ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Šā vērtējuma ietvaros strīdīgā lēmuma 69.–75. apsvērumā Komisija pārbaudīja, vai Itālijas iestādes bija vienpusēji uzlikušas apelācijas sūdzības iesniedzējai SPS Regulas Nr. 1191/69 1. panta izpratnē. Šajā ziņā Komisija uzskatīja, ka ne Itālijas iestādes, ne apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja uzrādīt aktu par tiesību piešķiršanu, kas attiektos uz pārskata periodu. Konkrēti, lai arī noteiktu SPS uzlikšana varēja tikt secināta no 1983. gada 25. janvāralegge regionale n. 16 – Interventi regionali in materia di servizi di trasporto pubblico locale per viaggiatori (Reģionālais likums Nr. 16 par reģionāliem pasākumiem vietējā sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu sniegšanai) (1983. gada 2. maijaGURI Nr. 118 un BU Campania Nr. 11), tā 2. pantā esot tikai paredzēts, ka “iespējamie zaudējumi un deficīts, ko nesedz reģionālās subsīdijas [..], jāsedz pašiem uzņēmumiem”. Tāpat, lai arī daži reģionālie akti, uz ko atsaukusies apelācijas sūdzības iesniedzēja, norādot, ka pārskata periodā pastāvēja zināmas līgumsaistības, šajos aktos neesot skaidri noteiktas saistības, kas būtu uzskatāmas par SPS, lai gan arī ir norādes par iespējamo to pastāvēšanu, un katrā ziņā to līgumiskā būtība izslēdzot vienpusējas uzlikšanas iespējamību. Runājot, konkrētāk, par saistību ievērot likmes pastāvēšanu, ar ko būtu attaisnots attiecīgais pasākums, Komisija uzskatīja, ka tās rīcībā nav neviena pierādījuma tam, ka šādas saistības faktiski tikušas uzliktas apelācijas sūdzības iesniedzējai.
1

Ar apelācijas sūdzību Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 25. septembra spriedumu Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO – M. J. Dairies (“BBQLOUMI”) (T‑328/17, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2018:594), ar kuru minētā tiesa noraidīja tās prasību, kas tikusi celta par Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas ceturtās padomes 2017. gada 16. marta lēmumu lietā R 497/2016‑4 attiecībā uz iebildumu procesu (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
12

Regulas Nr. 40/94 4. pantā, kurā definēti apzīmējumi, kas var veidot Kopienas preču zīmi, bija noteikts: “Kopienas preču zīme var tikt izveidota no visiem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski, jo īpaši no vārdiem – tostarp personvārdiem – modeļiem, burtiem, cipariem, preču vai to iepakojuma formas, ar nosacījumu, ka tās ir atšķiramas starp dažādu uzņēmumu precēm un pakalpojumiem [ka ar šo apzīmējumu palīdzību iespējams parādīt viena uzņēmuma preču un pakalpojumu atšķirību no citu uzņēmumu precēm un pakalpojumiem].”
28

Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka galīgajam lēmumam par iztiesāšanas stadijas izbeigšanu ir procesuāla nozīme, ciktāl atbilstoši tam lieta ir jānodod prokuratūrai, lai tā veiktu procesuālas darbības, un pats par sevi nepiešķir materiālas tiesības apsūdzētajiem. Tā uzskata, ka ar šo lēmumu apsūdzētie gūst priekšrocību, ciktāl lietas norise tiek novilcināta, un to nevar attaisnot, jo tādējādi tiek pārkāpts princips par apsūdzības krimināltiesību jomā izskatīšanu saprātīgā termiņā saskaņā ar to, ko Tiesa attiecībā uz to norāda sprieduma lietā Kolev 70.–74. punktā. Turklāt iesniedzējtiesa apgalvo, ka procesa iztiesāšanas stadijā esot iespējams ievērot procesuālās tiesības, kādas apsūdzētajiem izriet no Direktīvas 2012/13 saskaņā ar interpretāciju, ko Tiesa ir veikusi spriedumā lietā Kolev.
92

Tomēr no visa pārsūdzētā sprieduma lasījuma, it īpaši no tā 30., 31., 33. un 40. punkta, izriet, ka Vispārējā tiesa apstrīdētā lēmuma atcelšanā ir balstījusies nevis uz otro no tiem gadījumiem, kas minēts šī sprieduma 57. punktā atgādinātajā judikatūrā, bet uz apstākli, ka – atbilstoši tās izvēlētajai interpretācijai – Civildienesta noteikumu X pielikuma 1. punkta trešajā daļā ir noteikts skaidrs pienākums pieņemt VĪN visiem šī pielikuma noteikumiem, to skaitā tā 10. pantam.
35

Visbeidzot, attiecībā uz nepieciešamību nodrošināt grāmatvežu pakalpojumu kvalitāti Komisija uzskata, ka nevienu argumentu, kas attiecas uz advokāta profesiju, nevar attiecināt uz IPCF grāmatveža profesiju, jo šīs divas profesijas neesot salīdzināmas. Tā apgalvo, ka argumentācija, ko Tiesa izklāstījusi 2002. gada 19. februāra spriedumā Wouters u.c. (C‑309/99, EU:C:2002:98), šajā lietā nav izmantojama, jo šā sprieduma pamatojums, kurā runa ir, pirmkārt, par advokāta neatkarību un, otrkārt, par dienesta noslēpuma ievērošanu un nepieciešamību izvairīties no interešu konfliktiem, ir balstīts uz advokāta profesijas specifiku, kas to atšķir no citām profesijām. Tādējādi šī iestāde uzskata, ka interešu konflikts starp IPCF grāmatveža darbību, no vienas puses, un māklera, apdrošināšanas aģenta un nekustamā īpašuma aģenta darbību, kā arī ar bankām vai finanšu pakalpojumiem saistītu darbību, no otras puses, šeit nav pierādīts un ka tas katrā ziņā nevar būt nopietnāks par to, kas ņemts vērā minētajā spriedumā.
50

Proti, ņemot vērā sociālo kontekstu un elementus, uz kuriem šajā ziņā atsaukusies apelācijas sūdzības iesniedzēja, un it īpaši faktu, ka vārdiskais apzīmējums “Fack Ju Göhte” atbilst – kā to pārsūdzētā sprieduma 2. un 19. punktā norādījusi arī Vispārējā tiesa – apelācijas sūdzības iesniedzējas producētas vācu kinokomēdijas nosaukumam, kurai 2013. gadā Vācijā bijuši vieni no lielākajiem panākumiem kino jomā un kuru kopš tās iznākšanas uz kinoekrāniem ir noskatījušies vairāki miljoni kinoskatītāju, Vispārējā tiesai, lai no tiesību viedokļa pietiekami konstatētu, ka plaša vācu valodā runājoša sabiedrība uztver reģistrācijai pieteikto preču zīmi kā pretrunā esošu vispārējiem morāles principiem, nevarēja tikai veikt abstraktu šīs preču zīmes un izteiciena angļu valodā, kuram šī sabiedrība pielīdzina šīs preču zīmes pirmo daļu, vērtējumu.
12

Pēc dalības FSE kapitālā nodošanas FSI ar 2017. gada 24. aprīļadecreto‑legge n. 50 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (Dekrētlikums Nr. 50 – Ārkārtas finanšu pasākumi un iniciatīvas, lai palīdzētu reģionālajām vai vietējām pašvaldībām, turpmākās darbības, lai atbalstītu teritorijas, ko skārušas seismiskas aktivitātes, un attīstības pasākumi) (2017. gada 24. aprīļaGURI Nr. 95 kārtējais pielikums; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 50/2017”), pēc grozījumiem – 2017. gada 21. jūnija Likums Nr. 96 (2017. gada 23. jūnijaGURI Nr. 31 kārtējais pielikums) 47. panta 7. punktu ir grozīts 2016. gada Stabilitātes likuma 1. panta 867. punkta sestais teikums, to aizvietojot ar šādu tekstu: “Neskarot šajā punktā paredzētos pienākumus, 2016. gadā tiek atļauti izdevumi 70 miljonu EUR apmērā. Attiecīgos līdzekļus ieskaita [FSE] kapitālā, lai tos izmantotu saskaņā ar Savienības tiesisko regulējumu šajā jomā un saistībā ar sabiedrības pārstrukturēšanas plānu tikai saistību – ja nepieciešams, arī agrāko – segšanai un infrastruktūras sektora finansiālo vajadzību segšanai. Netiek skarti akti, pasākumi un darījumi, kas jau īstenoti saskaņā ar [2016. gada 4. augusta dekrētu] [..].”
27

Šādos apstākļos tribunal de première instance francophone de Bruxelles nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Direktīvas [90/435] 4. pants kopsakarā ar citiem [Savienības tiesību] aktiem ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts iestādes regulējums kā [1992. gada CIR] un [AR/CIR 1992], redakcijās, kas piemērojamas 2011. taksācijas gadam, kurā ir noteikts, ka, izvēloties atbrīvojuma no nodokļa sistēmu (atturēšanās aplikt ar nodokli sadalīto peļņu, ko ir guvis mātesuzņēmums, pamatojoties uz asociāciju ar savu meitasuzņēmumu), mātesuzņēmuma nodokļu bāzē vispirms ir jāiekļauj meitasuzņēmuma sadalītās dividendes un vēlāk no nodokļu bāzes jāatskaita 95 % no dividendēm kā [RDT], mātesuzņēmuma ienākuma nodokļa aprēķina bāzes noteikšanas nolūkā vienlaikus ir piemērojama šī Beļģijas [RDT] atskaitījuma sistēma un 1) tiesību normas par citu atskaitījumu, kas ir šajā tiesiskajā regulējumā paredzētais nodokļa atvieglojums [DCR], 2) tiesības atskaitīt atgūstamos agrākos zaudējumus, 3) tiesības pārnest uz nākamajiem taksācijas gadiem [RDT] pārpalikumu, [DCR] un atgūstamo agrāko zaudējumu summu, ja kādā no taksācijas gadiem to summa bijusi lielāka par ar nodokli apliekamo ienākumu summu, un 4) nodokļu uzlikšanas kārtība, saskaņā ar kuru šajos nākamajos taksācijas gados ir jāapliek ar nodokli visa ar nodokli apliekamā peļņa: sākumā pārnestie [RDT], pēc tam pārnestais [DCR] (kuru drīkst pārnest tikai “nākamos septiņus taksācijas periodus”) un, visbeidzot, atgūstamā agrāko zaudējumu summa, par visu no meitasuzņēmuma saņemto dividenžu summu vai daļu no tās tiek samazināti zaudējumi, kurus sabiedrība būtu varējusi atskaitīt, ja dividendes tiktu vienkārši izslēgtas no tā taksācijas gada peļņas, kurā tā tika gūta (kā rezultātā šajā taksācijas gadā tiek samazināts ar nodokli apliekamais rezultāts un attiecīgā gadījumā tiek palielināti pārnesamie nodokļu zaudējumi), atšķirībā no gadījuma, ja tie tiktu atstāti šajā peļņā, vēlāk tiem piemērotu atbrīvojuma noteikumus un no nodokļa atbrīvotās summas pārnestu nepietiekamas peļņas dēļ, proti, tiek samazināta to mātesuzņēmuma atgūstamo agrāko zaudējumu summa, kuri varētu rasties taksācijas gados, kas seko taksācijas gadam, kurā [RDT], [DCR] un atgūstamo agrāko zaudējumu summa pārsniedz ar nodokli apliekamās peļņas summu?”
27

Otrām kārtām, iesniedzējtiesa, kas precizē, ka pamatlietā zaudējumi, kādus piedzīvojis attiecīgais bijušais darba ņēmējs, atbilst tikai 13,8 % no pensijas ikmēneša maksājuma un 7,4 % no to arodpensijas maksājumu kopsummas, kuri izriet no viņa iegūtajām tiesībām uzņēmuma papildpensijas shēmas ietvaros, ņemot vērā Direktīvas 2008/94 8. pantā minēto pienākumu aizsargāt darba ņēmēju intereses, vēlas noskaidrot, kādos apstākļos zaudējumus, kuri bijušam darba ņēmējam nodarīti viņa bijušā darba devēja maksātnespējas dēļ, var uzskatīt par acīmredzami nesamērīgiem. Tā apgalvo, ka ir nepieciešams precizēt 2016. gada 24. novembra sprieduma Webb‑Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891) 35. punktā minētos apstākļus, lai tā varētu novērtēt, vai pamatlietā ir iegūts Direktīvas 2008/94 8. pantā paredzētais aizsardzības minimums.
37

Šajā ziņā no sagatavošanas darbiem, kuru rezultātā tika pieņemta Monreālas konvencija, izriet, ka sākotnējā projektā piedāvātā jēdziena “notikums” vietā līgumslēdzējas puses ir devušas priekšroku jēdzienam “nelaimes gadījums” (skat. it īpaši International of Aviation Insurers iesniegto atzinumu DCW Dok. Nr. 28, 1999. gada 13. maijs, kā arī Rapporteur on the Modernization and Consolidation of the Warsaw System ziņojumu C‑WP/10576). Tas ir tāpēc, ka termins “notikums” tika uzskatīts par pārāk plašu un tādu, kas aptver visus apstākļus un var izraisīt pārāk daudz strīdu.
118

Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot atbildējusi uz to argumentu par to, ka strīdīgo ziņojumu publiskošana ļautu to konkurentiem gūt “ceļazīmi”, lai virzītu savus pētījumus ātrāk un ar mazākām izmaksām, jākonstatē, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 72.–77. punktā ir izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā būtībā uzskatīja, ka strīdīgo ziņojumu izstrādāšanai apelācijas sūdzības iesniedzējas bija vienīgi vadījušās no protokoliem un pamatnostādnēm šajā jomā, kas nepierāda, ka to pieeja būtu inovatīva.
24

Attiecībā uz lūgto Savienības tiesību interpretāciju iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka Spānijas tiesībās ierēdņiem, kad viņu darba attiecības tiek izbeigtas, neesot atzītas tiesības saņemt tādu pabalstu, kādu lūdz Baldonedo Martín. No tā izrietot, ka pamatlietā aplūkotā situācija nerada diskrimināciju, kas aizliegta pamatnolīguma 4. klauzulā, un tādēļ uz to neattiecoties šī klauzula. Iesniedzējtiesa arī uzskata, ka no 2016. gada 14. septembra sprieduma Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679) 63.–67. punkta izriet, ka uz salīdzinājumu starp pagaidu ierēdņiem, no vienas puses, un līgumdarbiniekiem, kuru darba attiecības ar iestādi regulē darba likums, no otras puses, arī neattiecas minētā klauzula, jo runa esot par divām pagaidu darbinieku kategorijām.
9

Direktīvas 2009/72 I pielikums ir veltīts patērētāju aizsardzības pasākumiem. No šā pielikuma 1. punkta d) apakšpunkta it īpaši izriet, ka šīs direktīvas 3. pantā paredzētie pasākumi ir noteikti, lai ļautu klientiem izvēlēties no dažādiem norēķināšanās veidiem, kas nerada lietotāju nepamatotu diskrimināciju. Turklāt minētā pielikuma 1. punkta f) apakšpunktā ir precizēts, ka šīs direktīvas 3. pantā noteikto pasākumu mērķis ir, ka klienti “gūst labumu no pārskatāmām, vienkāršām un lētām sūdzību izskatīšanas procedūrām. Jo īpaši visiem patērētājiem ir tiesības uz augsta līmeņa pakalpojumiem un to, ka viņu elektroenerģijas pakalpojumu sniedzējs izskata sūdzības. Šādas [strīdu] ārpustiesas izšķiršanas procedūras ļauj taisnīgi un ātri – ja iespējams, trīs mēnešos – izšķirt domstarpības, izveidojot atlīdzības un/vai kompensācijas sistēmu, ja tāda ir pamatota. Tām pēc iespējas vajadzētu būt atbilstīgām principiem, kas izklāstīti Komisijas Ieteikumā 98/257/EK (1998. gada 30. marts) par principiem, kas piemērojami iestādēm, kuras ir atbildīgas par patērētāju strīdu izšķiršanu ārpustiesas kārtībā [(OV 1998, L 115, 31. lpp.)]”.
3)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša un dalībvalstij tāpēc nav jāpiemēro tikai Direktīvas [2003/86] 10. panta 2. punktā paredzētais nosacījums (ka tie ir “atkarīgi no bēgļa”), vai tas nozīmē, ka dalībvalstij, ja vien tā to uzskata par atbilstošu, ir tiesības paredzēt jebkuru nosacījumu, tostarp [šīs direktīvas] 4. panta 2. un 3. punktā paredzētos nosacījumus attiecībā uz citiem ģimenes locekļiem, vai arī tā var piemērot tikai [minētās] direktīvas 4. panta 3. punktā minēto nosacījumu? Šajā gadījumā – kādu faktisko situāciju nozīmē [direktīvas] 4. panta 3. punktā paredzētais nosacījums “objectively unable to provide for teir own needs on account of their state of health”? Vai tā ir jāinterpretē tādējādi, ka ģimenes loceklis nevar [nodrošināt] “savas vajadzības”, vai tādējādi, ka viņš “nespēj” rūpēties “par sevi”, vai attiecīgā gadījumā tā ir jāinterpretē citādi?”
5

Direktīvas 2009/73 4., 6., 25., 30., 32. un 40. apsvērumā ir teikts: “(4) Taču patlaban pastāv šķēršļi, lai Kopienā gāzi varētu pārdot ar vienādiem noteikumiem, bez diskriminācijas vai ierobežojumiem. Jo īpaši visās dalībvalstīs vēl nepastāv nediskriminējoša piekļuve tīkliem un vienlīdz efektīva regulatīvā uzraudzība. [..] (6) Nenodalot tīklus no ražošanas un piegādes darbībām (efektīva nodalīšana), pastāv risks ne vien saskarties ar diskrimināciju tīkla vadīšanā, bet arī risks, ka vertikāli integrēti uzņēmumi zaudē stimulu veikt pienācīgus ieguldījumus tīklos. [..] (25) No nediskriminējošas piekļuves sadales tīkliem ir atkarīga pakārtota piekļuve lietotājiem mazumtirdzniecības līmenī. Taču diskriminācijas iespējas trešo personu piekļuves un ieguldījumu ziņā sadales līmenī ir mazākas nekā pārvades līmenī, kur pārslodze un ražošanas interešu ietekme kopumā ir lielāka nekā sadales līmenī. Turklāt sadales sistēmu operatoru juridiskā un funkcionālā nodalīšana atbilstoši Direktīvai [2003/55] bija prasīta vienīgi no 2007. gada 1. jūlija, un tās ietekme uz dabasgāzes iekšējo tirgu vēl nav novērtēta. Spēkā esošie juridiskās un funkcionālās nodalīšanas noteikumi var nodrošināt efektīvu nodalīšanu, ja tos skaidrāk definē, atbilstoši īsteno un cieši pārrauga. Lai panāktu vienādus noteikumus mazumtirdzniecībā, būtu jāuzrauga sadales sistēmu operatoru darbība, lai tie neizmantotu vertikāli integrēta uzņēmuma priekšrocības attiecībā uz to konkurētspēju tirgū, jo īpaši saistībā ar mājsaimniecību lietotājiem vai maziem lietotājiem, kas nav mājsaimniecību lietotāji. [..] (30) Lai dabasgāzes iekšējais tirgus darbotos pareizi, energoregulatoriem ir jāspēj pieņemt lēmumus par visiem atbilstošiem regulēšanas jautājumiem un jābūt pilnīgi neatkarīgiem no visām citām publiskām un privātām interesēm. Tas neliedz īstenot ne tiesu iestāžu veiktu pārskatīšanu, ne parlamentāro pārraudzību atbilstīgi dalībvalstu konstitucionālajām tiesībām. [..] [..] (32) Valstu regulatīvajām iestādēm vajadzētu būt iespējai noteikt vai apstiprināt tarifus vai to aprēķināšanas metodiku, pamatojoties uz pārvades sistēmas operatora vai sadales sistēmas operatora(‑u), vai sašķidrinātas dabasgāzes (SDG) sistēmas operatora priekšlikumu vai arī pamatojoties uz priekšlikumu, par ko vienojušies šie operatori un tīkla lietotāji. Pildot šos uzdevumus, valstu regulatīvajām iestādēm būtu jānodrošina, ka pārvades un sadales tarifi ir nediskriminējoši un atspoguļo izmaksas, kā arī jāņem vērā tīkla robežizmaksas, no kurām ilgtermiņā izvairās, izmantojot pieprasījuma regulēšanas pasākumus. [..] (40) Piegādes drošuma nolūkā būtu jākontrolē piedāvājuma un pieprasījuma līdzsvars atsevišķās dalībvalstīs, un pēc kontroles veikšanas būtu jāsagatavo ziņojums par stāvokli Kopienā, ņemot vērā teritoriju starpsavienojuma jaudu. Šāda kontrole būtu jāveic pietiekami savlaicīgi, lai varētu veikt atbilstīgus pasākumus, ja ir apdraudēts piegādes drošums. Vajadzīgās tīkla infrastruktūras, tostarp starpsavienojuma jaudas, izveidei un uzturēšanai būtu jāsekmē stabila gāzes apgāde.”
24

Amărăşti Land Investment iesniedza sūdzību par nodokļa paziņojumu saistībā ar PVN papildus aprēķinu, kuru nodokļa administrācija noraidīja, motivējot ar to, ka šī sabiedrība savā vārdā, bet pārdevēju interesēs ir sniegusi attiecīgos pakalpojumus, tomēr nedz iekasējot to vērtību no labuma guvējiem, nedz saņemot par šo pakalpojumu sniegšanu pienākošos PVN.
6

Šīs pašas regulas 3. panta “Definīcijas” 1. punktā ir noteikts, ka: “Šajā regulā piemēro šādas definīcijas: a) “biocīds” ir: – jebkura viela vai maisījums lietotājam piegādātajā veidā, kas sastāv no vienas vai vairākām aktīvajām vielām, satur vai rada vienu vai vairākas aktīvās vielas, lai iznīcinātu, atbaidītu, padarītu nekaitīgu jebkuru kaitīgu organismu, kavētu tā iedarbību vai uz to iedarbotos citādā veidā, kas nav tikai fiziska vai mehāniska iedarbošanās, – jebkura viela vai maisījums, ko rada no vielām vai maisījumiem, kuri paši par sevi neietilpst pirmā ievilkuma formulējuma jomā un ko izmanto, lai iznīcinātu, atbaidītu, padarītu nekaitīgu jebkuru kaitīgu organismu, kavētu tā iedarbību vai uz to iedarbotos citādā veidā, kas nav vienkārša fiziska vai mehāniska iedarbošanās. Ja apstrādātam izstrādājumam galvenā ir biocīdā funkcija, to uzskata par biocīdu; [..] c) “aktīvā viela” ir viela vai mikroorganisms, kas iedarbojas uz vai pret kaitīgiem organismiem; [..] g) “kaitīgs organisms” ir organisms, tostarp patogēnas vielas, kura klātbūtne ir nevēlama vai kurš nelabvēlīgi ietekmē cilvēkus, to darbības vai produktus, ko tie lieto vai ražo, dzīvniekus vai vidi; [..].”
20

Iesniedzējtiesa šajā ziņā norāda, ka Direktīvā 2000/35 komercdarījumi nav nošķirti atkarībā no to finanšu līdzekļu izcelsmes, kas veido to finansējuma avotu, un tajā nav paredzēta atšķirīga attieksme attiecībā uz darījumiem, kuri tiek finansēti no Savienības struktūrfondiem. Iesniedzējtiesa piebilst, ka šo darījumu izslēgšana no 2003. gada 12. jūnija likuma piemērošanas jomas var apdraudēt Direktīvas 2000/35 mērķi novērst maksājumu kavējumus iekšējā tirgū. Visbeidzot tā norāda, ka līguma noslēgšanas dienā KROL nezināja, ka tas daļēji tiks finansēts no Savienības Kohēzijas fonda, un ka šis līdzfinansējuma līgums katrā ziņā neattiecās uz KROL un Porr noslēgto līgumu.
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012, 103. panta 2. punkts un Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2015/63 (2014. gada 21. oktobris), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/59/ES papildina attiecībā uz ex ante iemaksām noregulējuma finansēšanas mehānismos, 5. panta 1. punkta a) un f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saistības, kas izriet no darījumiem starp otrā līmeņa banku un pārējiem tāda kopuma dalībniekiem, kurā tā apvienojusies ar kooperatīvajām bankām, kam tā sniedz dažādus pakalpojumus, bet tās nekontrolē, izņemot saistības, kas izriet no aizdevumiem, kuri piešķirti ārpus konkurences un bez mērķa gūt peļņu, bet nolūkā veicināt dalībvalsts centrālās vai vietējās pārvaldes sabiedriskās politikas mērķu sasniegšanu, nav izslēdzamas no aprēķina par šajā 103. panta 2. punktā minētajām iemaksām nacionālajā noregulējuma fondā.
16

Prasība, ko A. Bocero Torrico cēla pret INSS un Vispārējo sociālā nodrošinājuma kasi Juzgado de lo Social no 2 de Ourense (Ourenses Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 2, Spānija), kā arī prasība, ko J. P. K. F. Bode cēla pret šīm iestādēm Juzgado de lo Social no 2 de A Coruña (Akoruņas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 2, Spānija), tika noraidītas. Šīs tiesas uzskata, ka “izmaksājamās pensijas” apmērs LGSS 208. panta 1. punkta c) apakšpunkta nozīmē – kuram, lai attiecīgā persona varētu saņemt priekšlaicīgu vecuma pensiju, ir jābūt lielākam par minimālās pensijas apmēru, kas šai personai pienāktos tās ģimenes apstākļu dēļ, sasniedzot 65 gadu vecumu, – ir faktiskās pensijas apmērs, kas jāizmaksā Spānijas Karalistei. Tās pamatojās uz Spānijas tiesību aktu mērķi, proti, novērst piemaksas līdz likumā noteiktajai minimālajai vecuma pensijas summai tām personām, kuras vēl nav sasniegušas likumā noteikto pensionēšanās vecumu, paturot tās darba tirgū.
16

Jāatgādina, ka LESD 258. panta pirmajā daļā paredzētās pirmstiesas procedūras mērķis ir sniegt attiecīgajai dalībvalstij iespēju izpildīt savus no Savienības tiesībām izrietošos pienākumus vai pienācīgi izvirzīt savus pamatus aizstāvībai pret Komisijas izvirzītajiem iebildumiem. Tādējādi šīs procedūras likumība ir būtiska garantija, kas Līgumā par ES darbību ir prasīta, lai tiktu garantēta attiecīgās dalībvalsts tiesību aizsardzība. Tikai tad, ja tiek ievērota šī garantija, Tiesai tiesvedībā, kas balstīta uz sacīkstes principu, var būt iespēja lemt par to, vai šī dalībvalsts faktiski nav izpildījusi pienākumus, kā to apgalvo Komisija. Konkrēti, brīdinājuma vēstules mērķis pirmstiesas procedūrā ir noteikt prasības priekšmetu un sniegt dalībvalstij, kura ir aicināta iesniegt apsvērumus, informāciju, kas nepieciešama, lai sagatavotos aizstāvībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 5. jūnijs, Komisija/Itālija, C‑145/01, EU:C:2003:324, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
–

Beļģijas valdības vārdā – C. Van Lul un C. Pochet, kā arī P. Cottin, pārstāvji, kuriem palīdz C. Decordier, avocate, un T. Bricout, advocaat,
19

Tā norāda, ka šāda prasība varētu izrietēt no risinājumiem Tiesas 2015. gada 11. jūnija spriedumā Zh. un O. (C‑554/13, EU:C:2015:377), 2015. gada 24. jūnija spriedumā T. (C‑373/13, EU:C:2015:413) un 2016. gada 15. februāra spriedumā N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84), kā arī no dalībvalstu rīcības brīvības tvēruma, piemērojot Direktīvu 2003/86, kā tas it īpaši izriet no 2010. gada 4. marta sprieduma Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117).
32

Tomēr atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā, kas izveidota ar LESD 267. pantu, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļautu izspriest tajā izskatāmo lietu. No šādas perspektīvas Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi. Apstāklis, ka valsts tiesa prejudiciālo jautājumu ir izteikusi, formāli atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, lemjot par izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām ir vai nav atsaukusies. Tālab Tiesai ir no visa valsts tiesas iesniegtās informācijas kopuma, it īpaši no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma, ir jāizdala tie Savienības tiesību elementi, kuri, ņemot vērā strīda priekšmetu, ir jāinterpretē (spriedums, 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).