ĢENERĀLADVOKĀTES KRISTĪNES ŠTIKSAS‑HAKLAS [CHRISTINE STIX‑HACKL] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 16. maijā ( )

Lieta C‑68/05 P

Koninklijke Coöperatie Cosun UA

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Apelācija – Jaunu argumentu pieņemamība – Atbrīvojums no importa nodokļa – Cukurs – Regula (EEK) Nr. 1430/79 – Taisnīgums

I – Ievada piezīmes

1. Šī apelācija būtībā attiecas uz to, vai maksājums, kas iekasēts par neeksportētu C cukuru muitas tiesiskā regulējuma nozīmē ir uzskatāms par importa vai eksporta nodokli ( ). 2002. gada 2. maijā Eiropas Kopienu Komisija pieņēma Lēmumu ( ), ar kuru pieteikums par atbrīvojumu no importa nodokļiem tika atzīts par nepieņemamu. Apelācijas sūdzība celta par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 7. decembra spriedumu ( ), ar kuru prasība atcelt šo Lēmumu tika noraidīta.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Cukura tirgus kopīgā organizācija

2. Padomes 1981. gada 30. jūnija Regula (EEK) Nr. 1785/81 par cukura tirgu kopīgo organizāciju ( ) (turpmāk tekstā – “Pamatregula”) reglamentē cukura ražošanu, importu un eksportu. Tajā it īpaši paredzēta ražošanas kvotu sistēma, kas atbilstoši piecpadsmitajam apsvērumam ir veids, kā nodrošināt, ka ražotājiem maksā Kopienas cenas un viņu produkcijai ir noiets.

3. Saskaņā ar kvotu sistēmu Pamatregulas 24. pants attiecībā uz katru tirdzniecības gadu (proti, no 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam) nosaka “A cukura” un “B cukura” pamatdaudzumus, kas katrai dalībvalstij jāsadala cukura ražotājiem, kuri reģistrēti tās teritorijā. Ražošanas uzņēmumiem katram tirdzniecības gadam piešķir arī A kvotu un B kvotu. Visu cukura daudzumu, kas saražots, pārsniedzot A un B kvotu, sauc par “C cukuru” vai “cukuru, kas pārsniedz kvotu”.

4. Cukura noieta nosacījumi atšķiras atkarībā no tā, kurā kategorijā tas ir ierindots. Uz “A cukuru” un “B cukuru” attiecas dažādi Pamatregulā paredzēti atbalsta mehānismi – cukuram, kas saražots atbilstoši A kvotai, tiek piemērotas daudz lielākas garantijas (garantēta intervences cena un atbalsts eksportam kompensāciju veidā) nekā tās, kas tiek nodrošinātas “B cukuram” (vienīgi eksporta kompensācijas).

5. Uz “C cukuru” neattiecas ne cenu atbalsta sistēma, ne arī eksporta kompensāciju sistēma. Turklāt “C cukuru” nevar pārdot iekšējā tirgū un tādējādi tas ir jāpārdod ārpus Kopienas – pasaules tirgū.

6. Pamatregulas 26. pantā šajā sakarā noteikts:

“1. [..] C cukuru, kas [..] nav pārnests uz nākamo gadu [..], nedrīkst pārdot Kopienas iekšējā tirgū un tas jāeksportē bez turpmākas pārstrādes līdz 1. janvārim pēc konkrētā tirdzniecības gada beigām.

[..]

3. Sīki izstrādātus noteikumus šā panta piemērošanai pieņem saskaņā ar 41. pantā paredzēto procedūru.

Šajos noteikumos cita starpā paredzēts, ka maksājums uzliekams par 1. punktā minēto C cukuru [..], par kuru līdz datumam, kas vēl jānosaka, nav iesniegti pierādījumi, ka tas ir eksportēts noteiktajā termiņā bez turpmākas pārstrādes.”

7. Komisijas 1981. gada 14. septembra Regulā (EEK) Nr. 2670/81, ar ko paredz sīki izstrādātus īstenošanas noteikumus attiecībā uz cukura produkciju, kas pārsniedz kvotu ( ), precizēti nosacījumi, kas jāizpilda, lai varētu uzskatīt, ka C cukurs ir eksportēts. Ar Komisijas 1988. gada 14. decembra Regulu (EEK) Nr. 3892/88 ( ) grozītās Regulas Nr. 2670/81 1. pantā it īpaši paredzēts:

“1. [Pamat]regulas 26. panta 1. punktā minēto eksportu uzskata par notikušu, ja:

a) C cukuru [..] eksportē no dalībvalsts, kuras teritorijā [tas] ražot[s];

b) attiecīgo eksporta deklarāciju pieņem a) apakšpunktā minētā dalībvalsts līdz 1. janvārim pēc tā tirdzniecības gada beigām, kurā C cukurs [..] saražots;

c) C cukurs [..] ir atstājis Kopienas muitas teritoriju vēlākais 60 dienu laikā no b) apakšpunktā minētā 1. janvāra;

d) produkts ir eksportēts no a) apakšpunktā minētās dalībvalsts bez kompensācijas vai maksājuma [..].

Izņemot force majeure gadījumu, ja visi pirmajā daļā minētie nosacījumi netiek izpildīti, attiecīgo C cukura [..] daudzumu uzskata par pārdotu iekšējā tirgū.

Force majeure gadījumā tās dalībvalsts, kuras teritorijā ticis saražots C cukurs [..], kompetenta iestāde paredz pasākumus, kas ir vajadzīgi ieinteresētās puses minētu apstākļu dēļ.”

8. Regulas Nr. 2670/81 3. pantā, kurā grozījumi izdarīti ar 1. pantu Komisijas 1991. gada 6. decembra Regulā (EEK) Nr. 3559/91, ar ko groza Regulu Nr. 2670/81 ( ), noteikts:

“1. Attiecīgā dalībvalsts tiem daudzumiem, kuri 1. panta 1. punkta nozīmē ir pārdoti iekšējā tirgū, uzliek maksājumu, kas vienāds ar šādu daudzumu kopsummu:

a) C cukuram, uz 100 kilogramiem,

– augstākais ieveduma [importa] maksājums uz 100 kilogramiem baltā cukura vai jēlcukura, kurš piemērojams laika posmā, kas atbilst tirgus [tirdzniecības] gadam, kura laikā ir ražots attiecīgais cukurs, un sešiem mēnešiem, kas seko šim tirgus [tirdzniecības] gadam, un

– [EUR] 1;

[..]

4. Ja kādi C cukura [..] daudzumi tikuši pirms eksporta iznīcināti vai bojāti bez atgūšanas iespējas apstākļos, kurus attiecīgās dalībvalsts kompetenta iestāde ir atzinusi par force majeure gadījumu, attiecīgā summa, kas minēta 1. punktā, netiek iekasēta.”

B – Kopienas muitas tiesiskā regulējuma taisnīguma klauzula

9. Kopienas muitas tiesiskais regulējums paredz, ka ir iespējams pilnībā vai daļēji atmaksāt importa vai eksporta nodokli vai arī atbrīvot no muitas parāda. Nosacījumi par atbrīvošanu no nodokļiem ir paredzēti Padomes 1979. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 1430/79 par importa vai eksporta nodokļu atmaksāšanu vai atbrīvošanu no tiem ( ) 13. pantā.

10. 13. panta 1. punktā paredzēts:

“Importa nodokļa atmaksāšana vai atbrīvošana no tā var notikt īpašos gadījumos [..], kuru pamatā ir noteikti apstākļi, kas nav radušies ne ieinteresētās personas darbības, ne viņas acīmredzamas nolaidības dēļ.

[..]”

11. Regulas Nr. 1430/79 14. pantā noteikts, ka 13. panta noteikumi attiecas arī uz eksporta nodokļa atmaksāšanu vai atbrīvojumu no tā.

12. Saskaņā ar Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta noteikumiem ar “importa nodokli” saprot “gan muitas nodokļus un maksājumus ar līdzvērtīgu iedarbību, gan lauksaimniecības maksājumus un citus importa maksājumus, kas paredzēti kopējās lauksaimniecības politikas vai tādas īpašas kārtības ietvaros, kura saskaņā ar Līguma 235. pantu [jaunajā redakcijā – EKL 308. pants] piemērojama konkrētām precēm, kas saražotas lauksaimniecības produktu pārstrādes rezultātā”.

13. Saskaņā ar Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu ar “eksporta nodokli” saprot “lauksaimniecības maksājumus un citus eksporta maksājumus, kas paredzēti kopējās lauksaimniecības politikas un tādas īpašas kārtības ietvaros, kura saskaņā ar Līguma 235. pantu piemērojama konkrētām precēm, kas saražotas lauksaimniecības produktu pārstrādes rezultātā”.

III – Fakti, tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums

A – Fakti

14. Koninklijke Coöperatie Cosun UA (turpmāk tekstā – “Cosun”), kas ir Nīderlandē reģistrēts kooperatīvs, 1991./1992. un 1992./1993. tirdzniecības gadā saražoja C cukuru. Laika posmā no 1993. gada 10. februāra līdz 23. septembrim, izmantojot sava meitas uzņēmuma Limako Suiker BV (turpmāk tekstā – “Limako Suiker”) starpniecību, tas sabiedrībai Django’s Handelsonderneming pārdeva konkrētu skaitu C cukura partiju, kas paredzētas eksportam uz Horvātiju un Slovēniju. Minētajos laika posmos, proti, no 1993. gada 22. jūlija līdz 16. augustam un no 1993. gada 26. augusta līdz 24. septembrim Cosun vairākas C cukura partijas pārdeva sabiedrībām NV Voeders SA Aliments Serry un Sieger BV, lai tās piegādātu uz Maroku.

15. 1993. gada 24. jūnijā Nederlandse Fiscale Inlichtingen en Opsporingsdienst (Nīderlandes Informācijas un nodokļu pārkāpumu izmeklēšanas dienests, turpmāk tekstā – “FIOD”) pieprasīja Hoofdproduktschap Akkerbouw (turpmāk tekstā – “HPA”) – Nīderlandes iestādei, kuras kompetencē ir tirgus, it īpaši cukura tirgus kopīgās organizācijas noteikumu piemērošana, informāciju, kas saistīta ar izmeklēšanu attiecībā uz Django’s Handelsonderneming. FIOD no HPA saņēma informāciju par pārkāpumiem, kas saistīti ar muitas dokumentiem, kuri attiecas uz C cukura eksportu. Ņemot vērā notiekošo izmeklēšanu, FIOD pieprasīja, lai HPA neizpaustu informāciju Cosun. HPA saņemtajos eksporta dokumentos konstatētie pārkāpumi bija pamats, lai pret Django’s Handelsonderneming uzsāktu tiesas izmeklēšanu par krāpšanu.

16. 1993. gada jūnijā un augustā HPA vērsās attiecīgi pie Cosun un tā meitas uzņēmuma Limako Suiker, tos informējot, ka nepareizi tikuši apzīmogoti muitas dokumenti, kas saistīti ar precēm, kuras paredzēts nosūtīt uz Horvātiju un Slovēniju. 1993. gada oktobrī HPA saņēma nepareizi apzīmogotās veidlapas, kas attiecās uz C cukura partijām, kuras paredzēts nosūtīt uz Maroku.

17. 1993. gada 14. oktobrī Nīderlandes iestādes Cosun paziņoja to eksporta veidlapu numuru sarakstu, attiecībā uz kurām nebija pierādīts eksports ārpus Kopienas.

18. 1994. gada 25. aprīlī HPA no Cosun pieprasīja summu NLG 6 284 721,03 apmērā, jo tas nebija pierādījis, ka noteikts skaits C cukura partiju bija izvests no Kopienas teritorijas uz attiecīgajām vietām Horvātijā, Slovēnijā un Marokā. 1994. gada 13. jūnijā šā maksājuma summa tika samazināta uz NLG 6 250 856,78, proti, EUR 2 836 515,14, jo sākotnējā aprēķinā bija pieļauta kļūda.

19. 1994. gada 18. maijā Cosun iesniedza HPA sūdzību par pieprasītajiem maksājumiem. 1995. gada 19. jūnijā HPA šo sūdzību noraidīja. 1995. gada 14. jūlijā apelācijas sūdzības iesniedzējs College van Beroep voor hetbedrijfsleven [Apelācijas tiesa tirdzniecības un rūpniecības jautājumos (Nīderlande), turpmāk tekstā – “CBB”] cēla prasību pret šo lēmumu, ar kuru tika noraidīta sūdzība.

20. Saskaņā ar EKL 234. pantu CBB uzdeva Tiesai divus prejudiciālus jautājumus saistībā ar prāvu starp Cosun un HPA par maksājumiem, kas no Cosun pieprasīti sakarā ar to, ka netika eksportēti konkrētie C cukura daudzumi ( ). Uzdodot savu pirmo jautājumu, CBB Tiesai jautā, vai gadījumā, ja iespēja piešķirt nodokļu atbrīvojumus saskaņā ar Regulas Nr. 1430/79 13. pantu neattiecas uz maksājumiem par C cukuru, Pamatregula un Regula Nr. 2670/81 nav spēkā, ņemot vērā, ka konkrēto maksājumu nav iespējams atmaksāt vai nav iespējams piešķirt atbrīvojumu no tā taisnīguma iemeslu dēļ. Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kā minēto regulu iespējamā spēkā neesamība ietekmē prasību veikt maksājumus par C cukuru tādos apstākļos, kādi pastāv šajā gadījumā.

21. 1995. gada 24. aprīlī Cosun iesniedza HPA pieteikumu par atbrīvojumu no pieprasītajiem nodokļiem, pamatojoties uz 239. pantu Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi ( ) un 905. pantu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93 ( ), ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92. 2001. gada 6. augustā Nīderlandes Karalistes valdība Cosun labā iesniedza Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no importa nodokļa.

22. 2002. gada 2. maijā Komisija pieņēma Lēmumu REM 19/01, ar kuru paziņoja, ka Cosun labā Nīderlandes Karalistes valdības iesniegtais pieteikums par atbrīvojumu no importa nodokļa nav pieņemams (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”). Pamatojoties uz šo lēmumu, 2002. gada 6. jūnijā HPA paziņoja Cosun faktu, ka tā pieteikums par atbrīvojumu nav pieņemams.

B – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais spriedums

23. Cosun iesniedza Pirmās instances tiesā prasību par apstrīdēto Komisijas 2002. gada 2. maija Lēmumu REM 19/01. Cosun lūdza atcelt minēto lēmumu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Komisija lūdza noraidīt prasību kā nepieņemamu un piespriest Cosun atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

24. Ar 2004. gada 7. decembra spriedumu Pirmās instances tiesa lietā T‑240/02 Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija nosprieda prasību par [Apstrīdētā lēmuma atcelšanu] noraidīt.

IV – Prasījumi un pamati apelācijas tiesvedībā

25. Cosun ir iesniedzis apelācijas sūdzību un lūdz Tiesu:

– atcelt Pārsūdzēto spriedumu;

– izšķirt strīdu pilnībā, atceļot Apstrīdēto lēmumu;

– pakārtoti – nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā, un

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē, kā arī apelācijas tiesvedībā.

26. Cosun apelācijas sūdzības pamatošanai norāda četrus pamatus. Pirmkārt, Cosun norāda, ka, atzīstot, ka maksājums, kas iekasēts par neeksportēto C cukuru, nav nedz importa, nedz eksporta nodoklis Regulas Nr. 1430/79 13. panta nozīmē, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi Kopienu tiesību pārkāpumu.

27. Otrkārt, Cosun pakārtoti norāda, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā, ka par neeksportēto C cukuru pieprasītais maksājums Regulas Nr. 1430/79 piemērošanas nolūkā faktiski ir pielīdzināms importa nodoklim. Izvirzot šo pamatu, kas ir sadalīts trīs daļās, Cosun norāda, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā, ka:

– par neeksportēto C cukuru iekasētais maksājums ir jāuzskata par muitas nodokli, jo tam ir tāds pats mērķis kā muitas nodoklim;

– par neeksportēto C cukuru iekasētā maksājuma aprēķināšanas veids norāda, ka šis maksājums ir uzskatāms par muitas nodokli;

– par neeksportēto C cukuru iekasētā maksājuma aprēķināšanas veids norāda, ka šis maksājums ir uzskatāms par muitas nodokli.

28. Treškārt, Cosun pakārtoti norāda, ka Pirmās instances tiesa, vērtējot apelācijas sūdzības iesniedzēja prasības pieteikumā pakārtoti izvirzīto otro un trešo pamatu, ir pārkāpusi Kopienu tiesības. Šis pamats ir sadalīts divās daļās:

– pārbaudot iesniegtajā prasības pieteikumā izvirzīto otro prasības pamatu, Pirmās instances tiesa ir pārsniegusi tiesvedības ietvarus;

– Pirmās instances tiesa nepamatoti nav izskatījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja pakārtoti izvirzīto trešo prasības pamatu.

29. Ceturtkārt, Cosun pakārtoti norāda, ka ir pārkāpti vienlīdzības, tiesiskās drošības un taisnīguma principi.

30. Komisija savukārt lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt daļēji kā nepieņemamu, daļēji kā nepamatotu.

V – Par pirmo pamatu

A – Lietas dalībnieku argumenti

31. Cosun uzsver, ka, Pārsūdzētā sprieduma 36.–38., kā arī 47. punktā atzīstot, ka maksājums, kas iekasēts par C cukuru, nav lauksaimniecības importa vai eksporta maksājums Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta nozīmē, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

32. Turklāt, interpretējot “lauksaimniecības maksājuma” jēdzienu sašaurināti, Pirmās instances tiesa nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, proti, nav norādījusi, kāpēc ir izslēgta plašāka interpretācija.

33. Komisija savukārt uzskata, ka Pirmās instances tiesa “lauksaimniecības maksājuma” jēdzienu nav interpretējusi sašaurināti un ir pareizi nospriedusi, ka maksājumu par C cukuru formāli nevar uzskatīt par lauksaimniecības importa vai eksporta maksājumu Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta nozīmē.

B – Vērtējums

34. Lai atspēkotu apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu par to, ka, precīzi nenorādot Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta šauras interpretācijas pamatojumu, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jābalstās uz Pirmās instances tiesas sprieduma 35.–38. punktā izklāstīto pamatojumu.

35. Pirmās instances tiesa izvēlētajai interpretācijai pēc būtības norāda trīs iemeslus.

36. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa pamatoti norāda, ka par C cukuru iekasējamā summa neatbilst nevienai no minētajā noteikumā uzskaitītajām trim kategorijām, proti, pirmkārt, muitas nodokļiem, otrkārt, maksājumiem ar muitas nodokļiem līdzvērtīgu iedarbību un, treškārt, lauksaimniecības maksājumiem un citiem importa vai eksporta maksājumiem, kas paredzēti kopējās lauksaimniecības politikas vai tādas īpašas kārtības ietvaros, kura saskaņā ar EKL 308. pantu piemērojama konkrētām precēm, kas saražotas lauksaimniecības produktu pārstrādes rezultātā.

37. Otrkārt, Pirmās instances tiesa uzsver, ka iemesls, kura dēļ tika pieprasīts šis maksājums, ir tas, ka šim nolūkam noteiktajā datumā nebija pierādījumu, ka C cukura daudzums ir eksportēts noteiktajā termiņā, un ka šis maksājums C cukura ražotājam tika pieprasīts arī tāpēc, ka šis Kopienā saražotais cukurs, kas pārsniedz kvotu, tika realizēts iekšējā tirgū.

38. Treškārt, Pirmās instances tiesa arī sīki izvērtē, vai par C cukuru iekasētais maksājums atbilst kādai no trim kategorijām.

39. Attiecībā uz iespējamo maksājuma kā “muitas nodokļa” kvalifikāciju Pirmās instances tiesa uzsver, ka par C cukuru iekasētais maksājums nav muitas nodoklis, proti, nodoklis, kas tiek uzlikts, pamatojoties uz Eiropas Kopienu kopējo muitas tarifu EKL 23. un 26. panta nozīmē.

40. Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz pastāvīgo judikatūru ( ), atzīst, ka to nevar arī uzskatīt par maksājumu ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību, jo, tā kā tas nav muitas nodoklis šī vārda vistiešākajā nozīmē, tas ir vienpusēji noteikta finanšu iemaksa, lai arī kāds būtu tās nosaukums vai noteikšanas metode, kas par precēm tiek iekasēta tāpēc, ka tās šķērsojušas robežu.

41. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa pamato, kāpēc konkrētais maksājums nav lauksaimniecības importa vai eksporta maksājums šī vārda vistiešākajā nozīmē. Tā uzsver, ka tas nav maksājums, kas noteikts attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, tādēļ ka tie šķērso Kopienas ārējās robežas.

42. Tātad Cosun pirmais arguments nav pamatots.

43. Cosun izvirza argumentu par to, ka Pirmās instances tiesa nav pamatojusi, kāpēc tā izslēdz plašāku Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta interpretāciju.

44. Sakarā ar to ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa ir izmantojusi ne tikai strīdīgā noteikuma gramatisku interpretāciju. Tieši pretēji, Pārsūdzētā sprieduma 39.–46. punktā tā turpina pamatojuma izklāstu, 47. punktā sniedzot galīgo secinājumu.

45. Pirmās instances tiesa, pirmkārt, izvērtē mērķi, proti, vai par neeksportēto C cukuru noteiktajam maksājumam ir tādi paši mērķi kā muitas nodoklim. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa uzsver, ka maksājums, kas noteikts par ārpus kvotām saražoto un neeksportēto cukuru, ir daļa no cukura tirgus kopīgās organizācijas mehānismiem. Attiecībā uz šiem mehānismiem Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka tie paredzēti, lai nodrošinātu kopīgus mērķus, konkrētāk, tādu garantiju saglabāšanu, kas nepieciešamas saistībā ar ražotāju darbu un dzīves līmeni, cukura piegādes drošību visiem patērētājiem, noteiktu cenu līmeni un cukura tirgus stabilitāti.

46. Balstoties uz to, Pirmās instances tiesa uzsver, ka katram no norādītajiem mehānismiem ir īpaši mērķi vai arī tie paredzēti īpašām vajadzībām. Tādēļ Pirmās instances tiesa secina, ka maksājumam par pārstrādes produktu, kas piemērojams C cukuram, nav tieši tādi paši mērķi kā muitas nodoklim vai, precīzāk, kā importa maksājumiem vai eksporta atmaksājumiem, kas paredzēti atbilstoši cukura tirgus kopīgajai organizācijai.

47. Pirmās instances Tiesa analizē arī mērķus, kas saistīti ar tirdzniecības pie Kopienas ārējām robežām kopējo sistēmu vispār un it īpaši cukura tirgus kopīgo organizāciju. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa skaidri uzsver aizlieguma realizēt C cukuru iekšējā tirgū svarīgumu un detalizēti paskaidro, cik liela nozīme ir šī aizlieguma pārkāpumu sodīšanai. Tomēr Pirmās instances tiesa uzskata, ka tas, ka maksājums, kas jākvalificē kā “sods”, tiek aprēķināts, ņemot par pamatu importa maksājumus, vēl nepielīdzina to importa nodoklim.

48. Ņemot vērā šo Pirmās instances tiesas izvirzīto pamatojumu, arī otrais apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments ir uzskatāms par nepamatotu.

49. Tādējādi pirmais apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.

VI – Par otro pamatu

A – Par pieņemamību

1) Lietas dalībnieku argumenti

50. Komisija uzskata, ka otrais apelācijas pamats nav pieņemams, jo tas sakrīt ar Pirmās instances tiesā izvirzītajiem tiesiskajiem pamatiem un argumentiem un faktiski ir tikai lūgums atkārtoti pārbaudīt prasību, kas nav Tiesas kompetencē.

51. Savā replikas rakstā Cosun paskaidro, ka, izvirzot otro pamatu, tā mērķis nebūt nav atkārtota sākotnējās prasības pārbaude, bet iebilde pret to, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Kopienu tiesības, un uzsver, ka no tā izriet apelācijas sūdzības pieņemamība.

2) Vērtējums

52. Attiecībā uz otrā apelācijas pamata pieņemamību jāņem vērā Tiesas pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzība, kurā pat nav ietverta argumentācija, lai konkrēti identificētu tiesību piemērošanas kļūdu, kas ļauj apšaubīt pārsūdzēto spriedumu, bet kas aprobežojas ar Pirmās instances tiesā jau izvirzīto pamatu un argumentu atkārtošanu, nav pieņemama. Proti, šādas apelācijas sūdzības mērķis faktiski ir tikai Pirmās instances tiesā iesniegtās prasības pārbaude, kas neietilpst Tiesas kompetencē ( ).

53. Atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai otrais izvirzītais apelācijas pamats būtu nepieņemams, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs aprobežotos tikai ar to, ka atkārtotu jau pirmajā instancē izvirzīto argumentāciju, saskaņā ar kuru Apstrīdētais lēmums nav pamatots, nenorādot, kādu kļūdu tiesību piemērošanā Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi Pārsūdzētajā spriedumā ( ).

54. Šos Tiesas paskaidrojumus tomēr nevar vērtēt kā absolūtus paskaidrojumus un izolēti.

55. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Pirmās instances tiesas veikto Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu, pirmajā instancē izskatītie tiesību jautājumi var atkal tikt izskatīti apelācijas tiesvedībā. Tādējādi, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu pamatot savu apelācijas sūdzību, izmantojot pamatus un argumentus, kas jau ir sniegti Pirmās instances tiesā, apelācijas tiesvedība daļēji zaudētu savu nozīmi ( ).

56. Tomēr šajā lietā ar otro apelācijas pamatu [apelācijas sūdzības iesniedzējs] apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu par tai iesniegtu tiesību jautājumu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs precīzi definē Pirmās instances tiesas kļūdu tiesību piemērošanā un līdz ar to vēršas pret Kopienu tiesību interpretāciju, uz ko ir balstījusies Pirmās instances tiesa ( ).

57. Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais apelācijas pamats ir pieņemams.

B – Par pamatotību

1) Lietas dalībnieku argumenti

58. Cosun norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā pat tad, ja maksājums par C cukuru formāli nav uzskatāms par importa un eksporta nodokli Regulas Nr. 1430/79 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta nozīmē, jo Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 40.–46. punktā ir noraidījusi Cosun argumentus, ka par C cukuru pieprasītais maksājums ir uzskatāms par importa nodokli Regulas Nr. 1430/79 13. panta nozīmē, tādēļ ka tā mērķi ir tādi paši kā muitas nodoklim, kas tiek aprēķināts, pamatojoties uz importa maksājumiem, kas piemērojami no trešām valstīm importētajam cukuram, un paredzēti tam, lai neeksportētajam cukuram, kurš pārsniedz kvotu, piemērotu tādus nosacījumus, kas līdzīgi tiem, kuri piemērojami no trešām valstīm importētam cukuram.

59. Komisija, kas uzskata šo apelācijas pamatu par nepieņemamu, pakārtoti lūdz Tiesu noraidīt šo apelācijas pamatu kā nepieņemamu.

2) Vērtējums

60. Apelācijas sūdzības iesniedzējs, pirmkārt, pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā, ka par C cukuru pieprasītajam maksājumam ir tāds pats mērķis kā muitas nodokļiem. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav norādījusi, kas ir par cukuru pieprasītā maksājuma tiešais īpašais mērķis un kāda konkrēti ir šī mērķa atšķirība no muitas nodokļu mērķa.

61. Kā izriet no Pārsūdzētā sprieduma, it īpaši no 43.–45. punkta, Pirmās instances tiesa ir izskaidrojusi ne tikai importa maksājumu un eksporta kompensācijas maksājumu sistēmas mērķi, bet arī cukura tirgus kopīgās organizācijas mērķi un šajā sakarā ar C cukuru saistītā tiesiskā regulējuma, tai skaitā ar maksājumu saistītā tiesiskā regulējuma, nozīmi.

62. Tādēļ otrā apelācijas pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatota.

63. Izvirzot otro apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs tāpat norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, neatzīstot, ka no [maksājuma], kas pieprasīts par neeksportēto cukuru, summas (apmēra) aprēķināšanas veida, izriet, ka šis maksājums ir uzskatāms par muitas nodokli.

64. Šajā sakarā ir pietiekami atsaukties uz Pirmās instances tiesas sprieduma 44.–46. punktu, no kuriem skaidri izriet, ka tas, ka maksājuma summas aprēķināšanai par pamatu izmantots maksājums par cukura importu no trešām valstīm, nenozīmē šo maksājumu pielīdzināšanu.

65. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs šī argumenta pamatojumam atsaucas uz kādu Regulas (EEK) Nr. 2645/70 ( ) apsvērumu, ir jāuzsver, ka tā ir īstenošanas regula, kas turklāt pašreiz vairs nav spēkā.

66. Attiecībā uz Regulas Nr. 2645/70 vai attiecīgās Regulas Nr. 2670/81 tiesiskajām sekām ir jānorāda, ka tās ir Komisijas izdotas regulas. Proti, ar tām var īstenot Padomes regulas, taču nevar grozīt pamata tiesību normas, kas paredzētas augstāka ranga noteikumos, kā arī nevar veikt [šajos noteikumos] neparedzētu tiesisku kvalifikāciju, kā, piemēram, importa maksājuma tiesisku kvalifikāciju.

67. No iepriekš minētā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

VII – Par trešo pamatu

A – Lietas dalībnieku argumenti

68. Trešā pamata pirmajā daļā Cosun norāda, ka, vērtējot otro pamatu, Pirmās instances tiesa ir spriedusi, pārkāpjot prasības pieteikumā noteiktā strīda robežas.

69. Cosun norāda, ka, lai gan ar šo pamatu netiek apšaubīta Regulas Nr. 2670/81 spēkā esamība, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 58.–62. punktā ir veikusi spēkā esamības vērtējumu, ņemot vērā vispārējos tiesību principus. Tādējādi Cosun secina, ka Pirmās instances tiesa ir spriedusi, pārkāpjot prasības pieteikumā noteiktā strīda robežas un tādējādi pārkāpjot tiesvedības principu, kas noteic, ka strīda robežas ir noteiktas prasības pieteikumā.

70. Attiecībā uz trešā pamata pirmo daļu Komisija atzīst, ka no Pārsūdzētā sprieduma 58.–62. punkta nekādā ziņā neizriet, ka Pirmās instances tiesa ir vērtējusi Regulas Nr. 2670/81 spēkā esamību.

71. Trešā pamata otrajā daļā Cosun izvirza argumentu, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti ir noraidījusi lūgumu vērtēt trešo prasītājas norādīto pamatu, ka Komisijas pienākums ir saskaņā ar tiesiskās drošības, vienlīdzības un taisnīguma principiem izskatīt pieteikumu par atbrīvojumu, neņemot vērā iepriekš minēto regulu, ja nav piemērojams Regulas Nr. 1430/79 13. pants.

72. Attiecībā uz trešā pamata otro daļu Komisija izvirza argumentu, ka Cosun norādīto “otro” un “trešo” pamatu Pirmās instances tiesa vērtēja kopā, nosaucot tos par “otrā pamata pirmo daļu” un “otrā pamata otro daļu”. No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 57.–62. punktā tomēr ir vērtējusi minēto “trešo” pamatu.

B – Vērtējums

73. Trešā pamata pirmā daļa būtībā attiecas uz to, vai Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi strīda robežas. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir vērtējusi tiesību akta, proti, Regulas Nr. 2670/81 spēkā esamību, par kuras prettiesiskumu apelācijas sūdzības iesniedzējs nav cēlis prasījumu Pirmās instances tiesā, pastāv iespēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir pilnībā pārpratis Pārsūdzētā sprieduma tekstu.

74. Sprieduma 56.–62. punktā Pirmās instances tiesa gan atsaucas uz Regulu Nr. 2670/81, tomēr nepārbauda tās spēkā esamību. Tieši pretēji, Pirmās instances tiesa norāda šo tiesību aktu tikai tādēļ, lai sniegtu pilnīgu attiecīgās situācijas raksturojumu. Regula Nr. 2670/81 viennozīmīgi pieder pie svarīgākajiem tiesību aktiem, kas attiecas uz C cukuram paredzētiem maksājumiem.

75. Pirmās instances tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējs ir norādījis, ka Komisija ir pārkāpusi trīs tiesību principus. Izvērtējot iespēju piešķirt atkāpi taisnīguma iemeslu dēļ, Pirmās instances tiesa sprieduma 58. punktā ir norādījusi uz skaidri paredzēto atkāpi no maksājuma par C cukuru iekasēšanas un ir secinājusi, ka citos gadījumos atkāpes no maksājuma iekasēšanas nav pieņemamas. Tā kā noteikumi attiecībā uz atkāpi ir paredzēti Regulā Nr. 2670/81, tad, protams, bija jānorāda šī tiesību akta attiecīgais punkts.

76. Līdzīgā veidā Pārsūdzētā sprieduma 62. punktā Pirmās instances tiesa ir atsaukusies uz Regulu Nr. 2670/81, proti, runājot par tiesiskās drošības principu. Sakarā ar to Pirmās instances tiesai kā pieprasītā maksājuma tiesiskais avots bija jānorāda tieši šīs regulas attiecīgais noteikums.

77. Ne tikai uzmanīgi analizējot Pirmās instances tiesas argumentus no juridiskā aspekta, iespējams konstatēt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja trešā apelācijas pamata pirmajā daļā izvirzītie argumenti ir acīmredzami nepamatoti.

78. Tā kā Apelācijas sūdzības iesniedzējs trešā apelācijas pamata otrajā daļā norāda, ka Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi trešo prasības pamatu, ir jāatsaucas uz Pirmās instances tiesas sprieduma uzbūvi un tiesvedību.

79. Otrais Pirmās instances tiesā norādītais pamats attiecas tikai uz vienlīdzības un taisnīguma principu ievērošanu, bet trešais – uz tiesiskās drošības, vienlīdzības un taisnīguma principu.

80. Pirmās instances tiesa ir izvērtējusi visus šos principus. Vienlīdzības principu tā ir pārbaudījusi sprieduma 59.–61. punktā. Jautājumu par iespējamo izņēmumu taisnīguma iemeslu dēļ Pirmās instances tiesa ir pārbaudījusi 57. un 58. punktā. Visbeidzot, tiesiskās drošības principu tā ir analizējusi sprieduma 62. punktā.

81. Tātad Pirmās instances tiesa ir pārbaudījusi visus trīs tiesību principus. Cēlonis tam, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam ir grūtības konstatēt spriedumā savus norādītos pamatus, varētu būt arī tas, ka prasības pamati daļēji pārklājas. Cita starpā labākas saprotamības dēļ jau mutvārdu procesa laikā tiesnesim referentam bija skaidrāk jāstrukturē prasības pamati.

82. No iepriekš minētā izriet, ka trešais apelācijas pamats kopumā ir jānoraida kā nepieņemams.

VIII – Par ceturto pamatu

A – Par pieņemamību

1) Lietas dalībnieku argumenti

83. Komisija uzskata, ka ceturtais apelācijas pamats nav pieņemams. Tā norāda, ka ceturtā apelācijas pamata pirmā un otrā daļa sakrīt ar Pirmās instances tiesā izvirzītajiem prasības pamatiem un tādēļ neatbilst priekšnoteikumiem par pamatojumu saskaņā ar Tiesas Statūtu 58. panta pirmo daļu un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunktu. Attiecībā uz apelācijas pamata trešo daļu, t.i., atšķirīgu attieksmi pret Cosun, salīdzinot ar citiem C cukura ražotājiem, Komisija uzsver, ka tas ir jauns iebildums, par ko Pirmās instances tiesa nevarēja paust savu viedokli. Ņemot vērā iepriekš minēto, ceturtais apelācijas pamats nav pieņemams.

84. Attiecībā uz iebildumu, ka ceturtajā apelācijas pamatā ietverts arī jauns arguments, Cosun norāda, ka tas vienīgi paplašina un papildina Pirmās instances tiesā izvirzītos argumentus. Tātad, kā uzskata Cosun, ceturtais apelācijas pamats ir pieņemams.

2) Vērtējums

a) Par ceturtā pamata pirmo un otro daļu

85. Attiecībā uz iebildi par nepieņemamību, ko Komisija ir izteikusi saistībā ar ceturto apelācijas pamatu, ir jānorāda, ka jau Pirmās instances tiesā iesniegtajā prasības pieteikumā apelācijas sūdzības iesniedzējs iebilda gan pret to, ka strīdīgajam C cukuram ir importētas preces statuss, gan arī pret to, ka maksājums par C cukuru ir Kopienu pašu līdzekļi.

86. No iepriekš minētā izriet, ka [apelācijas sūdzības iesniedzējs] izvirza iebildumus, kas ne vien nav pamatoti ar pierādītiem argumentiem, bet kas pirmoreiz izvirzīti jau Pirmās instances tiesā un tādēļ nav pieņemami.

87. Attiecībā uz ceturtā apelācijas pamata otro daļu, t.i., uz spriedumu lietā De Haan ( ) balstīto argumentāciju, veicot salīdzinājumu ar prasības pieteikumu, iespējams konstatēt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā tikai atkārtoti norāda jau izvirzītos argumentus. Nepietiek tikai ar apgalvojumu, ka šīs argumentācijas mērķis ir apstrīdēt Pirmās instances tiesas spriedumu. Ja šos argumentus klasificētu kā tādus, kas nav norādīti prasības pieteikumā, tie būtu jākvalificē kā jauni argumenti un līdz ar to kā jauns nepieņemams pamats.

88. No iepriekš minētā izriet, ka ceturtā pamata pirmā un otrā daļa nav pieņemamas.

b) Par ceturtā pamata trešo daļu

89. Ceturtā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka Pirmās instances tiesa nav izpildījusi savu pienākumu un nav aplūkojusi jautājumu par atšķirīgu attieksmi pret C cukura ražotājiem, piemēram, Cosun un citiem C cukura ražotājiem.

90. Attiecībā uz iepriekš minēto runa ir par tādu argumentāciju, kāda netika izvirzīta Pirmās instances tiesā. Šajā apelācijas prāvā būtībā jāatbild uz jautājumu, vai jauna argumentācija un jauni argumenti ir uzskatāmi par jauniem pamatiem.

91. Šajā sakarā vispirms ir jābalstās uz Tiesas Reglamentu. No tā izriet, ka Reglamenta noteikumos par apelācijas tiesvedībām ne visu valodu versijās ir lietots jēdziens “argumenti”. Vācu valodas versijas 112. pantā atšķirībā no versijām franču un holandiešu valodā ir lietots tikai jēdziens “pamati”, “argumentus“ atsevišķi nenorādot.

92. Tiesas Reglamenta franču valodas versijas 117. pantā attiecībā uz jauniem argumentiem tāpat kā 112. pantā ir lietots jēdziens “moyen”, turpretī vācu un holandiešu valodas versijās vispār lietoti citi jēdzieni, proti, “Gesichtspunkt” (“viedoklis”) vai attiecīgi “grond” (“pamats”).

93. No Tiesas Reglamenta teksta vismaz var secināt, ka attiecībā uz procesuālajām tiesībām svarīgs ir ne tikai “ pamats” 112. panta formālajā nozīmē.

94. Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina par Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru atbilstoši Tiesas Reglamenta 116. pantam tiesvedības laikā nedrīkst izvirzīt jaunus pamatus un argumentus, izņemot gadījumu, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Ļaut vienam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz norādīt pamatu, ko tas nav norādījis Pirmās instances tiesā, nozīmētu ļaut tam vērsties Tiesā, kuras kompetence apelāciju izskatīšanā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks nekā tas, kurš izskatīts Pirmās instances tiesā ( ).

95. Izskatot apelācijas, Tiesas kompetencē ir tikai vērtēt tiesisko risinājumu, ko attiecībā uz izskatītajiem pamatiem ir snieguši tiesneši pirmajā instancē ( ).

96. Līdzīgi kā iepriekš minētajā lietā Dansk Rørindustri u.c./Komisija, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav atsaukusies uz pamatu, kas balstīts uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, jo tikušas piemērotas Pamatnostādnes, šajā lietā Cosun Pirmās instances tiesā neizvirzīja ceturtā apelācijas pamata trešajai daļai atbilstošu prasījumu.

97. To, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentācija ir nepieņemama, var secināt arī no Tiesas sprieduma lietā Atlanta/Komisija un Padome ( ), saskaņā ar kuru argumenti, kas groza atbildības pamatu, ir jauns pamats. Tas it īpaši attiecas uz šo lietu, jo Cosun apelācijas prāvā atsaucas uz citu vienlīdzīgas attieksmes aspektu nekā Pirmās instances tiesā.

98. Tiesa kā jaunus kvalificēja arī apelācijas tiesvedībā izteiktos argumentus, no kuriem izriet atšķirīga interpretācija attiecībā uz strīda priekšmeta vērtējuma kritēriju piemērojamību ( ).

99. Tiesas ierobežojošais vērtējums skaidri izriet arī no sprieduma apvienotajās lietās IPK‑München/Komisija, kurā Tiesa ir noraidījusi izvirzīto argumentu kā jaunu un tātad nepieņemamu, jo Komisija šo argumentu izvirzīja tikai apelācijas tiesvedībā ( ).

100. Ņemot vērā šo Tiesas ierobežojošo vērtējumu, izšķiroša nozīme ir tam, vai izvirzītais arguments ir saistīts ar jauniem apstākļiem ( ), vai arī iepriekš izvirzītais arguments tiek vienīgi paplašināts vai papildināts ( ). Katrā ziņā procesuālo tiesību nozīmē iedalījums jēdzienos “pamats” un “arguments“ ir pārāk sašaurināts ( ).

101. Līdzīga stingra tendence ir vērojama Tiesas pastāvīgajā judikatūrā, ja runa ir par argumentu, kas pirmoreiz izvirzīts tikai mutvārdu procesā, nevis prasības pieteikumā ( ).

102. Visbeidzot, šajā lietā nevar arī balstīties uz to, ka ar Cosun norādītajiem apstākļiem vienīgi tiek paplašināts un papildināts jau Pirmās instances tiesā izvirzītais arguments Tiesas pastāvīgās judikatūras nozīmē.

103. Tādējādi tas ir jauns arguments, ko atbilstoši Tiesas judikatūrai nevar ņemt vērā apelācijas tiesvedībā. Tādēļ tas ir pielīdzināms patstāvīgam pamatam, kas pirmoreiz tiek izvirzīts tikai apelācijas tiesvedībā ( ).

104. Tā kā ceturtā pamata trešā daļa ir atzīstama par apelācijas tiesvedībā nepieņemamu pamatu, tā ir uzskatāma par nepieņemamu.

IX – Tiesāšanās izdevumi

105. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 122. pantu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir lūgusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un spriedums pēdējam minētajam nav labvēlīgs, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

X – Secinājumi

106. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, iesaku Tiesai nospriest šādi:

1) apelācijas sūdzību noraidīt;

2) apelācijas sūdzības iesniedzējs atlīdzina tiesāšanās izdevumus.