ĢENERĀLADVOKĀTA Īva BotA [YVES BOT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 3. jūnijā 1( )

Lieta C‑203/09

Volvo Car Germany GmbH

pret

Autohof Weidensdorf GmbH

(Bundesgerichtshof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Direktīva 86/653/EEK – Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji – Pārstāvības līguma izbeigšana pēc pilnvarotāja iniciatīvas – Tirdzniecības pārstāvja pienākumu neizpilde – Tirdzniecības pārstāvja tiesības uz klientūras atlīdzību

1. Viens no galvenajiem ieguldījumiem, ko sniegusi Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīva 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem ( ), ir tas, ka tiek paredzēts, ka pilnvarotāji pēc pārstāvības līguma izbeigšanās izmaksā saviem pārstāvjiem atlīdzību (turpmāk tekstā – “klientūras atlīdzība”).

2. Direktīvas 18. panta a) punktā tomēr ir paredzēts, ka šādu atlīdzību nemaksā, “ja pilnvarotājs ir izbeidzis pārstāvja līgumu tirdzniecības pārstāvja tāda pārkāpuma dēļ, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem attaisno tūlītēju pārstāvja līguma izbeigšanu”.

3. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu dod Tiesai iespēju pirmo reizi interpretēt šo tiesību normu un it īpaši sniegt juridisku atzinumu par jautājumu, vai tiesību uz klientūras atlīdzību izslēgšana ir pakļauta nosacījumam, ka pastāv cēloņsakarība starp pienākumu neizpildi, kurā vainojams tirdzniecības pārstāvis un kas varētu būt pamats tūlītējai līguma izbeigšanai, no vienas puses, un pilnvarotāja lēmumu izbeigt pārstāvības līgumu, no otras puses.

4. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz īpašu gadījumu, jo no pamata lietas faktiem izriet, ka pienākumu neizpilde, ko pārmet tirdzniecības pārstāvim, ir notikusi iepriekšēja paziņojuma laikposmā, kas sekoja pilnvarotāja lēmumam izbeigt pārstāvības līgumu, un ka pilnvarotājs par šo neizpildi uzzināja tikai pēc šā līguma faktiskās izbeigšanās.

5. Šajos secinājumos es ieteikšu Tiesai sniegt direktīvas 18. panta a) punkta sistēmisku un teleoloģisku interpretāciju un atbildēt iesniedzējtiesai, ka šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir pieļauts, ka tirdzniecības pārstāvim, ar kuru noslēgtais līgums ticis izbeigts, neizmaksā tā klientūras atlīdzību, ja pēc pārstāvības līguma izbeigšanās pilnvarotājs konstatē pienākumu neizpildi, kas notikusi līguma darbības laikā un kas varētu būt pamats tūlītējai šā līguma izbeigšanai, bet kas nav bijusi iemesls šai izbeigšanai, jo pilnvarotājs par šo neizpildi ir uzzinājis tikai pēc minētā līguma izbeigšanās.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

6. Saskaņā ar direktīvas 1. panta 2. punktu:

“Šajā direktīvā “tirdzniecības pārstāvis” nozīmē pašnodarbinātu starpnieku, kuram ir pastāvīgas pilnvaras apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas vārdā, turpmāk sauktu par “pilnvarotāju”, vai apspriest un slēgt šādus darījumus minētā pilnvarotāja vārdā.”

7. Tirdzniecības pārstāvja pienākumi ir precizēti direktīvas 3. pantā, kura teksts ir šāds:

“1. Tirdzniecības pārstāvim, veicot darbu, jāievēro pilnvarotāja intereses un jārīkojas apzinīgi [lojāli] un godprātīgi.

2. Tirdzniecības pārstāvim ir šādi pienākumi:

a) attiecīgi darboties, lai apspriestu un, ja iespējams, noslēgtu darījumu, kurš viņam uzticēts;

b) paziņot pilnvarotājam visu vajadzīgo informāciju, kas viņam pieejama;

c) ievērot argumentētus rīkojumus, ko dod pilnvarotājs.”

8. Direktīvas 15. panta 1. punktā ir precizēts, ka, “ja pārstāvja līgums ir noslēgts uz nenoteiktu laiku, jebkura puse var to izbeigt, par to [iepriekš] paziņojot”. Tomēr no direktīvas 16. panta izriet, ka:

“Šī direktīva nekādi neietekmē dalībvalstu tiesību aktu piemērošanu, ja tie paredz tūlītēju pārstāvja līguma izbeigšanu:

a) sakarā ar to, ka viena puse pilnībā vai daļēji neizpilda savas saistības;

b) ārkārtēju apstākļu dēļ.”

9. Turklāt direktīvas 17. panta 1. punktā un 2. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:

“1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tirdzniecības pārstāvis pēc pārstāvja līguma izbeigšanas saņem atlīdzību saskaņā ar 2. punktu vai kompensāciju par zaudējumiem saskaņā ar 3. punktu.

2. a) Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja [un tiktāl, ciktāl]:

– viņš pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem, un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šādiem klientiem,

un

– šī atlīdzība jāmaksā [šīs atlīdzības izmaksa ir taisnīga], ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem. [..]”

10. Saskaņā ar direktīvas 18. pantu:

“Atlīdzību vai kompensāciju, kas minēta 17. pantā, nemaksā, ja:

a) pilnvarotājs ir izbeidzis pārstāvja līgumu tirdzniecības pārstāvja tāda pārkāpuma dēļ, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem attaisno tūlītēju pārstāvja līguma izbeigšanu;

[..].”

11. Visbeidzot saskaņā ar direktīvas 19. pantu:

“Pirms pārstāvja [pārstāvības] līgums beidzas, puses nedrīkst atkāpties no 17. un 18. panta, kaitējot tirdzniecības pārstāvim.”

B – Valsts tiesības

12. Saskaņā ar Vācijas Komerclikuma (Handelsgesetzbuch; turpmāk tekstā – “HGB”) 89.a pantu:

“(1) Ikviena līgumslēdzēja puse var izbeigt līgumu būtiskā iemesla dēļ, neievērojot iepriekšējas paziņošanas laiku. Šīs tiesības nevar ne izslēgt, ne ierobežot. [..]”

13. Ar HGB 89.b pantu ir transponēti direktīvas 17.–19. pants. Šajā pantā – redakcijā, kas bija spēkā pamata lietas faktu rašanās laikā, – ir paredzēts:

“(1) Pēc līguma izbeigšanās tirdzniecības pārstāvis var no pilnvarotāja prasīt atbilstošu atlīdzību, ja un tiktāl, ciktāl

1. pilnvarotājs arī pēc pārstāvības līguma beigām turpina gūt ievērojamu labumu no tā komerciālajām attiecībām ar jaunajiem klientiem, kurus ir piesaistījis tirdzniecības pārstāvis,

2 izbeidzoties līgumam, tirdzniecības pārstāvis zaudē tiesības uz komisijas naudu par jau noslēgtajiem darījumiem un turpmāk noslēgtajiem darījumiem ar tā piesaistītajiem klientiem, ko viņš saņemtu, ja pārstāvības līgums būtu palicis spēkā, un

3. atlīdzības izmaksa, ņemot vērā visus apstākļus, ir taisnīga.

[..]

(3) Šī atlīdzība nav jāmaksā, ja

1. līgumu ir izbeidzis tirdzniecības pārstāvis, izņemot gadījumus, ja šī izbeigšana ir bijusi pienācīgi pamatota ar pilnvarotāja rīcību vai no tirdzniecības pārstāvja vairs nevar prasīt turpināt darbību viņa vecuma vai slimības dēļ, vai

2. pilnvarotājs ir izbeidzis līgumu un pastāv būtisks iemesls līguma izbeigšanai, kas saistīts ar tirdzniecības pārstāvja pārkāpjošo rīcību [..].”

14. Saskaņā ar Bundesgerichtshof [Federālās Augstākās tiesas] (Vācija) pastāvīgo judikatūru, kas minēta lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, tiesību normas par tirdzniecības pārstāvja klientūras atlīdzību, kas paredzētas HGB 89.b pantā, ir piemērojamas pēc analoģijas izplatīšanas līgumam, tādam kā pamata lietā. HGB 89.b panta 3. punkta 2. apakšpunkta formulējums neprasa, lai pilnvarotājs būtu izbeidzis bez iepriekšēja paziņojuma līgumiskās attiecības ar tirdzniecības pārstāvi tā pārkāpjošas rīcības dēļ. Pietiek ar to, ka būtisks iemesls, kas varētu būt pamats līguma izbeigšanai bez iepriekšēja paziņojuma, objektīvi pastāvēja lēmuma izbeigt līgumu pieņemšanas brīdī. Gadījumā, ja tirdzniecības pārstāvis pirms paredzētās līguma izbeigšanās pieļauj pienākumu neizpildi, kas varētu būt pamats līguma izbeigšanai bez iepriekšēja paziņojuma, Bundesgerichtshof judikatūra pat atļauj pilnvarotājam, kas bija pieņēmis lēmumu izbeigt līgumu pēc iepriekšēja paziņojuma laikposma beigām, nolemt vai nu no jaunā izbeigt līgumu bez iepriekšēja paziņojuma, ja tas uzzinājis par šo pienākumu neizpildi pirms iepriekšēja paziņojuma laikposma beigām, vai arī atsaukties uz minēto pienākumu neizpildi, lai atteiktu jebkādu klientūras atlīdzību, ja pilnvarotājs ir par to uzzinājis tikai pēc paredzētās līguma izbeigšanās.

II – Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

15. 1993. gadā starp Volvo Car Germany GmbH (pamatuzņēmums; turpmāk tekstā – “Volvo Car”) un Autohof Weidensdorf GmbH (izplatītājs; turpmāk tekstā – “AHW”) tika noslēgts izplatīšanas līgums. Tajā pašā laikā AHW direktori kopā ar šā paša uzņēmuma bijušo direktoru pārvaldīja uzņēmumu Autovermietung Weidensdorf GbR (turpmāk tekstā – “AVW”). AVW ar vienas citas sabiedrības starpniecību ir nodibinājis komerciālas attiecības ar Volvo Car, kuras reglamentēja pamatlīgums attiecībā uz lielajiem klientiem par izņēmuma atlaidēm, kas piemērojamas, piegādājot jaunus Volvo automašīnas. Saskaņā ar minēto pamatlīgumu AVW iegādājās automašīnas no AHW, izmantojot piešķirtās atlaides. Par to AHW saņēma no Volvo Car finanšu piemaksas, uz kurām attiecās vispārīgie noteikumi par piemaksu piešķiršanu izplatītājiem.

16. Ar 1997. gada 6. marta vēstuli Volvo Car paziņoja AHW savu lēmumu izbeigt izplatīšanas līgumu 1999. gada 31. martā.

17. Laikposmā no 1998. gada aprīļa līdz 1999. gada jūlijam 28 automašīnas, ko AVW bija nopircis no AHW, tika pārdotas tālāk pirms termiņa (tostarp 16 automašīnas – pirms 1999. gada 31. jūlija) – pretēji pamatlīgumam attiecībā uz lielajiem klientiem, saskaņā ar kuru lielajam klientam bija jātur automašīnas pie sevis vismaz sešus mēnešus. Kā izriet no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, Volvo Car apgalvojums, ka tas ir uzzinājis par šiem faktiem tikai pēc izplatīšanas līguma izbeigšanās, ir atzīts par pareizu kasācijas procesa ietvaros.

18. Uzskatot, ka HGB 89.b pants ir piemērojams izplatīšanas līgumam, AHW prasa no Volvo Car klientūras atlīdzību, kā arī prasa veikt samaksu atbilstoši kredītzīmēm. Volvo Car uzskata, ka HGB 89.b panta 3. punkta 2. apakšpunkts liedz piešķirt klientūras atlīdzību AHW, jo AHW ir ieguvis piemaksas, uz kurām tam nebija tiesību, ņemot vērā, ka tas – saskaņā ar slepeno norunu ar AVW – nebija ievērojis līgumā noteikto sešu mēnešu turēšanas termiņu. Šī AHW līgumisko saistību neizpilde būtu pamats Volvo Car izbeigt izplatīšanas līgumu bez iepriekšēja paziņojuma, ja Volvo Car būtu uzzinājis par šo neizpildi pirms minētā līguma izbeigšanās.

19. Landgericht [Apgabaltiesa] ir apmierinājusi AHW prasījumus attiecībā uz klientūras atlīdzību EUR 181 159,46 apmērā un prasījumus attiecībā uz kredītzīmēm pilnībā, pieskaitot abos gadījumos nokavējuma procentus.

20. Oberlandesgericht [Federālās zemes augstākā tiesa], lemjot par Volvo Car apelācijas sūdzību, ir daļēji grozījusi pirmās instances tiesas spriedumu attiecībā uz klientūras atlīdzības un kredītzīmju summu. Minētā tiesa ir uzskatījusi, ka AHW bija tiesības saņemt no Volvo Car klientūras atlīdzību, piemērojot pēc analoģijas HGB 89.b panta 1. punktu. Oberlandesgericht ir secinājusi, ka HGB 89.b panta 3. punkta 2. apakšpunkts ir jāinterpretē atbilstoši direktīvas 18. panta a) punktam. Līdz ar to minētās tiesas ieskatā, lai tirdzniecības pārstāvim tiktu liegtas tā tiesības uz klientūras atlīdzību, ir nepieciešams, lai pilnvarotāja lēmums izbeigt līgumu būtu pieņemts tāda būtiska iemesla līguma izbeigšanai dēļ, kas saistīts ar šā pārstāvja pārkāpjošu rīcību. Tā kā šāda cēloņsakarība nepastāv, Oberlandesgericht uzskata, ka konkrētie automašīnu pirmstermiņa pārdošanas apstākļi un tas, cik svarīgs ir jautājums, vai Volvo Car bija par to zinājis iepriekš, ir jāizskata tikai brīdī, kad tiek noteikts, vai klientūras atlīdzības izmaksa ir taisnīga HGB 89.b panta 1. punkta 3. apakšpunkta izpratnē.

21. Volvo Car ir iesniedzis kasācijas sūdzību par Oberlandesgericht spriedumu.

22. Uzskatot, ka pamata lietas risinājums ir atkarīgs no direktīvas 18. panta a) punkta interpretācijas, Bundesgerichtshof pieņēma lēmumu apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai [direktīvas] 18. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tirdzniecības pārstāvim nav tiesību uz atlīdzību pat tad, kad pilnvarotājs izbeidz līgumu parastā kārtībā, ja parastās līguma izbeigšanas dienā tirdzniecības pārstāvja pārkāpjošās rīcības dēļ pastāvēja būtisks iemesls līguma izbeigšanai bez iepriekšējā paziņojuma, bet šis iemesls nav bijis izbeigšanās cēlonis?

2) Ja šāds valsts tiesisks regulējums ar direktīvu ir saderīgs, vai ar direktīvas 18. panta a) punktu netiek pieļauta valsts tiesiskā regulējuma par tiesību uz atlīdzību izslēgšanu piemērošana pēc analoģijas gadījumam, ja būtisks iemesls līguma izbeigšanai bez iepriekšējā paziņojuma tirdzniecības pārstāvja pārkāpjošās rīcības dēļ iestājas tikai pēc paziņošanas par līguma izbeigšanu parastā kārtībā un ja pilnvarotājam tas kļuvis zināms tikai pēc līguma izbeigšanās, kādēļ tas vairs nav varējis paziņot par citu līguma izbeigšanu bez iepriekšēja paziņojuma, kas būtu pamatota ar tirdzniecības pārstāvja pārkāpjošo rīcību?”

23. Volvo Car, Vācijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija ir iesnieguši rakstveida apsvērumus. Turklāt AHW, Vācijas valdība, kā arī Komisija tika uzklausīti Tiesas 2010. gada 6. maija sēdē.

III – Vērtējums

24. Abi jautājumi, ko Bundesgerichtshof uzdevusi Tiesai, attiecas uz to, kā ir jāinterpretē direktīvas 18. panta a) punkts, kurā paredzēta klientūras atlīdzības, kas principā ir maksājama tirdzniecības pārstāvim, izslēgšana pārstāvības līguma izbeigšanas gadījumā, “ja pilnvarotājs ir izbeidzis pārstāvja līgumu tirdzniecības pārstāvja tāda pārkāpuma dēļ, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem attaisno tūlītēju pārstāvja līguma izbeigšanu”.

25. Pirmais jautājums būtībā ir par to, vai minētā tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nav pieļauts valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tirdzniecības pārstāvim, ar kuru noslēgtais līgums ticis izbeigts, ir liegta tā klientūras atlīdzība gadījumā, ja pilnvarotājs tam pārmet pienākumu neizpildi, kas bija jau notikusi šā līguma izbeigšanas datumā, bet kas nav bijusi iemesls šai izbeigšanai.

26. Otrais jautājums – būtībā un gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiks sniegta noraidoša atbilde, – ir par to, vai direktīvas 18. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nav pieļauts, ka tirdzniecības pārstāvim liedz tā klientūras atlīdzību arī tad, ja pienākumu neizpilde, ko pieļāvis šis pārstāvis, ir notikusi pēc tam, kad pilnvarotājs bija pieņēmis lēmumu izbeigt līgumu, un ja pilnvarotājs par minēto neizpildi ir uzzinājis tikai pēc šā līguma izbeigšanās.

A – Par Tiesas kompetenci atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem

27. Pirms analīzes uzsākšanas pēc būtības vispirms ir jānovērš divi šķēršļi Tiesas kompetencei lemt par šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

28. Pirmais šķērslis, ko uzsver Volvo Car, ir saistīts ar apsvērumu, ka Tiesai nav kompetences atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, jo direktīva, kuru lūdz interpretēt, attiecas uz attiecībām starp tirdzniecības pārstāvjiem un to pilnvarotājiem, lai gan pamata lietā strīds ir starp piegādātāju uzņēmumu un izplatītāju.

29. Šajā sakarā ir jānorāda, ka no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka Vācijas tiesībās aizsargnoteikumi, kas attiecas uz tirdzniecības pārstāvja klientūras atlīdzību, ir piemērojami arī izplatītājiem. Tātad HGB 89.b pantā paredzētās normas, kas attiecas uz tirdzniecības pārstāvja klientūras atlīdzību, ir piemērojamas pēc analoģijas tādam izplatīšanas līgumam kā starp Volvo Car un AHW noslēgtais līgums. Saskaņā ar Bundesgerichtshof pastāvīgo judikatūru šīs normas piemērojamībai ir nepieciešams, lai izplatītājs būtu integrēts ražotāja vai piegādātāja veikto pārdevumu organizēšanā un lai izplatītajam būtu pienākums nodot savu klientūru ražotājam vai piegādātājam tādējādi, ka ražotājs vai piegādātājs pēc līguma izbeigšanās var nekavējoties un bez jebkādiem papildu pasākumiem lietderīgi izmantot priekšrocības saistībā ar šo klientūru. Pamata lietā nav apstrīdēts, ka šie nosacījumi ir izpildīti un ka izplatītājs ir pielīdzināms tirdzniecības pārstāvim atbilstoši Vācijas tiesībām.

30. Manuprāt, Tiesas kompetencē ir atbildēt uz jautājumiem, kas tiek uzdoti šādā gadījumā. Kā Tiesa ir pastāvīgi norādījusi, LESD 267. pantā paredzētās Tiesas un valsts tiesu sadarbības ietvaros vienīgi valsts tiesai ir kompetence, ievērojot katras lietas īpatnības, novērtēt gan prejudiciāla nolēmuma nepieciešamību sava sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību. Valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata lietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu vai ka uzdotais jautājums ir vispārīgs vai hipotētisks ( ). Tādējādi, ja valsts tiesu uzdotie jautājumi ir par kādas Savienības tiesību normas interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. Nedz LESD 267. panta teksts, nedz minētajā pantā noteiktās procedūras mērķis nenorāda uz to, ka Līguma autori būtu paredzējuši neiekļaut Tiesas kompetencē lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu par kādu Savienības tiesību normu konkrētā gadījumā, kad dalībvalsts tiesībās ir atsauce uz minētās tiesību normas saturu, lai identificētu noteikumus, kas piemērojami tikai šīs dalībvalsts iekšējai situācijai ( ). Tiesas ieskatā, ja valsts tiesības saistībā ar [šīs valsts] īpašo iekšējo situāciju paredz tādus pašus risinājumus kā Savienības tiesības, lai tostarp nepieļautu diskrimināciju vai iespējamus konkurences izkropļojumus, no Savienības tiesībām pārņemto noteikumu vai jēdzienu vienveidīga interpretācija neatkarīgi no apstākļiem, kādos tos paredzēts piemērot, ir noteikti Savienības interesēs – lai novērstu interpretācijas atšķirības nākotnē ( ).

31. Otrais šķērslis Tiesas kompetencei, ko izvirzījusi Komisija, ir saistīts tikai ar pirmo jautājumu, kas – tiktāl, ciktāl tajā paredzēts gadījums, kurā tirdzniecības pārstāvja pieļautā pienākumu neizpilde pastāv pārstāvības līguma izbeigšanās datumā, bet nav tās iemesls, – attiecas uz situāciju, kura neatbilst pamata lietas faktiskajiem apstākļiem, un tātad esot hipotētisks. Nav strīda par to, ka pienākumu neizpilde, kas pārmesta AHW, ir notikusi pēc tam, kad Volvo Car bija pieņēmis lēmumu izbeigt līgumu, un tādējādi tikai otrais jautājums precīzi atbilst pamata lietas faktiskajiem apstākļiem. Līdz ar to varētu šķist, ka Tiesai būtu jākoncentrējas savā atbildē tikai uz šo otro jautājumu.

32. Tomēr es neieteiktu Tiesai izmantot šo pieeju. Manuprāt, būtu pārspīlējums apgalvot, ka pirmajam jautājumam acīmredzami nav nekāda sakara ar pamata lietas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu. Ir tiesa, ka pieņēmums, uz kuru balstīts šis jautājums, neatbilst precīzi pamata lietas faktiskajiem apstākļiem. Tomēr minētajā jautājumā ir uzsvērta galvenā problēma, kas saistīta ar direktīvas 18. panta a) punkta interpretāciju un kas ir izšķiroša pamata lietas risinājumam, proti, vai, lai tirdzniecības pārstāvim tiktu liegta tā klientūras atlīdzība, ir nepieciešams, lai pastāvētu cēloņsakarība starp šā pārstāvja pieļauto pienākumu neizpildi, kas varētu būt pamats pārstāvības līguma tūlītējai izbeigšanai, un pilnvarotāja lēmumu izbeigt šo līgumu.

33. Turklāt šie divi jautājumi ir cieši saistīti un savstarpēji papildinoši, jo pirmais jautājums iesniedzējtiesas ieskatā ir priekšnosacījums otrajam. Tātad es ieteiktu Tiesai apvienot abus jautājumus, lai sniegtu iesniedzējtiesai pilnīgu atbildi un tajā pašā laikā nodrošinātu direktīvas 18. panta a) punkta interpretācijas vienveidību.

34. Līdz ar to, manuprāt, šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāuztver kā tāds, ar kuru pamatā tiek uzdots jautājums, vai direktīvas 18. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir pieļauts, ka tirdzniecības pārstāvim, ar kuru noslēgtais līgums ticis izbeigts, neizmaksā tā klientūras atlīdzību, ja pēc pārstāvības līguma izbeigšanās pilnvarotājs konstatē pienākumu neizpildi, kas notikusi līguma darbības laikā un kas varētu būt pamats tūlītējai šā līguma izbeigšanai, bet kas nav bijusi iemesls šai izbeigšanai.

B – Par lietas būtību

35. Kā norāda Bundesgerichtshof savā lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, direktīvas 18. panta a) punkta un HGB 89.b panta 3. punkta 2. apakšpunkta teksta salīdzinājums liecina, ka pirmajā tiesību normā nosacījumi, ar kuriem tiek izslēgtas tirdzniecības pārstāvja tiesības uz klientūras atlīdzību, ir paredzēti stingrākā veidā.

36. No direktīvas 18. panta a) punkta formulējuma izriet, ka šīs pašas direktīvas 17. pantā paredzētā klientūras atlīdzība nav maksājama, “ja pilnvarotājs ir izbeidzis pārstāvja līgumu tirdzniecības pārstāvja tāda pārkāpuma dēļ [pour], kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem attaisno tūlītēju pārstāvja līguma izbeigšanu” ( ). Prievārds “dēļ” atspoguļo ideju par cēloņsakarību starp pārstāvja pieļauto pienākumu neizpildi, kas varētu būt pamats tūlītējai līguma izbeigšanai, un pilnvarotāja lēmumu izbeigt līgumu.

37. Ja es aprobežotos ar direktīvas 18. panta a) punkta gramatisku interpretāciju, man tātad varētu būtu vēlme interpretēt šo tiesību normu veidā, kas vislielākajā mērā aizsargā tirdzniecības pārstāvi, un atbildēt iesniedzējtiesai, ka minētā tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nav pieļauts, ka tirdzniecības pārstāvim, ar kuru noslēgtais līgums ticis izbeigts, neizmaksā tā klientūras atlīdzību, ja pilnvarotājs a posteriori konstatē pienākumu neizpildi, kas nav bijusi iemesls šai izbeigšanai.

38. Tomēr, manuprāt, direktīvas 18. panta a) punkta formulējums nav tik skaidrs, lai varētu aprobežoties ar tā gramatisko interpretāciju. Šajā formulējumā ir neskaidrības attiecībā uz jautājumu, vai izšķirošs nosacījums saistībā ar klientūras atlīdzības izslēgšanu ir cēloņsakarība starp tirdzniecības pārstāvja pieļauto pienākumu neizpildi, kas varētu būt pamats tūlītējai līguma izbeigšanai, un pilnvarotāja lēmumu izbeigt līgumu vai tomēr – dziļāk ieskatoties – apstāklis, ka tirdzniecības pārstāvja pieļautā pienākumu neizpilde, kas varētu būt pamats tūlītējai līguma izbeigšanai, ir notikusi līguma darbības laikā. Tieši tādēļ, manuprāt, šī tiesību norma ir jāinterpretē, ņemot vērā direktīvas struktūru un mērķus ( ).

39. Pirmkārt, saistībā ar direktīvas struktūru es uzskatu, ka tās 18. panta a) punktu nevar interpretēt izolēti, bet tas gan ir jāinterpretē kopsakarā ar šīs pašas direktīvas 3. pantu un 16. panta a) punktu, lai nodrošinātu visu šo normu saskanību un lietderīgu iedarbību.

40. Šajā sakarā atgādinu, ka atbilstoši direktīvas 3. pantam tirdzniecības pārstāvim ir jāievēro noteikti pienākumi. Piemēram, tirdzniecības pārstāvim ir jāpilda savs uzdevums un par to jāatskaitās ( ).

41. Tirdzniecības pārstāvja pienākums pildīt savu uzdevumu ietver trīs aspektus, proti, to, ka pārstāvim ir jāievēro tā pilnvarotāja rīkojumi, jārīkojas rūpīgi un jāuzvedas lojāli.

42. Saistībā ar tā pilnvarotāja doto rīkojumu ievērošanu ir jānorāda, ka, lai gan tirdzniecības pārstāvim parasti ir ievērojama brīvība tā uzdevuma pildīšanā, jo pēc definīcijas tas ir pašnodarbināts [neatkarīgs] profesionālis ( ), tam ir jāievēro obligātie rīkojumi, kas attiecas uz noteiktiem tā uzdevuma aspektiem un kurus tas attiecīgā gadījumā saņem no sava pilnvarotāja, piemēram, par nosacījumiem attiecībā uz līgumiem, kas tiek noslēgti ar klientiem.

43. Turklāt tirdzniecības pārstāvim ir jārīkojas rūpīgi, pildot savu uzdevumu, proti, tam ir jāpilda ar to noslēgtais līgums kā “profesionālim”. Piemēram, šis pienākums nav izpildīts, ja tas izvairās no klientu apmeklēšanas, veic nepietiekama apjoma darbības, pieliek nevienlīdzīgas pūles laika un vietas ziņā vai īsteno neatbilstošu organizācijas politiku.

44. Visbeidzot tirdzniecības pārstāvim ir pienākums uzvesties lojāli attiecībā pret tā pilnvarotāju. Šajā sakarā tam ir jānodrošina informācijas, kas attiecas uz pilnvarotāja komerciālo stratēģiju, konfidencialitāte un tas nedrīkst piekrist piedāvājumam pārstāvēt uzņēmumu, kas ir tā pilnvarotāja konkurents, bez pilnvarotāja piekrišanas.

45. Papildus pienākumam pildīt savu uzdevumu tirdzniecības pārstāvim ir par to jāatskaitās tā pilnvarotājam. Atbilstoši šim pienākumam [tam] ir jādara zināmi pilnvarotājam sava uzdevuma rezultāti un jāpaziņo pilnvarotājam visa vajadzīgā informācija, kas pārstāvim ir pieejama. Piemēram, pārstāvim ir jāpaziņo jebkāda lietderīga informācija par situāciju tirgū, tostarp par konkurentiem, kas darbojas šajā tirgū.

46. Protams, šo pienākumu pārkāpšana izraisa sankcijas.

47. Tādējādi ar direktīvas 16. panta a) punktu dalībvalstīm ir dota iespēja saglabāt spēkā vai pieņemt tiesību normas, kurās būtu paredzēta tūlītējā līguma izbeigšana tādēļ, ka kāda no līgumslēdzējām pusēm neizpilda visus savus pienākumus vai daļu no tiem, kaut arī parasti pilnvarotājam atbilstoši direktīvas 15. pantam ir jāievēro iepriekšējas paziņošanas termiņš.

48. Tieši šis pats pienākumu neizpildes veids, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem attaisno tūlītēju līguma izbeigšanu, atbilstoši direktīvas 18. panta a) punktam atbrīvo pilnvarotāju no pienākuma izmaksāt tirdzniecības pārstāvim klientūras atlīdzību.

49. Šīs tiesību normas pamatā ir ideja, ka direktīvas 17. panta 2. punktā paredzētās tiesības uz klientūras atlīdzību var tikt piešķirtas tirdzniecības pārstāvim tikai tad, ja tas ir saderīgs ar pilnvarotāja interesēm. Tātad šīs tiesības pastāv tikai gadījumā, ja tirdzniecības pārstāvis nav rīkojies pretēji pilnvarotāja interesēm. Savukārt, ja, neievērojot savus pienākumus, kas uzskaitīti direktīvas 3. pantā, tirdzniecības pārstāvis ir rīkojies pretēji pilnvarotāja interesēm, tādējādi laužot starp tiem pastāvošo uzticības saikni, tad vairs nav vērts to aizsargāt. Šajā gadījumā no pilnvarotāja nevar prasīt, lai tas izmaksātu tirdzniecības pārstāvim klientūras atlīdzību, kuras mērķis ir kompensēt pūles, ko šis pārstāvis – atbilstoši tā pienākumiem – ir pielicis, lai attīstītu tā klientūru. Tātad vissvarīgākais aspekts, lai lemtu par tiesību uz klientūras atlīdzību saglabāšanu vai nesaglabāšanu, ir ne tikai jautājums, vai tirdzniecības pārstāvis atbilst šādas atlīdzības piešķiršanas nosacījumiem, kas uzskaitīti direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā, bet arī jautājums, vai tas ir pildījis savu uzdevumu, ievērojot pienākumus, kas tam noteikti atbilstoši šīs direktīvas 3. pantam.

50. Turklāt, ja klientūras atlīdzības mērķis ir nepieļaut nepamatotu pilnvarotāja iedzīvošanos, jo tā ir atlīdzība par ieņēmumiem, ko tas pēc līguma izbeigšanās turpina gūt no darbībām, kuras tirdzniecības pārstāvis bija veicis līguma darbības laikā un par kurām pārstāvis vairs nesaņem atalgojumu, tad šādas atlīdzības izslēgšanas mērķis ir vienlaikus novērst nepamatotu tāda tirdzniecības pārstāvja iedzīvošanos, kurš ir veicis pārkāpjošu rīcību. Tiesību uz klientūras atlīdzību piešķiršana tirdzniecības pārstāvim, par kuru ir pierādīts, ka tas nav izpildījis savus pienākumus, nozīmētu iedzīvošanos, kuras pamatā ir pārkāpums, un tas noteikti nav bijis Savienības likumdevēja nodoms, tam pieņemot direktīvas 18. panta a) punktu. Šajā ziņā minētās tiesību normas mērķis ir aizsargāt pilnvarotāja intereses, tostarp novēršot tirdzniecības pārstāvja iedzīvošanos pārkāpuma dēļ.

51. No minētās tiesību normas teksta izriet, ka viens no galvenajiem klientūras atlīdzības zaudēšanas nosacījumiem ir tas, ka tirdzniecības pārstāvim pārmestā pienākumu neizpilde notiek līgumisko attiecību darbības laikā. Manuprāt, ir maz nozīmes tam, vai pienākumu neizpilde ir notikusi pirms vai pēc pilnvarotāja lēmuma izbeigt līgumu kāda cita iemesla dēļ, kas nav šī pienākumu neizpilde ( ). Tātad, manuprāt, pienākumu neizpilde, kas notikusi iepriekšējas paziņošanas laikposmā, kurš seko lēmumam par parasto līguma izbeigšanu – kā tas bija pamata lietā –, principā attaisno klientūras atlīdzības izslēgšanu, ja runa ir par pārkāpumu, ko pieļāvis tirdzniecības pārstāvis attiecībā uz pienākumiem, kuri tam ir saistoši līdz līguma faktiskās izbeigšanās brīdim.

52. Cits direktīvas 18. panta a) punktā paredzētais nosacījums ir tas, ka tirdzniecības pārstāvim pārmestā pienākumu neizpilde saskaņā ar valsts tiesību aktiem var būt pamats tūlītējai līguma izbeigšanai, kas nozīmē, ka pienākumu neizpildei būtu jābūt zināmā mērā būtiskai. HGB 89.b panta 3. punkta 2. apakšpunktā ir norāde uz “būtisku iemeslu līguma izbeigšanai, kas saistīts ar tirdzniecības pārstāvja pārkāpjošo rīcību”. Salīdzinājumam ir jānorāda, ka Francijas tiesībās ir prasīts smags tirdzniecības pārstāvja pārkāpums, piemēram, nelojālās konkurences darbības, aizvainojoši izteikumi par pilnvarotāju, likumpārkāpumi, būtiski saņemto rīkojumu pārkāpumi vai būtiski konfidencialitātes pienākuma pārkāpumi.

53. Kopsavilkumā, manuprāt, no direktīvas 18. panta a) punkta, to aplūkojot kopsakarā ar tās 3. pantu un 16. panta a) punktu, izriet, ka pilnvarotājam principā nav jāmaksā klientūras atlīdzība, ja tirdzniecības pārstāvis līgumisko attiecību darbības laikā ir pieļāvis pienākumu neizpildi, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem varētu būt pamats tūlītējai līguma izbeigšanai un par kuru pilnvarotājs ir uzzinājis tikai pēc līguma izbeigšanās.

54. Prasība, lai tirdzniecības pārstāvja pieļautā pienākumu neizpilde notiktu pirms pilnvarotāja lēmuma tūlīt izbeigt līgumu un lai šī neizpilde būtu iemesls šai izbeigšanai, manuprāt, nav saderīga ar tādu nepieciešamību sodīt tirdzniecības pārstāvja pārkāpjošu rīcību, kas izriet no direktīvas 3. panta, 16. panta a) punkta un 18. panta a) punkta salīdzināšanas.

55. Šāda nosacījuma dēļ tiktu radītas atšķirības attieksmē pret tirdzniecības pārstāvi, kuram nav izdevies noslēpt savu pienākumu neizpildi tādējādi, ka pilnvarotājs par to ir uzzinājis pirms līguma izbeigšanās, un pret tirdzniecības pārstāvi, kuram, gluži otrādi, to izdevās noslēpt tādējādi, ka pilnvarotājs ir uzzinājis par tā pienākumu neizpildi tikai pēc līguma izbeigšanās. Attiecībā uz pirmo pārstāvi ne tikai līgums tiktu izbeigts bez iepriekšēja paziņojuma, bet arī tam tiktu liegta tā klientūras atlīdzība; savukārt otrajām pārstāvim, ar kuru noslēgtais līgums vairs nevarētu tikt izbeigts bez iepriekšēja paziņojuma, turklāt nebūtu piemērota sankcija, ko veido tā tiesību uz klientūras atlīdzību zaudēšana.

56. Šāda atšķirība attieksmē būtu stimuls krāpšanai un liegtu direktīvas 3. pantam lietderīgu iedarbību, radot pat pretdabiskas sekas.

57. Kā norāda iesniedzējtiesa attiecībā uz tādu gadījumu, kāds ir aplūkojams pamata lietā, ja pilnvarotājs izbeidz pārstāvības līgumu parastā kārtībā un tikai pēc līguma izbeigšanās uzzina par tirdzniecības pārstāvja pārkāpjošu rīcību, kas ir pamats līguma izbeigšanai bez iepriekšēja paziņojuma, tādējādi, ka tam nav bijis iespējas izbeigt līgumu, pamatojoties šo rīcību, nav vērts aizsargāt tirdzniecības pārstāvi lielākā mērā nekā gadījumā, ja pilnvarotājs uzzina par tirdzniecības pārstāvja rīcību līguma darbības laikā un šīs rīcības dēļ faktiski izbeidz līgumiskās attiecības. Apstāklis, ka tirdzniecības pārstāvis pieļauj pienākumu neizpildi pastāvošo līgumisko attiecību darbības laikā, kas ir pamats līguma izbeigšanai bez iepriekšēja paziņojuma, ir izšķirošs aspekts saistībā ar faktu, ka direktīvas 18. panta a) punktā ir iekļauta obligāta prasība izslēgt klientūras atlīdzību. Šāda obligāta izslēgšana nevar būt atkarīga no jautājuma, vai tirdzniecības pārstāvim izdodas noslēpt tā pienākumu neizpildes faktu līdz līguma izbeigšanās brīdim. Tirdzniecības pārstāvis, kuram izdodas to noslēpt, ir tikpat maz aizsardzības vērts kā tirdzniecības pārstāvis, kura pienākumu neizpilde kļūst zināma laikus.

58. Es piekrītu arī iesniedzējtiesas viedoklim, ka ir jāņem vērā tas, ka tieši pēc tam, kad pilnvarotājs izbeidz pārstāvības līgumu parastā kārtībā, var pastāvēt risks, ka tirdzniecības pārstāvis izmantos laiku, kas palicis līdz līguma darbības beigām, lai iegūtu nepamatotus labumus, un šajā sakarā iesaistīsies pārkāpjošā rīcībā, par kuru pilnvarotājs nezinās līdz līguma izbeigšanās brīdim, bet kura tam būtu ļāvusi izbeigt līgumu būtiska iemesla dēļ, ja tas par šo rīcību būtu zinājis agrāk. Lai novērstu šāda veida pārkāpjošu rīcību līguma darbības laikā un tostarp iepriekšējas paziņošanas laikposmā, pilnvarotājam būtu jābūt iespējai prasīt pildīt jebkurā brīdī direktīvas 3. pantā uzskaitītos pienākumus, kas ir saistoši tā tirdzniecības pārstāvim, un tātad iespējai atbrīvoties no pienākuma izmaksāt klientūras atlīdzību, ja tas uzzina par šādu rīcību pēc līguma izbeigšanās.

59. Līdz ar to es uzskatu, ka direktīvas 18. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir pieļauts, ka tirdzniecības pārstāvim, ar kuru noslēgtais līgums ticis izbeigts, liedz tā klientūras atlīdzību, ja pēc pārstāvības līguma izbeigšanās pilnvarotājs konstatē pienākumu neizpildi, kas notikusi līguma darbības laikā un kas varētu būt pamats tūlītējai šā līguma izbeigšanai, bet kas nav bijusi iemesls šai izbeigšanai, jo pilnvarotājs par šo neizpildi ir uzzinājis tikai pēc minētā līguma izbeigšanās.

60. Šo direktīvas 18. panta a) punkta interpretāciju apstiprina direktīvas mērķi.

61. Nav šaubu, ka direktīvas mērķis ir personu, kurām atbilstoši tās noteikumu tekstam ir tirdzniecības pārstāvja statuss, aizsardzība ( ). It īpaši direktīvas 17.–19. panta mērķis ir aizsargāt tirdzniecības pārstāvi pēc līguma izbeigšanās, un kompensēšanas režīms, kas šajā sakarā ir ieviests ar direktīvu, ir obligāts ( ).

62. Tomēr tirdzniecības pārstāvju aizsardzība nav vienīgais direktīvas mērķis. Kā izriet no direktīvas preambulas otrā apsvēruma, direktīvā paredzēto tuvināšanas pasākumu mērķis cita starpā ir likvidēt ierobežojumus tirdzniecības pārstāvju darbībai, vienveidot konkurences apstākļus Savienības iekšienē un stiprināt komerciālo darījumu drošību ( ). Tātad ar direktīvas 17.–19. pantu noteiktā režīma mērķis ir aizsargāt – attiecībā uz visiem tirdzniecības pārstāvjiem – uzņēmējdarbības veikšanas brīvību un neizkropļotu konkurenci iekšējā tirgū ( ). Visbeidzot, kā izriet no direktīvas preambulas trešā apsvēruma, tās mērķis ir arī atvieglot preču tirdzniecību starp dalībvalstīm, tuvinot to tiesību sistēmas attiecībā uz komerciālo pārstāvību ( ).

63. Es uzskatu, ka šo mērķu, it īpaši mērķa nodrošināt neizkropļotu konkurenci iekšējā tirgū, sasniegšana tiktu kavēta, ja direktīvas 18. panta a) punkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka tāda pārkāpjoša rīcība kā tā, ko pārmet AHW, varētu būt pamats klientūras atlīdzības izslēgšanai. Man šķiet, ka konkurences apstākļu vienveidošana, ko tiecas panākt Savienības likumdevējs, ir jāveic uz veselīgiem pamatiem, nepieļaujot tādu interpretāciju, kas veicinātu krāpniecisku rīcību no negodīgu tirdzniecības pārstāvju puses, tostarp iepriekšējas paziņošanas laikposmā pirms pārstāvības līguma izbeigšanās.

64. Pirms savu secinājumu beigšanas gribētu minēt šādas piezīmes.

65. Pirmkārt, ir jāatbild uz argumentu, kas – kā norādījusi iesniedzējtiesa – ir izvirzīts daļā no juridiskās literatūras Vācijā, proti, ka, pat ja tiek izmantota HGB 89.b panta 3. punkta 2. apakšpunkta un direktīvas 18. panta a) punkta šaurā interpretācija, tirdzniecības pārstāvja pārkāpjošā rīcība var tikt ņemta vērā tad, kad tiesa pārbauda, vai klientūras atlīdzības izmaksa ir taisnīga HGB 89.b panta 1. punkta 3. apakšpunkta un direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē.

66. Atgādinu, ka saskaņā ar šīs pēdējās tiesību normas formulējumu tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja un tiktāl, ciktāl “[šīs atlīdzības izmaksa ir taisnīga], ņemot vērā visus apstākļus”. Tātad taisnīguma pārbaudei ir tāda drošības vārstuļa loma, kas ir nodots tiesas rīcībā, lai pielāgotu klientūras atlīdzības apmēru, ņemot vērā konkrētas lietas apstākļus, vai pat – robežsituācijās – noteiktu, ka klientūras atlīdzība nav maksājama ( ).

67. Ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kas piešķirta valsts tiesām šīs taisnīguma pārbaudes ietvaros, šī pārbaude tomēr nav pielīdzināma imperatīvajam režīmam, saskaņā ar kuru tiek izslēgta jebkāda klientūras atlīdzība, ja tirdzniecības pārstāvis ir pieļāvis pienākumu neizpildi, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem varētu būt pamats tūlītējai līguma izbeigšanai. Līdz ar to, manuprāt, taisnīguma pārbaude nevar aizstāt direktīvas 18. panta a) punktā paredzēto normu par klientūras atlīdzības izslēgšanu – normu, kas ir imperatīva ( ).

68. Turklāt ir jāprecizē, ka dalībvalstīm ir iespēja izvēlēties vai nu klientūras atlīdzības sistēmu, kas paredzēta direktīvas 17. panta 2. punktā, vai arī zaudējumu kompensācijas sistēmu, kas paredzēta minētā 17. panta 3. punktā. Ir jāatzīmē, ka šajā pēdējā normā nav nekādas norādes uz taisnīgumu, un līdz ar to risinājums, kurā tiktu dota priekšroka tirdzniecības pārstāvja pārkāpjošās rīcības ņemšanai vērā taisnīguma pārbaudes ietvaros, katrā ziņā nederētu dalībvalstīm, kas izvēlējušās izmantot zaudējumu kompensācijas sistēmu. Līdz ar to šāds risinājums nevar būt vispārēja alternatīva obligātajai klientūras atlīdzības izslēgšanai, kas izriet no direktīvas 18. panta a) punkta.

69. Savukārt tāda risinājuma piemērošana, saskaņā ar kuru tirdzniecības pārstāvim liedz tā klientūras atlīdzību, ja tas līguma darbības laikā izdara pārkāpumu, kas varētu būt pamats tūlītējai līguma izbeigšanai, ļauj piešķirt valsts tiesai identisku rīcības brīvību neatkarīgi no dalībvalstu izdarītās izvēles, jo tikai minētās tiesas kompetence ir novērtēt šāda pārkāpuma smagumu. Piemēram, gadījumā, ja pilnvarotājs bija uzzinājis par šo pārkāpumu pirms līguma izbeigšanās, bet to pacieta, nav izslēgts, ka apstāklis, ka pilnvarotājs nav izteicis nekādus pārmetumus vai brīdinājumus savam tirdzniecības pārstāvim, varētu ietekmēt šā pārstāvja tiesības uz klientūras atlīdzību. Šādā gadījumā, pamatojoties uz direktīvas 3. pantu, 16. panta a) punktu un 18. panta a) punktu, varētu tikt apgalvots, ka, ņemot vērā pacietību, kādu izrādījis pilnvarotājs, tūlīt neizbeidzot līgumu, tirdzniecības pārstāvja pieļautā pienākumu neizpilde nav tik būtiska, lai liegtu tam klientūras atlīdzību.

IV – Secinājumi

70. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai sniegt šādu atbildi uz Bundesgerichtshof uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem:

Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīvas 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 18. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir pieļauts, ka tirdzniecības pārstāvim, ar kuru noslēgtais līgums ticis izbeigts, liedz tā klientūras atlīdzību, ja pēc pārstāvības līguma izbeigšanās pilnvarotājs konstatē pienākumu neizpildi, kas notikusi līguma darbības laikā un kas varētu būt pamats tūlītējai šā līguma izbeigšanai, bet kas nav bijusi iemesls šai izbeigšanai, jo pilnvarotājs par šo neizpildi ir uzzinājis tikai pēc minētā līguma izbeigšanās.