ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 15. martā iesniedza Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) — Blackrock Investment Management (UK) Limited/Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Lieta C-231/19)

(2019/C 172/24)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Pamatlietas puses

Prasītāja: Blackrock Investment Management (UK) Limited

Atbildētāji: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciālais jautājums

Vai gadījumā, ja trešā persona sniedz fonda pārvaldītājam vienotu pārvaldīšanas pakalpojumu Padomes Direktīvas 2006/112/EK (1) 135. panta 1. punkta g) apakšpunkta izpratnē un minētais fonda pārvaldītājs to izmanto, lai pārvaldītu gan īpašo ieguldījumu fondus (turpmāk tekstā –“ĪIEF”), gan fondus, kas nav īpašo ieguldījumu fondi (turpmāk tekstā –“fondi, kas nav ĪIEF”), šis pants ir jāinterpretē tādējādi:

a) ka uz šo vienoto pakalpojumu ir jāattiecina vienota nodokļa likme? Ja tas tā ir, kā ir jānosaka šī likme? vai arī

b) ka atlīdzība par šī vienotā pakalpojuma sniegšanu ir jāsadala, pamatojoties uz pārvaldīšanas pakalpojumu izmantošanu (piemēram, pamatojoties uz līdzekļu summām, kas attiecīgi tiek pārvaldītas ĪIEF un fondos, kas nav ĪIEF), no nodokļa atbrīvojot vienu daļu no vienotā pakalpojuma, bet otru tā daļu, apliekot ar nodokli?

(1) Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.).
2)

Gadījumā, ja Tiesa nospriež, ka Komisijas lēmums ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā par nesaderīgiem ar kopējo tirgu tiek atzīti arī darba ņēmēju iemaksu atvieglojumi, vai ir jāuzskata, ka uzņēmums ir saņēmis atbalstu no visiem šiem atvieglojumiem vai tikai no kādas to daļas? Šajā pēdējā gadījumā, kā novērtēt šo daļu? Vai dalībvalstij ir pienākums uzdot, lai attiecīgie darba ņēmēji atmaksā visu atbalstu vai atbalsta daļu, ko viņi ir saņēmuši?
2)

Vai tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā — pat, lai garantētu valstij pienākošos nodokļu saistību iekasēšanas mērķi un apkarotu krāpšanu — ar Savienības tiesību principiem vispār un ar ne bis in idem principu konkrēti ir saderīga valsts iestāžu rīcība, kas izpaužas tādējādi, ka no fiskālā viedokļa netiek ņemts vērā maksājums, kas veikts pirms administratīvie un kriminālsodi ir kļuvuši galīgi, ievērojot, ka šis maksājums sedz daļu no nodokļu maksātājam noteiktajām nodokļu saistībām?
1.

Pirmais pamats ir par Vispārējās tiesas pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar tās kompetenci. Tam ir divas daļas. — Pirmā daļa attiecas uz prasības priekšmetu. Padome apgalvo, ka, sprieduma rezolutīvajā daļā atceļot “lēmumus par [prasītāju] ikgadējā atvaļinājuma dienu skaita samazināšanu 2014. gadā”, Vispārējā tiesa ir netieši likusi Komisijai sprieduma izpildes nolūkā atjaunot to ikgadējā atvaļinājuma dienu skaitu, uz kuru prasītājiem bija tiesības pirms Civildienesta noteikumu grozīšanas. Šādi rīkodamās un nelabojot prasības priekšmetu, Vispārējā tiesa ir pārsniegusi savu kompetenci. Ja tas nav bijis iespējams — ja šāda pārkvalifikācija nebija iespējama — prasība bija jāatzīst par nepieņemamu. — Otrajā daļā Padome norāda, ka, secinot, ka prasītāji var pieņemami, izmantojot iebildi par prettiesiskumu, apstrīdēt visa ikgadējā atvaļinājuma režīma, kas definēts Civildienesta noteikumu X pielikuma 6. pantā, it īpaši kopš 2016. gada piemērojamā režīma, tiesiskumu un nevis tikai — Komisijas īstenojošo noteikumu tiesiskumu lēmumā par prasītāju 2014. gada atvaļinājuma dienu noteikšanu, Vispārējā tiesa nav ievērojusi savas kompetences apmēru, pretēji pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru iebilde par prettiesiskumu ir jāpiemēro tikai attiecībā uz to, kas ir nepieciešams strīda atrisināšanai, un ka ir jāpastāv tiešai juridiskai saiknei starp apstrīdēto individuālo lēmumu un vispārpiemērojamo aktu, kura prettiesiskums tiek apgalvots.
2)

Kā Regulas (EK) Nr. 1013/2006 1. panta 3. punkta nozīmē ir jāinterpretē atkritumu sūtījumi, uz kuriem attiecas Regulā (EK) Nr. 1774/2002 (3)– tagad 2009. gada Dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu regula (4)– paredzētās apstiprināšanas prasības: Vai ar to ir domāta dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu pārvadāšana (no vienas valsts uz citu valsti), neatkarīgi no tā, kurā kategorijā attiecīgais materiāls ietilpst? Vai arī ar to ir domāta 2009. gada Dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu regulas 48. pantā (iepriekš — Regulas [EK] Nr. 1774/2002 8. pants) minētā materiāla pārvadāšana, kas attiecas vien uz dzīvnieku izcelsmes blakusproduktiem un atvasinātiem produktiem, tātad pirmās kategorijas materiālu, otrās kategorijas materiālu un konkrētiem atvasinātiem produktiem, tostarp, pārstrādātām dzīvnieku olbaltumvielām, kas atvasinātas no trešās kategorijas materiāla?
C 112/30

Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīWorld Duty Free Group, S.A., iepriekš – Autogrill España, S.A., iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta paplašinātā sastāvā) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-219/10 RENV, World Duty Free Group/Komisija

(Lieta C-51/19 P)

(2019/C 112/36)

Tiesvedības valoda – spāņu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: World Duty Free Group, S.A., iepriekš – Autogrill España, S.A. (pārstāvji: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

Personas, kas iestājušās lietā prasītājas prasījumu atbalstam pirmajā instancē: Spānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika un Īrija

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Prasījumi

— atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu;

— apmierināt šo prasību par atcelšanu un atcelt apstrīdēto lēmumu galīgi; un

— piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

2018. gada 15. novembrī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T-219/10 RENV World Duty Free Group, S.A./Komisija (1), par kuru ir iesniegta šī apelācijas sūdzība. Ar šo spriedumu tika noraidīta prasītājas celtā prasība, kas vērsta pret Eiropas Komisijas 2009. gada 28. oktobra lēmumu (2) par “finanšu nemateriālo vērtību”, kura ir reglamentēta Spānijas likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 12.5. pantā.

Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu vienīgu pamatu attiecībā uz spriedumā pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā saistībā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punktā ietvertā jēdziena “selektivitāte” interpretāciju.

Apelācijas sūdzībā tiek apgalvots, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas kļūdas, it īpaši:

— attiecībā uz selektivitātes analīzes pirmajā posmā piemērotās atsauces sistēmas noteikšanu;

— attiecībā uz tā mērķa noteikšanu, kurš ir pamatā dažādo faktisko un tiesisko situāciju salīdzinājumam selektivitātes analīzes otrajā posmā;

— rezultātā, spriedumā ir arī pieļauta kļūda saistībā ar pierādīšanas pienākumu un samērīguma principa piemērošanu;

— pakārtoti, tajā veiktajā analīzē saistībā ar to, ka neesot pierādījumi par cēloņsakarību starp uzņēmumu nespēju apvienoties ārvalstīs un līdzdalību ieguvi ārvalstīs; un

— pakārtoti, izslēdzot pasākuma nošķiramību atkarībā no kontroles intensitātes.

— Papildus juridiski nepareizai argumentācijai, spriedumā vairākos no minētājiem punktiem esot aizstāta lēmumā minētā argumentācija ar atšķirīgu Vispārējās tiesas argumentāciju, tādējādi spriedumā esot pieļautas arī papildu kļūdas tiesību piemērošanā.

(1) Spriedums, 2018. gada 15. novembris, World Duty Free Group/Komisija (T-219/10 RENV, EU:T:2018:784).

(2) Komisijas Lēmums 2011/5/EK (2009. gada 28. oktobris) par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 7, 48. lpp.).
C 112/29

Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīSigma Alimentos Exterior, S.L. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-239/11 Sigma Alimentos Exterior/Komisija

(Lieta C-50/19 P)

(2019/C 112/35)

Tiesvedības valoda – spāņu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Sigma Alimentos Exterior, S.L. (pārstāvis: M. Muñoz Pérez, advokāts)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Prasījumi

— Apmierināt šo apelācijas sūdzību.

— Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-239/11 (1);

— Atcelt Komisijas 2011. gada 12. janvāra Lēmuma 2011/282/ES (2) 1. panta 1. punktu.

— Pakārtoti, atcelt apstrīdētā lēmuma 4. pantu.

— Piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Šī apelācijas sūdzība ir balstīta uz diviem pamatiem, otrais no kuriem ir iedalāms trīs daļās:

— Kļūdaina interpretācija spriedumam World Duty Free (3), kurā esot noteikti kļūdaini salīdzināšanas kritēriji, kā dēļ savukārt esot kļūdaini konstatēta selektivitātes esamība un līdz ar to – nelikumīga atbalsta esamība, šādi pārkāpjot LESD 107. panta noteikumus.

— Pamatojoties uz kļūdainu trīspakāpju metodes vērtējumu, ko izmantojusi Komisija, lai noteiktu nelikumīga atbalsta pastāvēšanu, izveidots kļūdains uzskats, ka iespējamais vērtējums par tiesiskiem šķēršļiem pārrobežu kombinācijām neatspēko secinājumu, ka strīdīgais pasākums ir selektīvs. Līdz ar to spriedumā esot pieļautas kļūdas šādos aspektos: — Kļūda, identificējot valsts vispārējo nodokļu režīmu, šādi pārkāpjot LESD 107. panta noteikumus par valsts atbalsta kvalificēšanu par prettiesisku. — Kļūda, neuzskatot analizēto pasākumu par vispārēja rakstura pasākumu, arī šādi pārkāpjot LESD 107. panta noteikumus. — Kļūda vērtējumā par izņēmuma no valsts vispārējā režīma kā atsauces ietvara pastāvēšanu, pārkāpjot LESD 107. panta noteikumus.

Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākus LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumus un nav ievērojusi nodokļu neitralitātes principu, kā arī dažādos aspektos ir būtiski papildinājusi vai pat aizstājusi ar savu viedokli Komisijas argumentāciju apstrīdētajā lēmumā, kas pats par sevi jau esot pamatots iemesls atcelt pārsūdzēto spriedumu.

(1) Spriedums, 2018. gada 15. novembris, Sigma Alimentos Exterior/Komisija (T-239/11, nav publicēts, EU:T:2018:781).

(2) Komisijas Lēmums 2011/282/ES (2011. gada 12. janvāris) par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 135, 1. lpp.).

(3) Spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group u.c. (C-20/15 P un C-21/15 P, EU:C:2016:981).
2.

Par Vispārējās tiesas veikto trešā pamata analīzi Debatēs tika noskaidrots, un Vispārējā tiesa atzina, ka Mylène Troszczynski nav strīdīgā tvīta autore un ka viņa to izdzēsa, tiklīdz viņa par to uzzināja. Vispārējā tiesa tomēr uzskata, ka šie divi fakti nav jāņem vērā, lai noskaidrotu, vai ir izpildīti priekšnosacījumi parlamentārās imunitātes atcelšanai. Vispārējā tiesa pieļauj acīmredzamu kļūdu vērtējumā: — apgalvojot, ka Parlamenta ziņā nav noskaidrot, vai deputātam pārmestie fakti ir pierādīti, lai gan Parlaments pārbauda faktus, savā lēmumā atzīstot, ka Mylène Troszczynski nav tvīta autore; — jo tā neizdara secinājumus attiecībā uz Juridiskās komitejas ziņojuma pielikumā pievienoto dokumentu, proti, 1881. gada 29. jūlija likuma izvilkumu un it īpaši tā 42. panta juridiskajām sekām; — attiecībā uz to, ka krimināltiesas 2018. gada 26. aprīļa rīkojums par lietas nosūtīšanu iztiesāšanai atspoguļo tiesu sistēmas amatpersonas veiktu ievēlēta pārstāvja vajāšanu, tātad nodomu viņam kaitēt politiskā aspektā, kas ir fumus persecutionis raksturojoša rīcība.
—

Atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu tiktāl, ciktāl ar Komisijas Lēmumu 2011/282/ES (2011. gada 12. janvāris) par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (2), tika noteikts, ka strīdīgais nodokļu pasākums veido valsts atbalstu, un
C 112/34

Apelācijas sūdzība, ko 2019. gada 25. janvārīProsegur Compañía de Seguridad, S.A. iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2018. gada 15. novembra spriedumu lietā T-406/11 Prosegur Compañía de Seguridad/Komisija

(Lieta C-55/19 P)

(2019/C 112/40)

Tiesvedības valoda – spāņu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Prosegur Compañía de Seguridad, S.A. (pārstāvji: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero un A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Prasījumi

— Atcelt Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu;

— Apmierināt šo prasību par atcelšanu un galīgi atcelt apstrīdēto lēmumu; un

— Piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

2018. gada 15. novembrī Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu lietā T-406/11 Prosegur Compañía de Seguridad, S.A./Eiropas Komisija (1), par kuru ir iesniegta šī apelācijas sūdzība. Ar minēto spriedumu tika noraidīta prasītājas celtā prasība par Eiropas Komisijas 2011. gada 12. janvāra lēmumu (2) par “finanšu nemateriālo vērtību”, kas paredzēta Ley española de Impuesto sobre Sociedades [Spānijas likuma par uzņēmuma ienākuma nodokli] 12.5. pantā.

Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu vienīgu pamatu attiecībā uz spriedumā pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā Līguma par Eiropas Savienības darbību 107. panta 1. punkta ietvertā jēdziena “selektivitāte” interpretācijā.

Apelācijas sūdzībā norādīts, ka pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas kļūdas attiecībā uz:

— selektivitātes analīzes pirmajā posmā piemērotās atsauces sistēmas noteikšanu;

— tā mērķa noteikšanu, kurš ir dažādu faktisko un tiesisko situācijas salīdzināšanas pamatā selektivitātes analīzes otrajā posmā;

— tā rezultātā spriedumā arī tika pieļauta kļūda saistībā ar pierādīšanas pienākuma uzlikšanu un samērīguma principa piemērošanu;

— pakārtoti, Vispārējās tiesas analīzi saistībā ar iespējamo pierādījuma neesamību par cēloņsakarību starp uzņēmumu nespēju apvienoties ārvalstīs un kapitāldaļu ieguvi ārvalstīs; un

— pakārtoti, izslēdzot pasākuma nošķiramību atkarībā no kontroles intensitātes.

Papildus juridiski nepareizai argumentācijai spriedumā vairākos no minētājiem punktiem Vispārējā tiesa esot aizstājusi lēmumā minēto argumentāciju ar atšķirīgu savu argumentāciju, tādējādi pieļaujot papildu kļūdas tiesību piemērošanā.

(1) Spriedums, 2018. gada 15. novembris, Prosegur Compañía de Seguridad/Komisija (T-406/11, nav publicēts, EU:T:2018:793).

(2) Komisijas Lēmums 2011/282/ES (2011. gada 12. janvāris) par finanšu nemateriālās vērtības amortizāciju nodokļu vajadzībām saistībā ar līdzdalības iegādi ārvalstīs Nr. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), ko īstenojusi Spānija (OV 2011, L 135, 1. lpp.).
—

Arī gramatiskā interpretācija neļaujot nonākt pie secinājuma, ka Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkts attiecas vienīgi uz identiskām preču zīmēm. Tādējādi esot pietiekami, ja apzīmējumu sakritība attiecas uz elementiem, kuros galvenokārt izpaužas agrākās preču zīmes atšķirtspēja. Balstoties uz minēto, pareiza pārbaude, vērtējot konfliktējošās preču zīmes atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktam, ietver to, vai Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumā ir atveidoti būtiskie agrākās preču zīmes elementi tādējādi, ka ir acīmredzams, ka pieteikuma iesniedzējs piesavinās likumīgā īpašnieka tiesības uz viņa preču zīmi. Faktiski nelojāls pārstāvis varētu nepieļaut ne vien to, ka īstais agrākās preču zīmes īpašnieks secīgi reģistrē preču zīmi Eiropas Savienībā, bet patiešām to, ka īpašnieks jebkādi to izmanto Eiropas Savienībā.
3)

Neskarot pirmo un otro prejudiciālo jautājumu, vai regulas 3. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā noteiktais aizliegums ir vispārīgs un objektīvs, tāpēc ar to ir aizliegts jebkurš datplūsmas pārvaldības pasākums, ar ko tiek noteikta atšķirīga [attieksme pret] konkrētu interneta saturu, neatkarīgi no tā, vai interneta piekļuves pakalpojumu sniedzējs to ir paredzējis līgumā, izmantojot komercpraksi vai kādu citu rīcību?
2)

Vai katrā ziņā — neskarot iepriekš minēto un ja iepriekš minētais neīstenojas —, ar Spānijas valsts Real Decreto 240/2007 7. panta automātisku piemērošanas praksi ir pārkāpts LESD 20. pants iepriekš minētajos apstākļos, kad, atsakot uzturēšanās atļauju Savienības pilsoņa, kurš nekad nav īstenojis brīvas pārvietošanās tiesības, ģimenes loceklim tā iemesla dēļ vien, ka Savienības pilsonis nav izpildījis šajā tiesību normā paredzētos nosacījumus, un konkrēti un individuāli nepārbaudot, vai starp šo Savienības pilsoni un trešās valsts valstspiederīgo pastāv tādas atkarības attiecības, kuru ietekmē jebkāda iemesla dēļ un, ņemot vērā attiecīgos apstākļus, gadījumā, ja trešās valsts valstspiederīgajam tiek atteiktas uzturēšanās tiesības, Savienības pilsonis nevarētu šķirties no ģimenes locekļa, no kura viņš ir atkarīgs, un viņam būtu jāizceļo no Savienības? Jautājuma kontekstā ir ņemta vērā Eiropas Savienības Tiesas judikatūra, tostarp 2018. gada 8. maija spriedums C-82/16 K.A. u.c. pret Belgische Staat (1).
3)

Vai Eiropas Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvas 2000/78/EK (1) 9. pantam, ir pretrunā tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tiesības uz kompensāciju par vecuma dēļ diskriminējošu atalgojumu zūd pēc diviem mēnešiem, ja — termiņš sākas no 2011. gada 8. septembra sprieduma, C-297/10 un C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560 (Hennigs un Mai), pasludināšanas brīža, lai gan attiecīgajai personai nav piemērojams Federācijas darbinieku darba koplīgums, bet tās personiskā situācija ir atbilstīga situācijai 2015. gada 9. septembra spriedumā, C-20/13, ECLI:EU:C:2015:561 (Unland), — minētais spriedums attiecīgajiem ierēdņiem un tiesnešiem (darba ņēmēji) ir pieejams tikai no vispārējiem publiskiem avotiem, — pēc minētā sprieduma pasludināšanas darba devēji civildienesta jomā (darba devēji) nav atzinuši tā attiecināšanu uz ierēdņiem un nolieguši, ka pastāv diskriminācija vecuma dēļ, turklāt vismaz daļēji šis juridiskais viedoklis ir izteikts arī publiski, — pirmās instances administratīvo tiesu judikatūrā minētajā termiņā un arī pēc tam līdz 2014. gada 19. jūnija sprieduma, no C-501/12 līdz C-506/12, C-540/12 un C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005 (Specht), pasludināšanai lielākoties ir noliegts, ka pastāv diskriminācija vecuma dēļ, — minētajā termiņā nebija augstākās instances tiesu judikatūras un pirmais augstākās instances tiesas nolēmums ir pieņemts tikai pēc sprieduma Specht pasludināšanas, — ierēdņu vai tiesnešu un valsts attiecībās (darba tiesiskajās attiecībās) noilguma termiņi attiecas tikai uz īpašu izmaksu atlīdzināšanu un ir vismaz seši mēneši, — tiesībām uz atalgojumu (darba samaksu) ir triju gadu noilgums, kas sākas tā gada beigās, kurā šīs tiesības radušās un kurā saņēmējam par tām ir zināms vai viņam bija jābūt zināmam, pretējā gadījumā noilgums ir desmit gadi, — valstī paredzētās tiesības uz atalgojumu (darba samaksu), kas ar likumu nav noteiktas, ir jāpiesaka laicīgi, proti, finanšu gadā, par kuru tās tiek prasītas?
3)

Vai Eiropas Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvas 2000/78/EK (1) 9. pantam, ir pretrunā tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tiesības uz kompensāciju par vecuma dēļ diskriminējošu atalgojumu zūd pēc diviem mēnešiem, ja — termiņš sākas no 2011. gada 8. septembra sprieduma, C-297/10 un C-298/10, ECLI:EU:C:2011:560 (Hennigs un Mai), pasludināšanas brīža, lai gan attiecīgajai personai nav piemērojams Federācijas darbinieku darba koplīgums, bet tās personiskā situācija ir atbilstīga situācijai 2014. gada 19. jūnija spriedumā, no C-501/12 līdz C-506/12, C-540/12 un C-541/12, ECLI:EU:C:2014:2005 (Specht), — minētais spriedums attiecīgajiem ierēdņiem un tiesnešiem (darba ņēmēji) ir pieejams tikai no vispārējiem publiskiem avotiem, — pēc minētā sprieduma pasludināšanas darba devēji civildienesta jomā (darba devēji) nav atzinuši tā attiecināšanu uz ierēdņiem un nolieguši, ka pastāv diskriminācija vecuma dēļ, turklāt vismaz daļēji šis juridiskais viedoklis ir izteikts arī publiski, — pirmās instances administratīvo tiesu judikatūrā un arī pēc tam līdz sprieduma Specht pasludināšanai lielākoties ir noliegts, ka pastāv diskriminācija vecuma dēļ, — minētajā termiņā nebija augstākās instances tiesu judikatūras un pirmais augstākās instances tiesas nolēmums ir pieņemts tikai pēc sprieduma Specht pasludināšanas, — ierēdņu vai tiesnešu un valsts attiecībās (darba tiesiskajās attiecībās) noilguma termiņi attiecas tikai uz īpašu izmaksu atlīdzināšanu un ir vismaz seši mēneši, — tiesībām uz atalgojumu (darba samaksu) ir triju gadu noilgums, kas sākas tā gada beigās, kurā šīs tiesības radušās un kurā saņēmējam par tām ir zināms vai viņam bija jābūt zināmam, pretējā gadījumā noilgums ir desmit gadi, — valstī paredzētās tiesības uz atalgojumu (darba samaksu), kas ar likumu nav noteiktas, ir jāpiesaka laicīgi, proti, finanšu gadā, par kuru tās tiek prasītas?
1)

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 56., 57. un 52. pants, Tiesas judikatūra par azartspēļu un derību pakalpojumiem, kas izriet konkrēti no spriedumiem Gambelli (lieta C-243/01), Placanica (lieta C-338/04), Costa un Cifone (apvienotās lietas C-72/10 un C-77/10) un Laezza (lieta C-375/14), un par diskrimināciju nodokļu jomā, kas izriet konkrēti no spriedumiem Lindman (lieta C-42/02), Komisija/Spānija (lieta C-153/08) un Blanco un Fabretti (apvienotās lietas C-344/13 un C-367/13), kā arī Savienības tiesību principi par vienlīdzīgu attieksmi un nediskrimināciju – ņemot vērā arī Corte Costituzionale (Konstitucionālā tiesa) 2018. gada 23. janvāra spriedumu – ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā šajā lietā aplūkotie Itālijas tiesību akti, kuros ir paredzēts vienoto nodokli par derībām un prognožu konkursiem, kas ir noteikts 1998. gada 23. decembra Leģislatīvā dekrēta Nr. 504 1.-3. pantā, kuros grozījumi ir izdarīti ar Legge di Stabilità 2011 (2011. gada Stabilitātes likums) 1. panta 66. punkta b) apakšpunktu, piemērot Itālijā reģistrētajiem starpniekiem, kas azartspēļu datus pārsūta citā Eiropas Savienības dalībvalstī reģistrētu derību rīkotāju, it īpaši tādu, kuriem piemīt sabiedrības Stanleybet Malta Ltd. pazīmes, vārdā, un, iespējams, pašiem derību rīkotājiem solidāri ar viņu Itālijā reģistrētajiem starpniekiem?
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai LESD 49. un 54. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj minēto dalībvalsts tiesisko regulējumu par fiskālo integrācijas režīmu, un it īpaši no šī tiesiskā regulējuma izrietošo stingro nodalījumu starp vertikālo (starp galveno mātesuzņēmumu un tās tiešajiem vai netiešajiem meitasuzņēmumiem) un horizontālo (starp diviem vai vairākiem galvenā meitasuzņēmuma, uz ko fiskālā integrācija neattiecas, meitasuzņēmumiem rezidentiem) integrācijas režīmu, un no tā izrietošo pienākumu vispirms izbeigt iepriekš pastāvējušo vertikālo fiskālo integrāciju, lai varētu tikt izveidota horizontāla fiskālās integrācijas grupa, gadījumā, — ja vertikāla fiskālā integrācija ar valsts līmenī integrējošu galveno mātesuzņēmumu, kas ir attiecīgās dalībvalsts rezidents (kurš vienlaicīgi pārstāv starpniecības meitasuzņēmumu attiecībā pret galveno mātesuzņēmumu, kas ir citas dalībvalsts rezidents), un galvenā mātesuzņēmuma meitasuzņēmumiem rezidentiem iepriekš tika ieviesta tāpēc, ka atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesiskajam regulējumam bija atļauta tikai vertikālā fiskālā integrācija, lai neraugoties uz to, ka galvenais mātesuzņēmums ir citas dalībvalsts rezidents, būtu iespējams izmantot attiecīgo režīmu; — ja attiecīgās dalībvalsts integrējošā galvenā mātesuzņēmuma māsasuzņēmumiem (tādējādi arī galvenā mātesuzņēmuma, kas ir citas dalībvalsts rezidents, meitasuzņēmumiem) ir liegta piekļuve pastāvošajai fiskālajai integrācijai, pamatojoties uz to, ka abi vertikālās un horizontālās fiskālās integrācijas režīmi nav saderīgi, un — ja šo māsasuzņēmumu iekļaušana sabiedrību grupas peļņas un zaudējumu konsolidācijas tvērumā nozīmē, ka iepriekš pastāvējusī vertikālā fiskālā integrācija ir atcelta – ar no tā izrietošajam negatīvajām fiskālajām sekām, jo nav ievērots valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais minimālais integrācijas pastāvēšanas ilgums – un tiek ieviesta jauna horizontāla fiskālā integrācija, lai gan integrējošā sabiedrība rezidente (kurā tiek konsolidēta fiskāli integrēto sabiedrību peļņa un zaudējumi) nemainās?