECB apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini atsevišķi izvērtējusi kritērijus, kurus tā ņēma vērā savā metodoloģijā, lai gan šie kritēriji esot jāinterpretē kā savstarpēji atkarīgi.

138. Crédit Lyonnais uzskata, ka ECB apgalvojumi, ar kuriem tā pamato savu trešo apelācijas pamatu, jānoraida kā nepamatoti. Crédit Lyonnais uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā nav minēts regulēto uzkrājumu “droša ieguldījuma” raksturs. Attiecībā uz kritiku, kas izteikta saistībā ar Vispārējās tiesas secinājumiem par ECB izmantoto metodoloģiju, Crédit Lyonnais apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pareizi piemērojusi 2018. gada spriedumā noteikto nosacījumu, saskaņā ar kuru ECB bija pienākums apsvērt masveida izņemšanas iespēju, ņemot vērā regulēto uzkrājumu īpašības.

139. Crédit Lyonnais arī apgalvo, ka attiecīgā piemēra it kā ilustratīvais raksturs neatbrīvo ECB no pienākuma balstīties uz faktoriem, kas pakļauti pārbaudei tiesā. Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 126. punkta izriet – pēc Crédit Lyonnais domām –, ka Vispārējā tiesa neesot ignorējusi ECB savā metodoloģijā izmantoto kritēriju savstarpējo atkarību.

2. Analīze

140. Šis apelācijas sūdzības pamats mani nepārliecina.

141. Piekrītu atsevišķai ECB paustajai kritikai par to, kā Vispārējā tiesa interpretēja apstrīdēto lēmumu, un par veidu, kādā Vispārējā tiesa pārbaudīja lietas dalībnieku iesniegtos pierādījumus pirmās instances tiesvedībā. Tomēr nesaskatu nekādu acīmredzamu pierādījumu sagrozīšanu.

142. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šāda sagrozīšana ir tāda dokumenta interpretācija, kas ir pretrunā tā saturam. Šādai sagrozīšanai jābūt acīmredzamai no lietas materiālos esošajiem dokumentiem, un nav nepieciešams veikt jaunu faktu un pierādījumu izvērtējumu. Šajā ziņā nepietiek ar to, ka ir pierādīts, ka dokumentu var interpretēt citādi, nekā to interpretējusi Vispārējā tiesa: Vispārējai tiesai ir acīmredzami jāpārkāpj pierādījumu saprātīga izvērtējuma robežas( ).

143. Tomēr tā tas nav izskatāmajā lietā. Manuprāt, pārsūdzētā sprieduma problēma nav Vispārējās tiesas veiktās pārbaudes galīgais rezultāts. Patiešām, nav neviena būtiska konstatējuma, kas, pamatojoties uz lietas materiālos ietverto informāciju un dokumentiem, būtu acīmredzami nepareizs.

144. Vispārējās tiesas pieļautās kļūdas izriet no tā, kā Vispārējā tiesa veica šādu pārbaudi. Kā jau iepriekš paskaidrots, Vispārējā tiesa veica dažādu analīzes elementu un no tiem izrietošo seku ex novo izvērtējumu attiecībā uz ECB izskatāmo lietu. Tā to darīja, nepievēršot pietiekamu uzmanību ECB veiktajiem vērtējumiem un izmantotajai metodoloģijai, kā arī, vispārīgāk runājot, apstrīdētā lēmuma pamatā esošajai loģikai.

D. Regulas Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 94. apakšpunkts un 429. panta 14. punkts (ceturtais pamatojums)

1. Lietas dalībnieku argumenti

145. Visbeidzot – ceturtajā apelācijas sūdzības pamatā ECB apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 94. apakšpunktu un 429. panta 14. punktu.

146. Attiecībā uz pirmo noteikumu ECB apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, pārmērīgas sviras riska definīcijai pievienojot dažus kritērijus, kas nav noteikti attiecīgajos noteikumos (proti, brīvība izmantot jebkādus noguldījumus vai iespēja ieguldīt nelikvīdos vai riskantos aktīvos). Attiecībā uz pēdējo minēto noteikumu ECB uzskata, ka Vispārējās tiesas interpretācijas dēļ ECB ir liegta likumdevēja tai piešķirtā rīcības brīvība attiecībā uz to, vai noteiktus riska darījumus var atbrīvot no sviras rādītāja aprēķināšanas.

147. Crédit Lyonnais apstrīd ECB izvirzītos argumentus. Attiecībā uz Regulas Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 94. apakšpunktu Crédit Lyonnais noraida argumentu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa būtu pievienojusi kritērijus, kas šajā tiesību normā nav noteikti: tā uzskata, ka šī tiesa ir tikai konstatējusi, ka ECB nav ņēmusi vērā noteiktas regulēto uzkrājumu īpašības, norādot, ka šiem uzkrājumiem ir īpaši zems riska līmenis.

148. Attiecībā uz ECB argumentu par Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu Crédit Lyonnais norāda, ka Vispārējās tiesas izvēlētā šīs tiesību normas interpretācija nekādā ziņā neatņem ECB rīcības brīvību. Pēc Crédit Lyonnais domām ECB būtu bijusi tiesīga atteikt atbrīvojuma piemērošanu (pilnībā vai daļēji), ja, piemēram, regulētajiem uzkrājumiem nebūtu valsts garantiju vai ja tā būtu pierādījusi iespējamību, ka valsts faktiski varētu neizpildīt saistības.

2. Analīze

149. Attiecībā uz šo apelācijas pamatu atkal piekrītu Crédit Lyonnais.

150. Regulas Nr. 575/2013 4. panta 1. punkta 94. apakšpunktā “pārmērīgas sviras risks” definēts kā “risks, kas rodas no iestādes neaizsargātības, kuru izraisījusi faktiska vai iespējama svira tās finansējuma struktūrā, kuras dēļ var būt nepieciešami neparedzēti korektīvi pasākumi attiecībā uz uzņēmējdarbības plānu, tostarp finanšu grūtību izraisīta aktīvu pārdošana, kas varētu radīt zaudējumus vai atlikušo aktīvu vērtības korekcijas”.

151. Nesaprotu, kā Vispārējā tiesa šajā lietā būtu nepareizi piemērojusi jēdzienu “pārmērīgas sviras risks”. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa tikai norādīja, ka – tās ieskatā – ECB esot nepareizi izvērtējusi atbrīvojuma piešķiršanai būtiskos apstākļus, neņemot vērā vai pienācīgi neizvērtējot noteiktas regulēto uzkrājumu īpašības.

152. Turklāt Vispārējās tiesas sniegtā Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punkta interpretācija neatņem ECB rīcības brīvību. Patiešām – Vispārējās tiesas konstatējumi attiecās uz vienu konkrētu noguldījumu veidu, kas – pēc šīs tiesas domām – visticamāk, neizraisīs līdzekļu masveida izņemšanu, jo tam piemīt vairākas iezīmes, kas mudina noguldītājus šos noguldījumus uzskatīt par īpaši drošiem. Nekas pārsūdzētajā spriedumā neliecina, ka ECB nav rīcības brīvības, pieņemot lēmumus attiecībā uz citiem noguldījumu veidiem.

VI. Izvērtējuma sekas

153. Pirmais apelācijas sūdzības pamats, manuprāt, ir pamatots. Tādēļ pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.

154. Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas lēmumu, tā pati var taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja strīds ir izskatāmā stāvoklī, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.

155. Šajā lietā uzskatu, ka tiesvedības stadija ļauj Tiesai pieņemt galīgo nostāju lietā.

156. Ar pārsūdzēto spriedumu kā nepamatota tika noraidīta pirmā pamata pirmā un otrā daļa, kā arī otrais pamats. Crédit Lyonnais nav iesniegusi apelācijas sūdzību par šo spriedumu, tāpēc Vispārējās tiesas secinājumi par šiem jautājumiem ir ieguvuši res judicata spēku.

157. Tiesai atliek pārbaudīt, no vienas puses, pirmā pamata trešo daļu un trešā pamata pirmo daļu, piemērojot pareizu pārbaudes tiesā standartu (A). No otras puses, Tiesai ir jāpārbauda arī trešā pamata otrā un trešā daļa, par kurām Vispārējā tiesa nav lēmusi (B).

A. Pirmā prasības pamata trešā daļa un trešā prasības pamata pirmā daļa

158. Neuzskatu, ka Crédit Lyonnais izvirzītie argumenti saistībā ar pirmā prasības pamata trešo daļu un trešā prasības pamata pirmo daļu ir pārliecinoši.

159. Vispirmām kārtām, man ir diezgan skaidrs, ka, izvērtējot Credit Agricole lūgumu piešķirt atbrīvojumu, ECB ņēma vērā regulēto uzkrājumu specifiskās iezīmes. Šajā nolūkā pieņemtā vispārējā metodoloģija un novērtējums, kas izdarīts attiecībā uz konkrētiem šajā kontekstā vērā ņemtajiem elementiem, liecina, ka ECB novērtējumā ir ņemts vērā, kā regulēto uzkrājumu specifika varētu ietekmēt prudenciālos apsvērumus.

160. ECB apstrīdētajā lēmumā it īpaši ņēma vērā divkāršas valsts garantijas esamību, Francijas valsts saistību neizpildes risku un to, vai līdzekļu masveida izņemšana būtu “pietiekami liela un pēkšņa”, lai pamatotu apgalvotos riskus.

161. Tāpēc uzskatu, ka Crédit Lyonnais nav iesniegusi pārliecinošu argumentu, ka ECB no 2018. gada sprieduma un it īpaši tā 81. punkta nav izdarījusi nepieciešamos secinājumus. Turklāt iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ nekonstatēju acīmredzamu kļūdu ECB veiktajā vērtējumā attiecībā uz apstākļiem, kas ir būtiski tās lēmumam piešķirt tikai daļēju atbrīvojumu saskaņā ar Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu. Crédit Lyonnais nav pierādījusi, ka šajā ziņā izdarītais secinājums būtu ārpus rīcības brīvības, kas ECB šajā jautājumā būtu jābūt. ECB lēmums, ņemot vērā lietas apstākļus un ar attiecīgajām tiesību normām izvirzīto mērķi, nešķiet nepamatots vai neticams.

162. Līdz ar to secinu, ka pirmā pamata trešā daļa un trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida.

B. Trešā prasības pamata otrā daļa un trešā daļa

163. Savā prasībā Vispārējai tiesai Crédit Lyonnais apgalvo, ka ECB esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz centrālās valdības kredītspēju (apstrīdētā lēmuma 2.2.1. punkts) un tās riska darījumu ar CDC koncentrācijas līmeni (apstrīdētā lēmuma 2.2.3. punkts).

164. Šie pamati, manuprāt, neattaisno garu izskatīšanu.

165. Attiecībā uz pamata otro daļu īsā savas prasības Vispārējai tiesai fragmentā Crédit Lyonnais pārmeta ECB, ka tā neesot norādījusi nevienu elementu, kas pamatotu Francijas valsts iespējamās saistību neizpildes riska esamību. Pēc tam atbildes rakstā Crédit Lyonnais pārformulēja savu argumentāciju, norādot, ka tā nenoliedz minimāla Francijas valsts saistību neizpildes riska pastāvēšanu, bet apgalvo, ka šāds risks nevar pamatot atteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 575/2013 429. panta 14. punktu.

166. Katrā ziņā, neatkarīgi no precīza argumenta formulējuma, tas šķiet acīmredzami nepamatots.

167. Pirmkārt, kā jau minēts, ECB apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka ārējās kredītreitingu iestādes Francijas valstij nav piešķīrušas augstāko iespējamo reitingu un ka Francijas valsts tirgotajiem piecu gadu kredītriska mijmaiņas darījumiem ir nenozīmīga saistību neizpildes varbūtība. Otrkārt, acīmredzot Francijas valsts saistību neizpildes iespējamība nav iemesls (vai viens no iemesliem), kas attaisno daļēju atteikumu piešķirt atbrīvojumu Crédit Lyonnais. Crédit Agricole grupai piederošās citas kredītiestādes patiešām saņēma pilnīgu atbrīvojumu attiecībā uz regulētajiem uzkrājumiem. Treškārt, ciktāl viens no galvenajiem argumentiem, uz ko uzstāja Crédit Lyonnais, bija regulēto uzkrājumu drošais ieguldījumu raksturs, ko nosaka divkāršā valsts garantija, fakts, ka Francijas valsts saistību neizpildes risks tika uzskatīts par nenoliedzamu, šķiet, ir būtisks elements.

168. Attiecībā uz šī pamata trešo daļu nedomāju, ka Crédit Lyonnais apsvērumos, ko tā bija izvirzījusi pirmajā instancē vai apelācijas sūdzībā, būtu kāds papildu arguments, kas atšķiras no tiem, kurus Vispārējā tiesa pārbaudīja un noraidīja pārsūdzētā sprieduma 73.–88. punktā.

169. Pamatojoties uz iepriekš minēto, uzskatu, ka Crédit Lyonnais atcelšanas prasība ir jānoraida.

VII. Tiesāšanās izdevumi

170. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

171. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.

172. Šajā lietā ECB ir lūgusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā apelācijas sūdzība būtu jāapmierina un prasība jānoraida, Crédit Lyonnais būtu jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā, gan apelācijas instancē.

VIII. Secinājums

173. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:

– atcelt Vispārējās tiesas 2021. gada 14. aprīļa spriedumu Crédit lyonnais/ECB (T‑504/19, EU:T:2021:185);

– noraidīt Crédit Lyonnais celto atcelšanas prasību;

– piespriest Crédit Lyonnais atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā, gan apelācijas instancē.