Lieta T‑59/02

Archer Daniels Midland Co.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Citronskābe – EKL 81. pants – Naudas sods – Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai – Paziņojums par sadarbību – Tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma princips – Samērīguma princips – Vienlīdzīga attieksme – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesības uz aizstāvību

Sprieduma kopsavilkums

1. Kopienu tiesības – Vispārējie tiesību principi – Krimināltiesību normu atpakaļejoša spēka aizliegums

(Padomes Regulas Nr. 17 15 pants; Komisijas paziņojumi 96/C 207/04 un 98/C 9/03)

2. Konkurence – Naudas sodi – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojums 98/C 9/03)

3. Konkurence – Naudas sodi – Kopienu sodi un sodi, ko par valsts konkurences tiesību pārkāpumiem uzliek dalībvalstī vai trešajā valstī

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

4. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(EKL 81. panta 1. punkts un 82. pants; EEZ līguma 53. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

5. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

6. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda preventīvais raksturs

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

7. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Konkrēta ietekme uz tirgu

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojuma 98/C 9/03 1. punkta 1 A apakšpunkta pirmā daļa)

8. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

9. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

10. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 17 11. pants)

11. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību pastiprinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants; Komisijas paziņojuma 98/C 9/03 2. punkts)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

13. Konkurence – Kopienu noteikumi – Pārkāpumi – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(EKL 81. pants; Padomes Regula Nr. 17)

14. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojuma 98/C 9/033. punkta 3.e apakšpunkts)

15. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

16. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants; Komisijas paziņojuma 96/C 207/04 B, C un D daļa)

17. Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs

(Padomes Regulas Nr. 17 19. panta 1. punkts)

18. Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs

(Padomes Regulas Nr. 17 19. panta 1. punkts)

19. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Komisijas rīcības brīvība – Tiesas kontrole

(EKL 229. pants)

1. Krimināltiesību normu atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, kas kā pamattiesības atzīts Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. pantā, veido vispārēju Kopienu tiesību principu, kas jāievēro, uzliekot naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumu. Šis princips prasa, lai piespriestie sodi atbilstu tiem, kas noteikti pārkāpuma izdarīšanas brīdī.

Tādu Pamatnostādņu pieņemšana, kas var grozīt Komisijas vispārējo konkurences politiku naudas sodu jautājumā principā ietilpst atpakaļejoša spēka aizlieguma principa piemērošanas jomā.

Pirmkārt, Pamatnostādnes var radīt juridiskas sekas. Šīs sekas izriet nevis no Pamatnostādņu normatīvā rakstura, bet gan no tā, ka tās pieņem un publicē Komisija. Pieņemot un publicējot Pamatnostādnes – gluži kā attiecībā uz paziņojumu par sadarbību –, Komisija brīvprātīgi nosaka ierobežojumus pašas rīcības brīvībai; tā var atkāpties no šiem noteikumiem vienīgi, attiecīgā gadījumā pārkāpjot vispārējos tiesību principus, tādu kā vienlīdzīgas attieksmes princips, tiesiskās paļāvības aizsardzības princips un tiesiskās drošības princips.

Otrkārt, kā konkurences politikas instruments, Pamatnostādnes ietilpst atpakaļejoša spēka aizlieguma principa piemērošanas jomā, tāpat kā jauna tiesas interpretācija normai, kas definē pārkāpumu atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai par Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. panta 1. punktu, saskaņā ar ko šī tiesību norma nepieļauj atpakaļejoša spēka piešķiršanu normas, kas definē pārkāpumu, jaunai interpretācijai. Saskaņā ar šo judikatūru, tas tā it īpaši ir tādas tiesas veiktās interpretācijas gadījumā, kas nav bijusi saprātīgi iepriekš paredzama brīdī, kad pārkāpums tika izdarīts, it īpaši ievērojot tiesību normas interpretāciju lietas faktu iestāšanās brīdī. Tomēr no šīs pašas judikatūras izriet, ka iepriekšparedzamības jēdziena apjoms lielā mērā ir atkarīgs no attiecīgā teksta satura, jomas, uz kuru tas attiecas, kā arī tā adresātu skaita un statusa. Tādējādi likums var atbilst iepriekšparedzamības prasībai, pat ja attiecīgajai personai ir jāvēršas pēc padoma, lai novērtētu, ciktāl tas ir iespējams attiecīgajos apstākļos, sekas, kādas var būt noteiktai darbībai. Konkrētāk, tas it īpaši attiecas uz profesionāļiem, kas, veicot savus pienākumus, parasti rīkojas ar lielu rūpību. Tādējādi var sagaidīt, ka viņi būs īpaši uzmanīgi, novērtējot riskus, kas saistīti ar šādu darbību.

Lai kontrolētu atpakaļejoša spēka aizlieguma principa ievērošanu, ir jānovērtē, vai pārmaiņas, ko radīja Pamatnostādņu naudas sodu apmēra noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, pieņemšana, bija saprātīgi paredzamas brīdī, kad tika izdarīti attiecīgie pārkāpumi. Šajā sakarā Pamatnostādņu principiāls jauninājums ir tas, ka par aprēķinu sākuma summu jāpieņem pamata apmērs, kas noteikts, balstoties uz minētajās Pamatnostādnēs šajā sakarā paredzētām kategorijām, kuras atspoguļo dažādas pārkāpumu smaguma pakāpes, bet kurām kā tādām nav nekāda sakara ar attiecīgo apgrozījumu. Šī metode galvenokārt pamatota ar naudas sodu tarifikāciju, kaut arī tā ir relatīva un elastīga.

Turklāt apstāklis, ka iepriekš Komisija dažāda veida pārkāpumiem piemērojusi noteikta apmēra naudas sodus, nevar Komisijai liegt šo apmēru palielināt Regulā Nr. 17 norādītajās robežās, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu, tieši pretēji – Kopienas konkurences tiesību normu efektīvai piemērošanai Komisijai jāspēj jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām.

No iepriekš minētā izriet, ka uzņēmumi, kas iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu uzlikt naudas sodu, nevar tiesiski paļauties ne uz to, ka Komisija nepārsniegs iepriekš piemēroto naudas sodu summu, ne arī uz šo naudas sodu aprēķināšanas metodi.

Tādējādi minētajiem uzņēmumiem ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu apmēru salīdzinājumā ar tiem, kuri piemēroti iepriekš. Tas attiecas ne tikai uz gadījumiem, kad Komisija palielina naudas sodu apmēru, darot tos zināmus individuālā lēmumā, bet arī uz gadījumiem, kad šis palielinājums tiek veikts, konkrētos gadījumos piemērojot tādas vispārpiemērojamas rīcības normas kā Pamatnostādnes.

(sal. ar 41.-49. un 409. punktu)

2. Fakts, ka Komisija izmantojusi Pamatnostādnēs naudas sodu apmēra noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, norādīto metodi, aprēķinot uzņēmumam uzlikto naudas sodu, ,nav diskriminējoša attieksme salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kas pārkāpuši Kopienas konkurences normas tajā pašā laika periodā, taču kuriem sakarā ar iemesliem, kas attiecas uz laiku, kad pārkāpums tika atklāts, vai sakarā ar tos skaroša administratīvā procesa norisi, sodi tika uzlikti pirms šo Pamatnostādņu pieņemšanas un publicēšanas.

(sal. ar 53. punktu)

3. Princips ne bis in idem aizliedz vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienas un tās pašas tiesiskās intereses. Šī principa piemērošana ir pakļauta trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, faktu identiskums, pārkāpēja identiskums un aizsargājamo tiesisko interešu identiskums.

Viens uzņēmums var būt iesaistīts divos paralēlos procesos par vienu un to pašu prettiesisku rīcību un tādējādi saņemt dubultu sodu – viens process, ko realizē attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde, bet otru Kopienas iestāde, tiktāl, ciktāl minētajiem procesiem ir dažādi mērķi vai nepastāv identiskums starp pārkāptajām normām.

No iepriekšminētā izriet, ka princips ne bis in idem nevar a fortiori tikt piemērots šajā lietā, tāpēc ka, no vienas puses, Komisijas realizētajam procesam un uzliktajām sankcijām un, no otras puses, trešo valstu iestāžu veiktajam procesam bija dažādi mērķi. Ja pirmajā gadījumā mērķis bija nosargāt netraucētu konkurenci Eiropas Savienībā un Eiropas Ekonomikas zonā, tad otrajā gadījumā mērķis bija trešo valstu tirgus aizsardzība. Nosacījums par aizsargātās tiesiskās intereses identiskumu, kas nepieciešamas, lai piemērotu principu ne bis in idem, tādējādi šajā gadījumā nav izpildīts.

(sal. ar 61.-63. punktu)

4. Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas ar nodomu vai neuzmanības dēļ pārkāpj EKL 81. panta 1. punktu vai EKL 82. pantu, ir viens no Komisijai piešķirtajiem līdzekļiem, kas nepieciešami, lai tā varētu izpildīt pienākumu veikt uzraudzību, ko tai uzliek Kopienu tiesības. Šis uzdevums ietver pienākumu īstenot vispārēju politiku, kuras mērķis ir Līgumā saistībā ar konkurenci noteikto principu piemērošana, un sekmēt to, lai uzņēmumu rīcība atbilstu šiem principiem.

No tā izriet, ka Komisija var lemt par naudas sodu summu, lai pastiprinātu to preventīvo ietekmi gadījumā, ja konkrēta veida pārkāpumi vēl joprojām tiek izdarīti salīdzinoši bieži, kaut arī tie atzīti par prettiesiskiem jau kopš Kopienas konkurences politikas ieviešanas sākuma, ņemot vērā labumu, ko ieinteresētie uzņēmumi var gūt to izdarīšanas rezultātā.

Komisijas mērķis panākt preventīvu iedarbību ir vērsts uz uzņēmumu rīcību Kopienā vai Eiropas Ekonomikas zonā [EEZ]. Tā rezultātā uzņēmumam sakarā ar Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu uzliktā naudas soda preventīvais raksturs nevar tikt vērtēts ne saistībā ar šī uzņēmuma īpašo situāciju, ne saistībā ar to, kā tas ievēro konkurences noteikumus trešajās valstīs, kas nav EEZ valstis.

(sal. ar 70.-72. punktu)

5. Konkurences normu pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus faktorus, tādus kā lietas konkrētie apstākļi un tās konteksts, un nepastāv ierobežots vai izsmeļošs obligāti ievērojamo kritēriju saraksts.

Turklāt kritēriji pārkāpumu smaguma novērtēšanai atkarībā no lietas var ietvert to preču, attiecībā uz kurām pārkāpums izdarīts, apjomu un vērtību, kā arī uzņēmuma lielumu un ekonomisko potenciālu, un tādējādi ietekmi, kādu tas var atstāt uz konkrēto tirgu. No tā izriet, ka, pirmkārt, naudas soda noteikšanas mērķiem ir pieļaujams ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas sniedz norādes, kaut arī aptuvenas un nepilnīgas, par uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu, gan iesaistītajiem uzņēmumiem piederošo tirgus daļu konkrētajā tirgū, kas sniedz norādes par pārkāpuma apjomu. Otrkārt, no tā izriet, ka ir svarīgi nevienam no šiem skaitļiem nepiešķirt nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem faktoriem un ka atbilstoša naudas soda noteikšana nevar būt vienkārša, uz kopējo tirdzniecības apgrozījumu balstīta aprēķina iznākums.

(sal. ar 98.-99. punktu)

6. Preventīva iedarbība ir viens no galvenajiem apsvērumiem, no kura Komisijai jāvadās, nosakot naudas sodus, kas uzliekami par Kopienu konkurences normu pārkāpumu.

Ja naudas sods tiktu noteikts līmenī, kas aprobežojas ar aizliegtās vienošanās peļņas atņemšanu, tam nebūtu preventīvas iedarbības. Faktiski var saprātīgi prezumēt, ka, veicot finansiālus aprēķinus un pieņemot vadības lēmumus, uzņēmumi racionāli ņem vērā ne vien to naudas sodu, kurus tie riskē saņemt pārkāpuma gadījumā, apmēru, bet arī riska līmeni, ka aizliegtā vienošanās tiks atklāta. Turklāt, ja naudas soda funkcijas tiktu aprobežotas tikai ar peļņas vai iecerētās peļņas atņemšanu, netiktu pietiekami ņemts vērā attiecīgās rīcības pārkāpuma raksturs, ievērojot EKL 81. panta 1. punktu. Faktiski, padarot naudas sodu tikai par kompensāciju par nodarītajiem zaudējumiem, bez preventīvas iedarbības, kas var būt vērsta tikai uz rīcību nākotnē, vērā netiktu ņemts arī šāda pasākuma piespiedu raksturs saistībā ar konkrētu, faktiski izdarītu pārkāpumu.

Tāpat, tāda uzņēmuma gadījumā, kurš darbojas daudzos tirgos un kura finansiālais potenciāls ir īpaši nozīmīgs, ar to vien, ka tiek ņemts vērā konkrētajā tirgū realizētais apgrozījums var nepietikt, lai nodrošinātu naudas soda preventīvu iedarbību. Jo lielāks ir uzņēmums un jo vairāk tam ir kopējo resursu, kas tam ļauj tirgū darboties neatkarīgi, jo vairāk tam ir jāapzinās sava loma attiecībā uz pienācīgu konkurences funkcionēšanu tirgū. Tādējādi, novērtējot pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā faktiskie apstākļi un it īpaši kopējais apgrozījums, kas attiecas uz uzņēmuma, kas atzīts par vainīgu pārkāpuma izdarīšanā, ekonomisko potenciālu.

(sal. ar 129.-131. punktu)

7. Saskaņā ar Pamatnostādņu naudas sodu apmēra noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1. A punkta pirmo daļu, Komisijai, aprēķinot naudas sodu uz pārkāpuma smaguma pamata, cita starpā ir jāņem vērā pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt. Šī aizliegtās vienošanās noteiktā ietekme uz tirgu ir jāuzskata par pierādītu, ja Komisija var sniegt konkrētus un ticamus pierādījumus, kas ar saprātīgu iespējamību norāda, ka aizliegtā vienošanās ir ietekmējusi tirgu.

Faktiski aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu novērtējums obligāti ietver norādi uz prezumpcijām. Šajā sakarā Komisijai it īpaši ir jāapsver, kāda būtu konkrētās preces cena, ja aizliegtā vienošanās nebūtu pastāvējusi. Izvērtējot faktiskās cenu attīstības iemeslus, ir bīstami spekulēt attiecībā uz katru no šo cēloņu relatīvo nozīmi. Ir jāņem vērā objektīvais apstāklis, ka aizliegtās vienošanās par cenām dēļ dalībnieki ir īpaši atteikušies no savas brīvības savstarpēji konkurēt attiecībā uz cenām. Tādējādi ietekmes, kas izriet no apstākļiem, nevis brīvprātīgas aizliegtās vienošanās dalībnieku atturēšanās, novērtējums obligāti ir pamatots ar saprātīgu iespējamību un nav precīzi nosakāms.

Tāpēc, ja vien 1. A punkta 1. daļas kritērijam neatņem tā lietderīgo iedarbību, Komisijai nevar pārmest to, ka tā ir balstījusies uz tādas aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu, kurai bijis pret konkurenci vērsts mērķis, tādu kā aizliegtā vienošanās par cenām vai arī par kvotām, nenosakot šīs ietekmes apmēru vai šajā sakarā nesniedzot skaitlisku novērtējumu.

(sal. ar 157.-161. punktu)

8. Nosakot pārkāpuma konkurences jomā smagumu, it īpaši jāņem vērā inkriminētās rīcības tiesiskā regulējuma un ekonomiskais konteksts. Šajā sakarā, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai kā atskaites punkts jāpieņem konkurence, kas parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpuma nebūtu bijis.

No tā izriet, pirmkārt, ka aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši attiecībā uz aizliegtām vienošanām par cenām, ar pamatotu iespējamības līmeni ir jākonstatē, ka šādi nolīgumi faktiski iesaistītajiem uzņēmumiem ir atļāvuši sasniegt augstāku cenas līmeni nekā būtu pastāvējis, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis. Otrkārt, no tā izriet, ka, izdarot savu novērtējumu, Komisijai jāņem vērā visi objektīvie apstākļi konkrētajā tirgū un jāievēro ekonomiskais un, attiecīgā gadījumā, likumdošanas konteksts. Attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā “objektīvi ekonomiskie apstākļi”, kas norāda, ka, ja pastāvētu “brīva konkurence”, cenas nebūtu attīstījušās tādā pašā veidā kā cenas, kas faktiski tika pieprasītas.

(sal. ar 181.-182. punktu)

9. Fakts, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki neievēroja vienošanos un pilnībā nepiemēroja cenas, par kurām bija vienojušies, nozīmē tikai to, ka tā darot, dalībnieki piemēroja cenas, kuras tie varēja būt praktizējuši aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā un tādēļ tas nav pierādījums, kuru var ņemt vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli. Uzņēmums, kas praktizē, neskatoties uz vienošanos ar saviem konkurentiem, vairāk vai mazāk neatkarīgu politiku tirgū, var vienkārši mēģināt izmantot aizliegto vienošanos savam labumam.

(sal. ar 189. punktu)

10. Nekādi noteikumi neliedz Komisijai, cenšoties konstatēt EKL 81. un 82. panta pārkāpumu un nosakot naudas sodu, izmantot kā pierādījumu dokumentu, kas sastādīts tādas procedūras ietvaros, kas nav pašas Komisijas vadīta procedūra.

Tomēr saskaņā ar vispārējiem Kopienu tiesību principiem, tostarp pamattiesībām, saskaņā ar kurām jāinterpretē visi Kopienas tiesību akti, ir atzītas uzņēmumu tiesības saistībā ar Regulas Nr. 17 11. pantu neatzīt Komisijai savu dalību pārkāpumā. Šo tiesību aizsardzība nozīmē – ja nav skaidra jautājuma joma, ir jāpārbauda, vai tā adresāta atbilde varētu faktiski nozīmēt atzīšanos pārkāpumā, respektīvi, tādējādi tiktu skartas viņa tiesības uz aizstāvēšanos.

Kad Komisija, brīvi izvērtējot tās rīcībā esošos pierādījumus, izmanto liecību, kura sniegta ārpus Komisijas procedūras un kurā, iespējams, var būt ziņas, ko attiecīgais uzņēmums būtu bijis tiesīgs atteikties sniegt, ja tā tam būtu uzdevusi jautājumus par šo pašu tēmu, Komisijai ir attiecīgajam uzņēmumam jāgarantē līdzvērtīgas procesuālās tiesības kā tam uzņēmumam, kuram tā uzdod jautājumus.

Šādā kontekstā procesuālo garantiju ievērošana nozīmē, ka Komisijai ir pēc savas iniciatīvas jāpārbauda, vai sākotnēji nav būtisku šaubu attiecībā uz lietas dalībnieku procesuālo tiesību ievērošanu konkrētā procedūrā, kurā dalībnieki snieguši paziņojumus vai liecības. Ja šādu nopietnu šaubu nav, jāuzskata, ka dalībnieku procesuālās tiesības ir pietiekami nodrošinātas, ja Paziņojumā par iebildumiem Komisija skaidri norāda, vajadzības gadījumā paziņojuma pielikumā sniedzot attiecīgus dokumentus, ka tā grasās izmantot attiecīgās liecības vai paziņojumus. Tādējādi Komisija ļauj dalībniekiem paust nostāju ne vien par šo paziņojumu saturu, bet arī iespējamām nelikumībām vai īpašiem apstākļiem, kuros šie paziņojumi sniegti vai kuros tie iesniegti Komisijai.

(sal. ar 261.-265. punktu)

11. Kad konkurences normu pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi, nosakot naudas sodus, ir jānosaka ikviena uzņēmuma dalības nozīmības relatīvā nozīme, it īpaši nosakot, kāda ir bijusi uzņēmuma loma pārkāpumā, kamēr tas tajā piedalījies.

No tā izriet, ka “priekšgalā esošā” statuss, kas aizliegtajā vienošanās var piederēt vienam vai vairākiem uzņēmumiem, ir jāņem vērā, lai aprēķinātu naudas sodu, jo uzņēmumiem, kam ir bijusi šāda loma, salīdzinājumā ar citiem šī fakta dēļ ir jāuzņemas par to īpaša atbildība.

(sal. ar 296.-297. punktu)

12. Nosakot naudas sodu par konkurences normu pārkāpumu, Komisijai ir rīcības brīvība. Tas, ka Komisija vainu pastiprinošos apstākļos agrāk piemēroja konkrētu naudas sodu palielināšanas koeficientu, neliedz tai to palielināt Regulā Nr. 17 un Pamatnostādnēs naudas sodu apmēra noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, norādītajās robežās, ja tas ir vajadzīgs labākai Kopienas konkurences politikas ieviešanai.

(sal. ar 312. punktu)

13. Piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu katrai konkrētai lietai, tas ir, kad tiek noteikts naudas sods par Līguma konkurences normu pārkāpumu, Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, tostarp vienlīdzīgas attieksmes princips tā, kā to ir interpretējušas Kopienu tiesas. Tādēļ uzņēmums var apstrīdēt tam uzliktā naudas soda apmēru, norādot uz minētā principa pārkāpumu, tikai tad, ja tas pierāda, ka lēmumu lietās, uz kurām tas atsaucas, apstākļi, piemēram, tirgi, produkti, valstis, uzņēmumi un attiecīgie laikposmi ir salīdzināmi ar šīs lietas apstākļiem.

(sal. ar 315.-316. punktu)

14. Vērtējot konkurences normu pārkāpuma smagumu ar mērķi noteikt naudas soda apmēru, Komisijai ir jāņem vērā ne vien lietas konkrētie apstākļi, bet arī konteksts, kādā noticis pārkāpums un tai ir jānodrošina, ka tās darbībai ir nepieciešamā preventīva iedarbība. Vienīgi ņemot vērā šos apstākļus, ir iespējams nodrošināt, lai Komisijas rīcība, nolūkā saglabāt neizkropļotu konkurenci kopējā tirgū, būtu pilnā mērā iedarbīga.

Pamatnostādņu naudas sodu apmēra noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punkta trešās daļas tīri gramatiska analīze varētu likt domāt, ka fakts vien, ka pārkāpuma izdarītājs izbeidz pārkāpumu, līdz ko Komisija iejaucas, vienmēr un bez izņēmuma ir uzskatāms par vainu mīkstinošu apstākli. Tomēr šāda šīs normas interpretācija samazinātu tiesību normu, kuras paredzētas efektīvas konkurences nodrošināšanai, lietderību, jo tā vājinātu gan soda sankciju, kuru varētu uzlikt par EKL 81. panta pārkāpumu, gan šādas soda sankcijas preventīvo iedarbību.

Salīdzinot ar citiem vainu mīkstinošiem apstākļiem, šis apstāklis nav raksturīgs ne pārkāpumu izdarījušās personas subjektīvajām īpašībām, ne arī pašiem izskatāmās lietas konkrētajiem faktiem, jo tas galvenokārt rodas Komisijas veiktās ārējās iejaukšanās rezultātā. Tādējādi pārkāpuma izbeigšana tikai pēc tam, kad iejaukusies Komisija, nevarētu būt pielīdzināma nopelniem, kas saistīti ar pārkāpumu izdarījušās personas autonomu iniciatīvu, bet ir tikai pienācīga un parasta reakcija uz šādu iejaukšanos. Turklāt šis apstāklis vienīgi iezīmē pārkāpumu izdarījušās personas atgriešanos pie likuma prasībām atbilstošas rīcības un nesniedz savu ieguldījumu Komisijas veikto darbību efektivitātes palielināšanā. Visbeidzot, šī apstākļa iespējamo vainu mīkstinošo raksturu nevar pamatot tikai ar pamudinājumu izbeigt pārkāpumu, uz kuru tas attiecas. Šajā sakarā pārkāpuma turpināšanas kvalificēšana pēc Komisijas iejaukšanās kā vainu pastiprinošu apstākli jau pamatoti mudina izbeigt pārkāpumu, taču nesamazina ne soda sankciju, ne šīs sankcijas preventīvo iedarbību.

Tādējādi, ja pārkāpuma izbeigšana, līdz ko iejaukusies Komisija, būtu atzīstama par vainu mīkstinošu apstākli, tas neattaisnojami kavētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību, vājinot kā soda sankciju, tā arī tās preventīvo iedarbību. Tā rezultātā Komisija pati nevarētu uzskatīt vienkāršu faktu, ka pārkāpums tika izbeigts, līdz ko Komisija bija iejaukusies, par atbildību mīkstinošu apstākli. Tādējādi Pamatnostādņu 3. punkta trešajā daļā ietvertā norma ir interpretējama sašaurināti tā, lai tā nemazinātu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību un šajā nozīmē tikai attiecīgās lietas īpašie apstākļi, kuros pieņēmums par pārkāpuma izbeigšanu, līdzko iejaukusies Komisija, ir īstenojies, varētu attaisnot šī apstākļa kā vainu mīkstinoša apstākļa ņemšanu vērā.

Gadījumā, kad noticis īpaši smags pārkāpums, kura mērķis ir cenu noteikšana un tirgus sadalīšana, ko attiecīgie uzņēmumi izdarījuši apzināti, šī pārkāpuma izbeigšanu nevar uzskatīt par vainu mīkstinošu apstākli, ja tā ir notikusi Komisijas iejaukšanās rezultātā.

(sal. ar 334.-338. un 340.-341. punktu)

15. Lai gan ir svarīgi, ka uzņēmums veic pasākumus, lai novērstu, ka tā darbinieki nākotnē pieļauj jaunu konkurences normu pārkāpumu, šādu pasākumu veikšana nekādi negroza konstatētā pārkāpuma faktu. Tāpēc Komisijai nav pienākums šādu elementu ņemt vērā kā vainu mīkstinošu apstākli, it īpaši, ja attiecīgais pārkāpums ir acīmredzams EK līguma 81. panta 1. punkta pārkāpums.

(sal. ar 359. punktu)

16. Lai netiktu pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, Paziņojums par naudas soda neuzlikšanu vai tā apmēra samazināšanu lietās par aizliegtu vienošanos, ir jāpiemēro tādējādi, ka naudas sodu samazināšanas aspektā Komisijai ir jāizturas vienādi pret uzņēmumiem, kuri vienā un tai pašā procesa stadijā un līdzvērtīgos apstākļos sniedz līdzīgu informāciju par faktiem, kuros tos vaino. Tas vien, ka viens no uzņēmumiem ir atzinis faktus, kuros to vaino, pirmais atbildot uz Komisijas jautājumiem, kurus tā tiem uzdevusi vienā un tai pašā procesa posmā, nav objektīvs iemesls, kura dēļ šis uzņēmums būtu pelnījis atšķirīgu attieksmi.

Katrā ziņā to var attiecināt tikai uz tādu uzņēmumu sadarbību, kura neietilpst Paziņojuma par sadarbību B un C sadaļā.

Pretēji šajās sadaļās noteiktajam, D sadaļā nav paredzēta atšķirīga attieksme pret attiecīgajiem uzņēmumiem, atkarībā no kārtības, kādā tie sadarbojušies ar Komisiju.

(sal. ar 400., 401. un 403. punktu)

17. Paziņojumā par iebildumiem ir jāietver iebildumi, kas, kaut arī kopsavilkuma veidā, ir jāformulē pietiekami skaidri, lai attiecīgās puses spētu efektīvi izprast, kādos nodarījumos Komisija tās vaino. Tikai šādā gadījumā Paziņojums par iebildumiem spēj izpildīt savu funkciju, kas tam paredzēta Kopienas regulās, proti, sniegt uzņēmumiem un uzņēmumu asociācijām visus nepieciešamos elementus, lai tie spētu efektīvi aizstāvēties, pirms Komisija pieņēmusi galīgo lēmumu.

(sal. ar 416. punktu)

18. Ja Komisija Paziņojumā par iebildumiem skaidri norāda, ka tā vajadzības gadījumā pārbaudīs, vai attiecīgajiem dalībniekiem nav uzliekams naudas sods, un ja tā norāda galvenos faktiskos un tiesiskos apstākļus saistībā ar kuriem var uzlikt naudas sodu, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagums un ilgums, kā arī to, vai pārkāpums izdarīts “tīši vai neuzmanības dēļ”, tā ir izpildījusi savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. Tādējādi tā sniedz uzņēmumiem informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret pārkāpuma konstatāciju, bet arī pret iespējamu naudas soda uzlikšanu.

No tā izriet, ka saistībā ar naudas sodu noteikšanu, Komisija garantē uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, ļaujot tiem iesniegt apsvērumus par pārkāpuma ilgumu, smagumu un pret konkurenci vērstā rakstura iepriekš paredzamību. Šāds secinājums ir jāizdara jo vairāk tāpēc, ka Komisija, publicējot Pamatnostādnes naudas sodu apmēra noteikšanai, kuri uzlikti, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, ir ļāvusi ieinteresētajām pusēm detalizēti iepazīties ar naudas sodu aprēķina metodi, kā arī kritēriju novērtēšanas veidu. Šim secinājumam nerunā pretī fakts, ka Pamatnostādnēs nav skaidri minēts koeficients jo tajās ir norādīts, ka ir jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskais ekonomiskais potenciāls radīt būtisku kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem, kā arī jānosaka tāds naudas sods, kam būtu pietiekami preventīvs raksturs.

(sal. ar 434.-435. punktu)

19. Ja pamatu, ko uzņēmums izvirzījis pret Komisijas lēmumu, ar ko tam uzlikts naudas sods par Kopienu konkurences normu pārkāpumu, pārbaudē ir atklājusies nelikumība, Pirmās instances tiesai ir jālemj, vai tai, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, apstrīdētais lēmums ir jāgroza.

(sal. ar 443. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS

(trešā palāta)

2006. gada 27. septembrī ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Citronskābe – EKL 81. pants – Naudas sods – Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai – Paziņojums par sadarbību – Tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma princips – Samērīguma princips – Vienlīdzīga attieksme – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesības uz aizstāvību

Lieta T‑59/02

Archer Daniels Midland Co., Dekatura [Decatur], Ilinoisa (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv K. O. Lencs [C. O. Lenz], advokāts, un L. Martina Alegi [L. Martin Alegi], M. Garsija [M. Garcia] un E. Bečelors [E. Batchelor], solicitors,

prasītāja,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv P. Olivers [P. Oliver], pārstāvis,

atbildētāja,

par prasību, pirmkārt, atcelt Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmuma 2002/742/EK 1. punktu par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (COMP/E‑1/36.604 – Citronskābe) (OV 2002, L 239, 18. lpp.) tiktāl, ciktāl ar to konstatēts, ka prasītāja pārkāpa EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, vienojoties ierobežot attiecīgā tirgus kapacitāti un nosakot ražotāju, kuram bija jārealizē cenu pacelšana katrā minētā attiecīgajā segmentā valsts tirgū, un prasība atcelt šī paša lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, un, pakārtoti, par prasību samazināt prasītājai uzlikto naudas sodu.

EIROPAS KOPIENU

PIRMĀS INSTANCES TIESA

(trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši M. Jēgers [M. Jaeger] un F. Deuss [F. Dehousse],

sekretārs J. Plingers [J. Plingers], administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 9. jūnijā,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Prāvas rašanās fakti

1 Prasītāja Archer Daniels Midland Co. (turpmāk tekstā – “ADM”) ir mātes sabiedrība uzņēmumu grupai, kuri darbojas graudu un eļļu saturošu sēklu pārstrādē. 1991. gadā ADM uzsāka darboties nātrija glukonāta tirgū.

2 Citronskābe ir pasaulē visvairāk izmantotais oksidētājs un konservēšanas līdzeklis. Tā pastāv dažādos veidos un tai ir dažādi pielietojumi, it īpaši pārtikā un dzērienos, mājsaimniecības tīrīšanas un mazgāšanas līdzekļos, farmaceitiskajos un kosmētikas produktos, kā arī dažādos rūpnieciskajos procesos.

3 1995. gadā kopējās citronskābes tirdzniecības apgrozījums pasaulē sasniedza aptuveni 894,72 miljonus EUR, no kuriem Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ) – aptuveni 323,69 miljoni EUR. 1996. gadā aptuveni 60 % no citronskābes pasaules tirgus bija piecu lēmuma adresātu rokās, proti, līdztekus ADM tie bija Jungbunzlauer AG (turpmāk tekstā – “JBL”), F. Hoffmann‑La Roche AG (turpmāk tekstā – “HLR”), Haarmann & Reimer Corp. (turpmāk tekstā – “H & R”), uzņēmējsabiedrība, kas pieder grupai Bayer AG (turpmāk tekstā – “Bayer”), un Cerestar Bioproducts BV (turpmāk tekstā – “Cerestar”), turpmāk kopā saukti “attiecīgie uzņēmumi”.

4 1995. gada augustā ASV Tieslietu ministrija [United States Department of Justice] informēja Komisiju par izmeklēšanu citronskābes tirgū. Starp 1996. gada oktobri un 1998. gada jūniju visi attiecīgie uzņēmumi, ieskaitot ADM, atzina savu vainu, ka tie bija piedalījušies aizliegtajās vienošanās. Pēc ar Tieslietu ministriju noslēgtajām vienošanās ASV varas iestādes uzņēmumiem uzlika naudas sodu. Papildus tam vairākiem apsūdzētajiem indivīdiem tika piemērots naudas sods personīgi. Izmeklēšanas tika veiktas arī Kanādā, kur dažiem no šiem pašiem uzņēmumiem, ieskaitot ADM, tika piemērots naudas sods.

5 1997. gada 6. augustā Komisija nosūtīja lūgumus sniegt informāciju četriem lielākajiem citronskābes ražotājiem Kopienā, saskaņā ar 11. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 – Pirmā Regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.). Turklāt 1998. gada janvārī Komisija nosūtīja lūgumus sniegt informāciju galvenajiem citronskābes pircējiem Kopienā, un 1998. gada jūnijā un jūlijā tā nosūtīja jaunus lūgumus sniegt informāciju galvenajiem citronskābes ražotājiem Kopienā.

6 Pēc pirmā lūguma sniegt informāciju saņemšanas, kas tai bija nosūtīts 1998. gada jūlijā, Cerestar sazinājās ar Komisiju un 1998. gada 29. oktobra tikšanās laikā izteica savu nodomu sadarboties ar Komisiju, pamatojoties uz Komisijas 1996. gada 18. jūlija Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV C 207, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”). Šajā pašā tikšanās reizē Cerestar mutvārdos sniedza skaidrojumus par aizliegtās vienošanās darbību, kurā tā bija iesaistīta. 1999. gada 25. martā tā nosūtīja Komisijai rakstisku paziņojumu, kurā tā apstiprināja to, ko tā bija teikusi sanāksmē.

7 Ar 1998. gada 28. jūlija vēstuli Komisija nosūtīja jaunu lūgumu sniegt informāciju JBL, uz kuru tā atbildēja ar 1998. gada 28. septembra vēstuli.

8 Tikšanās laikā 1998. gada 11. decembrī ADM izteica vēlēšanos sadarboties ar Komisiju un tai mutvārdos sniedza informāciju par pret konkurenci vērsto darbību, kurā tā bija iesaistījusies. 1999. gada 15. janvārī tā nosūtīja rakstisku atskaiti, kas apstiprināja tās teikto.

9 1999. gada 3. martā Komisija nosūtīja papildus lūgumus sniegt informāciju HLR, JBL un Cerestar.

10 Attiecīgi 1999. gada 28. aprīlī, 21. maijā un 28. jūlijā Bayer, H & R vārdā, JBL un HLR iesniedza atskaites, pamatojoties uz Paziņojumu par sadarbību.

11 2000. gada 29. martā, pamatojoties uz informāciju, ko tā bija saņēmusi, Komisija nosūtīja ADM un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem paziņojumu par iebildumiem sakarā ar EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumu. ADM un citi ieinteresētie attiecīgie uzņēmumi nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas iebildumiem. Neviens no tiem nepieprasīja uzklausīšanu, ne arī pēc būtības apstrīdēja paziņojumā par iebildumiem izklāstītos faktus.

12 2001. gada 27. jūlijā Komisija nosūtīja ADM un citiem uzņēmumiem papildu lūgumus sniegt informāciju.

13 2001. gada 5. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2001)3923 galīgā redakcija par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (COMP/E‑1/36.604 – Citronskābe, turpmāk tekstā – “Lēmums”). Lēmums tika paziņots ADM ar 2001. gada 17. decembra vēstuli.

14 Lēmums tostarp ietver šādus noteikumus:

“1. punkts

[ADM], [Cerestar], [H & R], [HLR] un [JBL] ir pārkāpušas Līguma 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties ilgstošā vienošanās un/vai saskaņotā darbībā citronskābes sektorā.

Pārkāpuma ilgums:

– [ADM], [H & R], [HLR] un [JBL] gadījumā: no 1991. gada marta līdz 1995. gada maijam;

– [Cerestar] gadījumā: no 1992. gada maija līdz 1995. gada maijam.

[..]

3. punkts

Par 1. punktā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:

a) [ADM] 39,69 miljoni EUR

b) [Cerestar] 170 000 EUR

c) [HLR] 63,5 miljoni EUR

d) [H & R] 14,22 miljoni EUR

e) [JBL] 17,64 miljoni EUR.”

15 Lēmuma 80.–84. apsvērumā Komisija norādīja, ka aizliegtā vienošanās attiecas uz specifisku pārdošanas kvotu noteikšanu katram dalībniekam un šo kvotu ievērošanu, mērķa un/vai “sliekšņa” cenu noteikšanu, cenu atlaižu atcelšanu un apmaiņu ar specifisku informāciju par klientiem.

16 Naudas sodu aprēķināšanai Komisija izmantoja metodoloģiju, kas ietverta Pamatnostādnēs naudas sodu apmēra noteikšanai, kuri uzlikti, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), kā arī Paziņojumā par sadarbību.

17 Pirmkārt, Komisija noteica naudas soda pamatsummu atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma.

18 Šajā kontekstā attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija vispirms uzskatīja, ka, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, tā konkrēto ietekmi uz EEZ citronskābes tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēru, attiecīgie uzņēmumi bija izdarījuši ļoti smagu pārkāpumu (Lēmuma 230. apsvērums).

19 Pēc tam Komisija uzskatīja, ka bija nepieciešams ņemt vērā pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei un noteikt naudas sodu tādā apmērā, lai tam būtu pietiekama preventīva iedarbība. Tā rezultātā ņemot par pamatu attiecīgo uzņēmumu vispasaules apgrozījumu no citronskābes pārdošanas pārkāpuma pēdējā gada laikā, proti, 1995. gadā, Komisija iedalīja minētos attiecīgos uzņēmumus trīs kategorijās: pirmajā kategorijā H & R ar pasaules tirgus daļu 22 % apmērā; otrajā kategorijā ADM un JBL ar pasaules tirgus daļu [konfidenciāli] ( ) % apmērā; un HLR ar pasaules tirgus daļu 9 % apmērā; un trešajā kategorijā Cerestar ar pasaules tirgus daļu 2,5 % apmērā. Uz šī pamata Komisijas sākumsumma bija 35 miljoni EUR uzņēmumam pirmajā kategorijā, 21 miljons EUR uzņēmumiem otrajā kategorijā un 3,5 miljoni EUR trešajā kategorijā esošajiem uzņēmumiem (Lēmuma 239. apsvērums).

20 Turklāt pamatsumma tika noteikta, lai nodrošinātu naudas soda pietiekamu preventīvu raksturu. Tādējādi Komisija konstatēja, ka, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, ko izsaka to pasaules apgrozījums, ADM un HLR naudas soda pamatsumma ir jāreizina ar 2 un H & R naudas soda pamatsumma ir jāreizina ar 2,5 (Lēmuma 50. un 246. apsvērums).

21 Runājot par katra uzņēmuma pārkāpuma ilgumu, aprēķinātā pamatsumma tika palielināta par 10 % per annum, kā rezultātā tika iegūts palielinājums 40 % apmērā AMD, H & R, HLR un JBL, kā arī 30 % apmērā Cerestar (Lēmuma 249. un 250. apsvērums).

22 Komisija noteica naudas soda pamatsummu ADM 58,8 miljonu EUR apmērā. Savukārt Cerestar, HLR, H & R un JBL naudas sodi tika noteikti, attiecīgi 4,55 miljonu EUR, 58,8 miljonu EUR, 122,5 miljonu EUR un 29,4 miljonu EUR apmērā (Lēmuma 254. apsvērums).

23 Otrkārt, ADM un HLR pamatsummas tika palielinātas par 35 %, ņemot vērā vainu pastiprinošus apstākļus, jo šie uzņēmumi darbojās kā aizliegtās vienošanās organizētāji (Lēmuma 273. apsvērums).

24 Treškārt, Komisija izvērtēja un noraidīja noteiktu uzņēmumu argumentus par vainu mīkstinošiem apstākļiem (Lēmuma 274.–291. apsvērums).

25 Ceturtkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisija adaptēja beigu summas Cerestar un H & R, lai šīs summas nepārsniegtu 10 % robežu no atteicīgo uzņēmumu pasaules apgrozījuma (Lēmuma 293. apsvērums).

26 Piektkārt, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu, Komisija piešķīra Cerestar “ļoti būtisku samazinājumu” 90 % apmērā no naudas soda, kas tam būtu piemērots, ja tas nebūtu sadarbojies. Saskaņā ar Paziņojuma D sadaļu Komisija piešķīra ADM “būtisku samazinājumu” (proti, 50 %), bet JBL, H & R un HLR tika piešķirti attiecīgi 40 %, 30 % un 20 % samazinājumi (326. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi

27 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 28. februārī, ADM cēla šo prasību.

28 Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 28. februārī, ADM lūdza, lai noteikta informācija, kas ietverta procesuālajos rakstos un noteiktos pielikumos, tiktu uzskatīta par konfidenciālu.

29 Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Pirmās instances tiesas reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu nolūkā rakstveidā pusēm uzdeva jautājumus, aicinot tās sniegt atbildes tiesas sēdē. Lietas dalībnieki atbildēja uz šiem jautājumiem noteiktajos termiņos.

30 Pirmās instances tiesa 2004. gada 9. jūnijā sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumiem.

31 ADM prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Lēmuma 1. punktu tiktāl, ciktāl ar to konstatēts, ka prasītāja pārkāpa EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, vienojoties ierobežot attiecīgā tirgus kapacitāti un nosakot ražotāju, kuram bija jārealizē cenu pacelšana minētā tirgus katrā valsts tirgū;

– atcelt Lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;

– pakārtoti, samazināt naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

32 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest ADM atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

I – Par Pamatnostādņu piemērojamību

A – Lietas dalībnieku argumenti

33 Pirmkārt, ADM norāda, ka Pamatnostādņu noteiktā metode naudas sodu aprēķināšanai būtiski atšķiras no Komisijas iepriekšējās naudas sodu uzlikšanas prakses, kas, kā tas tika atzīts Lēmumā (253. apsvērums), ietvēra naudas soda noteikšanu atbilstošu bāzes likmei, kas atbilst noteiktam procentam no pārdošanas apjoma attiecīgajā Kopienas tirgū. Pretēji tam Pamatnostādnes nosaka fiksētas likmes naudas sodu, piemēram, 20 miljonus EUR ļoti nopietna pārkāpuma gadījumā, neatkarīgi no attiecīgā produkta pārdošanas apjoma.

34 ADM norāda, ka perioda laikā, uz kuru šī lieta attiecas (1991.–1995. gads), Komisija pastāvīgi pieturējās pie šīs prakses un uzlika naudas sodus parasti starp 2,5 % un 9 % no attiecīgā produkta pārdošanas vērtības Kopienas tirgū. Turpretim jaunās pieejas realizēšanas, kas izriet no Pamatnostādnēm, rezultāts ir tāds, ka tiek uzlikti naudas sodi, kas ir no 10 līdz 34 reizēm augstāki nekā tie, kas tika uzlikti pamatojoties uz iepriekšējo praksi.

35 ADM atzīst, ka Komisijai ir rīcības brīvība palielināt naudas sodus, ja konkurences tiesību politika pieprasa augstākus preventīvus sodus. Tomēr uzliekot sodu, kas ir no 10 līdz 34 reizes lielāks, kā tas būtu noteikts pēc iepriekšējās prakses, Komisija acīmredzami esot pārkāpusi jebkādu šādu varu. Pretēji Komisijas apgalvojumam šis secinājums izrietot no Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta sprieduma lietā T‑16/99 Lögstör Rör/Komisija (Recueil, II‑1633. lpp., 237. punkts). No vienas puses, šajā spriedumā Pirmās instances tiesa pakļāva Komisijas tiesības paaugstināt naudas soda līmeni robežās, kas norādītas Regulā Nr. 17, nosacījumam, ka to darīt ir nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas realizēšanu. Komisija nesniedza nekādus paskaidrojumus vai pierādījumus, lai demonstrētu, ka šīs politikas realizēšanai būtu nepieciešama no 10 līdz 34 reizēm lielāka naudas sodu uzlikšana, nekā tas bija iepriekšējās prakses ietvaros. No otras puses, ADM arī norāda, ka lietā, kas bija pamatā spriedumam Lögstör Rör/Komisija un visās citās lietās, kas attiecas uz aizliegtajām vienošanās saistībā ar siltinātajām caurulēm, izņemot lietu, kas attiecas uz sabiedrību ABB (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑31/99 ABB Asea Brown Boveri/Komisija, Recueil, II‑1881. lpp.), Komisija esot uzlikusi naudas sodus tādā līmenī, kas ir salīdzināms ar līmeni, kas pastāvēja, kad tika sekots agrākajai praksei. ADM apgalvo, ka attiecīgajiem uzņēmumiem, kas piedalījās aizliegtajās vienošanās, esot uzlikti naudas sodi starp 3 % un 14 % no veiktajām pārdošanām un pat ABB uzliktais naudas sods esot bijis tikai 44 % apmērā no veiktajām pārdošanām.

36 ADM apgalvo, ka uzņēmumiem ir jāspēj veikt uzņēmējdarbība paredzamos apstākļos. Saskaņā ar Pamatnostādnēm (pirmā daļa) nosakot naudas soda summu, Komisijai esot jāievēro konsekventa un nediskriminējoša pieeja. ADM norāda, ka tiesiskās drošības trūkums naudas sodu noteikšanā ir pretējs preventīvas iedarbības līdzekļa, ko veido naudas sods, noteikšanas idejai. Lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, esot būtiski, ka uzņēmumi jau iepriekš zina par piemērojamajiem sodiem. Efektīvas vispārējās atbrīvošanas no soda vai soda samazināšanas politika pieprasa, ka sodi nesadarbošanās gadījumā ir skaidri noteikti jau iepriekš. Tāpat neesot pieļaujami uzturēt pastāvīgas nedrošības situāciju attiecībā uz naudas sodu summu, kas var tikt uzlikti par konkurences tiesību pārkāpumiem, it īpaši ņemot vērā ilgo laiku, kas nepieciešams, lai pabeigtu šādu pārkāpumu izmeklēšanu. Tā rezultātā tiesiskās drošības princips pieprasot, lai Komisijas pieeja naudas sodu aprēķināšanā saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu var tikt paredzēta ar pietiekami lielu skaidrību.

37 ADM piebilst, ka no ASV Sentencing Commission Pamatnostādnēm [1B1.11(b)(1) punkts; turpmāk tekstā – “ASV Pamatnostādnes”] un Federālās apelācijas tiesas judikatūras [spriedums lietā United States pret Kimler, 167 F. 3d 889 (5th Circ. 1999)] izriet, ka retroaktīva jaunu Pamatnostādņu piemērošana naudas sodu sakarā ir aizliegta ar ASV Konstitūcijas ex post facto klauzulu, kad šī retroaktīvā piemērošana izpaužas smagāka soda uzlikšanā nekā bija noteikts tad, kad pārkāpums notika.

38 Tā rezultātā, pēc ADM domām, gadījumos, kad Pamatnostādnēs noteiktā jaunā politika tiek piemērota retroaktīvi saistībā ar pārkāpumu, kurš, kā tas ir šajā gadījumā, notika pirms šo Pamatnostādņu publicēšanas, un tā rezultāts ir tāds, ka ADM tiek uzlikts daudz augstāks naudas sods nekā būtu uzlikts atbilstoši iepriekšējai praksei, šim palielinājumam neesot nepieciešamam, lai nodrošinātu pakļaušanos konkurences tiesību politikai, šāda soda uzlikšana ir pretrunā tiesiskās drošības principam un ir prettiesiska.

39 Otrkārt, ADM apgalvo, ka Pamatnostādņu piemērošana pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu, jo uzņēmumi, kas ir pārkāpuši konkurences tiesības, tiek diferencēti nevis atkarībā no pārkāpuma datuma, bet gan no datuma, kurā Komisija pieņēma lēmumu un kuru Komisija noteica patvaļīgi. Piemēram, ADM norāda, ka uzņēmumiem, kuri minēti Komisijas 1997. gada 14. maija Lēmumā 97/624/EK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EK līguma [82.] pantu (IV/34.621, 35.059/F‑3 – Irish Sugar plc) (OV L 258, 1. lpp.), un Komisijas 1994. gada 29. marta Lēmumā 94/210/EK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EK līguma [81.] un [82.] pantu (IV/33.941 – HOV‑SVZ/MCN) (OV L 104, 34. lpp.), tika uzlikts naudas sods, attiecīgi tikai 6,8 % un 5 % apmērā no pārdošanas apjoma attiecīgajā tirgū, kaut gan šie pārkāpumi notika tajā pašā laikā, kad notika aizliegtās vienošanās saistībā ar citronskābi.

40 Komisija apgalvo, ka šie prasījumi ir jānoraida.

B – Pirmās instances tiesas vērtējums

41 Pirmās instances tiesa vispirms atgādina, ka krimināltiesību normu atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, kas kā pamattiesības atzīts Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. pantā, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, veido vispārēju Kopienu tiesību principu, kas jāievēro, uzliekot naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumu, un ka šis princips prasa, lai piespriestie sodi atbilstu tiem, kas noteikti pārkāpuma izdarīšanas brīdī (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 202. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99 LR AF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 218.–221. punkts, un 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00 Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, Recueil, II‑2597. lpp., 39. punkts).

42 Turpinājumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka tādu Pamatnostādņu pieņemšana, kas var grozīt Komisijas vispārējo konkurences politiku naudas sodu jautājumā, principā ietilpst atpakaļejoša spēka aizlieguma principa piemērošanas jomā.

43 Pirmkārt, Pamatnostādnēm var radīt juridiskas sekas. Šīs sekas izriet nevis no Pamatnostādņu normatīvā rakstura, bet gan no tā, kā tās pieņem un publicē Komisija. Pieņemot un publicējot Pamatnostādnes, Komisija nosaka ierobežojumus pašas rīcības brīvībai; tā var atkāpties no šiem noteikumiem vienīgi, attiecīgā gadījumā pārkāpjot vispārējos tiesību principus, tādu kā vienlīdzīgas attieksmes princips, tiesiskās paļāvības aizsardzības princips un tiesiskās drošības princips (šajā sakarā skat. iepriekš 41. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 209.–212. punkts).

44 Otrkārt, kā konkurences politikas instruments Pamatnostādnes ietilpst atpakaļejoša spēka aizlieguma principa piemērošanas jomā, tāpat kā jauna tiesas interpretācija normai, kas definē pārkāpumu atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai par Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. panta 1. punktu, saskaņā ar ko šī tiesību norma nepieļauj atpakaļejoša spēka piešķiršanu normas, kas definē pārkāpumu, jaunai interpretācijai (skat. it īpaši Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1995. gada 22. novembra spriedumu lietā S. W. un C. R. pret Apvienoto Karalisti, A sērija, Nr. 335‑B un 335‑C, 34.–36. un 32.–34. punkts; 1996. gada 15. novembra spriedumu lietā Cantoni pret Franciju, Recueil des arrêts et décisions 1996‑V, 29.–32. punkts, un 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā Coëme u.c. pret Beļģiju, Recueil des arrêts et décisions 2000‑VII, 145. punkts), saskaņā ar ko šī tiesību norma ir pretrunā ar atpakaļejoša spēka piešķiršanu pārkāpumu iedibinoša noteikuma jaunai interpretācijai. Saskaņā ar šo judikatūru – tas tā it īpaši ir tādas tiesas veiktās interpretācijas gadījumā, kas nav bijusi saprātīgi iepriekš paredzama brīdī, kad pārkāpums tika izdarīts, it īpaši ievērojot tiesību normas interpretāciju lietas faktu iestāšanās brīdī. Tomēr ir jānorāda, ka no šīs pašas judikatūras izriet, ka iepriekšparedzamības jēdziena apjoms lielā mērā ir atkarīgs no attiecīgā teksta satura, jomas, uz kuru tas attiecas, kā arī tā adresātu skaita un statusa. Tādējādi likums var atbilst iepriekšparedzamības prasībai, pat ja attiecīgajai personai ir jāvēršas pēc padoma, lai novērtētu, ciktāl tas ir iespējams attiecīgajos apstākļos, sekas, kādas var būt noteiktai darbībai. Konkrētāk, saskaņā ar spriedumu lietā Cantoni pret Franciju (iepriekš minēts, 35. punkts), šo gadījumu it īpaši var attiecināt uz profesionāļiem, kas pieraduši, ka, veicot savus pienākumus, parasti viņiem jārīkojas ar lielu rūpību. Tādējādi var sagaidīt, ka viņi būs īpaši uzmanīgi, novērtējot riskus, kas saistīti ar šādu darbību (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 215.–223. punkts).

45 Ievērojot iepriekš iztirzāto, ir jānovērtē, vai pārmaiņas, ko radīja Pamatnostādņu pieņemšana, bija saprātīgi paredzamas brīdī, kad tika izdarīti attiecīgie pārkāpumi.

46 Šajā sakarā ir jāatzīst, ka Pamatnostādņu principiāls jauninājums ir tas, ka par aprēķinu sākuma summu jāpieņem pamata apmērs, kas noteikts, balstoties uz minētajās Pamatnostādnēs šajā sakarā paredzētām kategorijām, kuras atspoguļo dažādas pārkāpumu smaguma pakāpes, bet kurām kā tādām nav nekāda sakara ar attiecīgo apgrozījumu. Šī metode galvenokārt balstīta uz naudas sodu tarifikāciju, kaut arī tā ir relatīva un elastīga (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 225. punkts).

47 Turpinājumā ir jāatgādina, ka apstāklis, ka iepriekš Komisija dažāda veida pārkāpumiem piemērojusi noteikta apmēra naudas sodus, nevar Komisijai liegt šo apmēru palielināt Regulā Nr. 17 norādītajās robežās, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu, bet ka – tieši pretēji – Kopienas konkurences tiesību normu efektīvai piemērošanai Komisijai jāspēj jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām (šajā sakarā skat. iepriekš 41. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 227. punkts; 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 109. punkts; 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P Aristrain/Komisija, Recueil, I‑11005. lpp., 81. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑12/89 Solvay/Komisija, Recueil, II‑907. lpp., 309. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑304/94 Europa Carton/Komisija, Recueil, II‑869. lpp., 89. punkts; iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, 56. punkts).

48 No iepriekš minētā izriet, ka uzņēmumi, kas iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu uzlikt naudas sodu, nevar tiesiski paļauties ne uz to, ka Komisija nepārsniegs iepriekš piemēroto naudas sodu apmēru, ne arī uz šo naudas sodu aprēķināšanas metodi (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 228. punkts).

49 Tādējādi minētajiem uzņēmumiem ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu apmēru salīdzinājumā ar tiem, kuri piemēroti iepriekš. Tas attiecas ne tikai uz gadījumiem, kad Komisija palielina naudas sodu apmēru, darot tos zināmus individuālā lēmumā, bet arī uz gadījumiem, kad šis palielinājums tiek veikts, konkrētos gadījumos piemērojot tādas vispārpiemērojamas rīcības normas kā Pamatnostādnes (iepriekš 41. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 229. un 230. punkts).

50 Tādējādi ADM kļūdaini apgalvo, ka aizliegtās vienošanās kontekstā Komisijas izdarīta naudas sodu apmēra palielināšana ir acīmredzami nesamērīga, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu.

51 veiktiTāpat ADM izvirzītais apstāklis – pat ja tas ir pierādīts, ka jaunās politikas piemērošanas rezultātā naudas sodi būtu no 10 līdz 34 reizēm augstāki nekā naudas sodi, kas būtu uzlikti, pamatojoties uz līdzšinējo praksi, – nevar radīt atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu. Ievērojot, cita starpā, šī sprieduma 44. punktā, ADM bija saprātīgi jāparedz, ka Komisija jebkurā brīdī var pārskatīt vispārējo naudas sodu līmeni kontekstā ar citas konkurences politikas ieviešanu. Tādējādi ADM bija saprātīgi jāparedz šāds palielinājums – pat ja tas ir pierādīts – apskatāmo pārkāpumu izdarīšanas brīdī.

52 Visbeidzot, tiktāl, ciktāl ADM norāda, ka, lai nodrošinātu to, ka naudas sodiem ir preventīva iedarbība, uzņēmumiem ir iepriekš jāzina naudas sodu lielums, ko tie var sagaidīt Kopienas konkurences noteikumu pārkāpšanas gadījumā, ir pietiekami atzīmēt, ka naudas sodu no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas preventīvais raksturs nekādā veidā nebalstās uz to, ka uzņēmumi iepriekš zina precīzu naudas soda lielumu, ko tie var sagaidīt noteiktas pret konkurenci vērstas rīcības gadījumā.

53 Runājot par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ko izvirza ADM, ir jānorāda, ka Pamatnostādnēs norādītās metodes izmantošana naudas soda, kas uzlikts ADM, aprēķināšanai, nav diskriminējoša attieksme pret ADM salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kas pārkāpuši Kopienas konkurences normas tajā pašā laika periodā, taču kuriem sakarā ar iemesliem, kas attiecas uz laiku, kad pārkāpums tika atklāts, vai sakarā ar tos skaroša administratīvā procesa norisi, sodi tika uzlikti pirms šo Pamatnostādņu pieņemšanas un publicēšanas (šajā sakarā skat. iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, 69.–73. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98 un T‑207/98 Tate & Lyle u.c./Komisija, Recueil, II‑2035. lpp., 118. un 119. punkts).

54 Tā rezultātā sūdzība, ar kuru tiek apgalvots vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, ir jānoraida.

II – Par citās valstīs uzlikto naudas sodu sekām

A – Lietas dalībnieku argumenti

55 ADM apgalvo, ka, atsakoties atskaitīt no naudas soda, kas uzlikts ar Lēmumu, summu, kas atbilst ASV un Kanādā ADM uzliktajiem naudas sodiem, Komisija pārkāpa principu, ka par vienu un to pašu pārkāpu nevar sodīt divreiz. Kā izrietot no Tiesas 1972. gada 14. decembra sprieduma lietā 7/72 Boehringer/Komisija (Recueil, 1281. lpp.), Komisijai esot jāatceļ sods saistībā ar trešās valsts iestāžu uzlikto sodu, ja fakti, ko, no vienas puses, Komisija izvirza pret prasītāju, ir tādi paši kā tie, kurus, no otras puses, pret prasītāju izvirza trešo valstu iestādes. Pēc prasītājas domām par to esot runa šajā gadījumā, jo, salīdzinot ar gadījumu, kas bija iepriekš minētā sprieduma lietā Boehringer/Komisija pamatā, aizliegtās vienošanās, kurām uzlika sodu ASV un Kanādas iestādes, bija tādas pašas priekšmeta, ģeogrāfiskā lieluma un ilguma ziņā kā tās, kurām sodu uzlika Komisija, kura, vēl jo vairāk, esot rīkojusies, pamatojoties uz ASV iestāžu iegūtajiem pierādījumiem.

56 Šajā sakarā ADM apstrīd Lēmumā ietverto apgalvojumu, ka, ASV un Kanādas iestādes, uzliekot naudas sodus, esot ņēmušas vērā aizliegto vienošanos pret konkurenci vērsto raksturu tikai savās jurisdikcijās (Lēmuma 333. apsvērums). Tieši pretēji, pēc prasītājas domām, no sprieduma, kas tika pasludināts ASV pret ADM 1996. gada 15. oktobrī, izriet, ka aizliegtas vienošanās, kam tika piemērotas sankcijas, bija vispasaules mēroga un ietekmēja tirdzniecību “Savienotajās Valstīs un citur”. Turklāt naudas sods esot bijis īpaši liels pārkāpuma ģeogrāfiskā plašuma dēļ. Lietā, kas tika izskatīta Kanādā, arī īpaši esot ņemts vērā aizliegto vienošanos vispasaules mērogs.

57 Jebkurā gadījumā, pat ja Komisijas apgalvojums būtu pareizs, fakts, ka citas iestādes ņēma vērā tikai pārkāpuma vietējās sekas, neesot būtisks, lai piemērotu principu, ka par vienu un to pašu pārkāpumu nevar sodīt divreiz. Atbilstoši spriedumam lietā Boehringer/Komisija (iepriekš minēts 55. punktā) vienīgais noteicošais faktors šajā sakarā ir tas, vai inkriminētā rīcība abos gadījumos ir identiska. To apstiprina Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse: ar 1983. gada lēmumu Komisija atskaitīja no naudas soda, ko tā bija uzlikusi uzņēmumiem, kuri piedalījās aizliegtajās vienošanās, Vācijas iestāžu jau uzliktos sodus, kaut gan tas bija lēmums tikai par aizliegto vienošanos aspektiem ārpus Vācijas (skat. 1983. gada 17. oktobra Lēmumu 83/546/EEK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar Eiropas Ekonomikas kopienas līguma [81.] pantu (IV/30.064 – Cylindres en fonte et en acier moulés) (OV L 317, 1. lpp.).

58 ADM apgalvo, ka nosakot naudas soda summu, Komisija neņēma vērā faktu, ka ADM jau trešās valstīs bija uzlikts naudas sods un piespriests atlīdzināt kaitējumu tādā apmērā, lai to atturētu no turpmākiem konkurences tiesību pārkāpumiem. Tādējādi ADM jau ir pietiekami sodīta.

59 ADM uzskata, ka Komisija kļūdās, secinot, ka kaitējumu, kas atlīdzināts ASV un Kanādas tiesvedībā, esot tikai kompensējošs. ADM uzsver, ka noregulējuma ceļā ir samaksāta atlīdzība par nodarīto kaitējumu, kas trīskārt pārsniedz attiecīgo pircēju prasījumus (triple damages). Tāpēc minētie procenti esot nevis tikai kompensācija, bet tajos esot arī soda elements. Tāpēc Komisijai, ja tai rūp princips, ka par vienu pārkāpumu divreiz nesoda, šis procentu soda aspekts bijis jāņem vērā.

60 Komisija apgalvo, ka šis pamats ir jānoraida.

B – Pirmās instances tiesas vērtējums

61 Vispirms jāatzīmē, ka princips ne bis in idem aizliedz vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisku rīcību, lai aizsargātu vienas un tās pašas tiesiskās intereses. Šī principa piemērošana ir pakļauta trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, faktu identiskums, pārkāpēja identiskums un aizsargājamo tiesisko interešu identiskums (šajā sakarā skat. Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 338. punkts).

62 Kopienu judikatūrā ir atzīts, ka Tādējādi uzņēmums var tiesiski būt iesaistīts divos paralēlos procesos par vienu un to pašu prettiesisko rīcību un tādējādi tam var noteikt dubultas sankcijas: vienu – kompetentā attiecīgās dalībvalsts iestāde, otru – Kopienas iestāde, tiktāl, ciktāl minētajiem procesiem ir atšķirīgi mērķi un pārkāptās tiesību normas nav identiskas (Tiesas 1969. gada 13. februāra spriedums lietā 14/68 Wilhelm u.c., Recueil, 1. lpp., 11. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums T‑141/89 Tréfileurope/Komisija, Recueil, II‑791. lpp., 191. punkts, un 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑149/89 Sotralentz/Komisija, Recueil, II‑1127. lpp., 29. punkts).

63 No tā izriet, ka princips ne bis in idem vēl jo vairāk nevar būt piemērojams tādā gadījumā, ja rūpīgās procedūras un sankcijas, kuras noteikušas Komisija, no vienas puses, un trešās valsts iestādes, no otras puses, acīmredzami nesasniedz vienus un tos pašus mērķus. Faktiski, ja pirmajā gadījumā tie vērsti uz netraucētas konkurences saglabāšanu Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zonas teritorijā, otrajā gadījumā attiecīgā aizsardzība attiecas uz trešās valsts tirgu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01 Tokai Carbon u.c./Komisija, Recueil, II‑1181. lpp., 134. punkts un tajā minētā judikatūra). Aizsargāto tiesisko interešu identiskuma nosacījums, kas ir nepieciešams, lai piemērotu ne bis in idem principu, tādējādi šajā gadījumā nav izpildīts.

64 Attiecīgi ADM šajā lietā nepamatoti izvirzīja principu ne bis in idem.

65 Pret šādu secinājumu neiestājas iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Boehringer/Komisija, ko izvirzīja ADM. Šai lietā Tiesa nenorādīja, ka Komisijai būtu jāņem vērā trešās valsts iestāžu sankcijas, ja tās noteiktas par tiem pašiem faktiem, kurus uzņēmumam inkriminē Komisija, bet gan tikai atzīmēja, ka jautājums jāskata katrā individuālā gadījumā atsevišķi (iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Boehringer/Komisija, 3. punkts).

66 Jebkurā gadījumā, pat ja taisnīguma labad dažos gadījumos Komisijai būtu jāņem vērā trešo valstu iestāžu noteiktās sankcijas, kad tās vēršas pret uzņēmuma rīcību Kopienas teritorijā, ir jāsecina, ka šai lietā ADM nav pierādījis, ka šis ir tāds gadījums un ka ASV un Kanādas iestādes būtu sodījušas aizliegtās vienošanās par darbību Kopienas vai EEZ teritorijā.

67 Tas, ka ar ASV iestādēm panāktajā kompromisā ir vienkārši norādīts, ka aizliegtās vienošanās darbojušās “ASV un citur”, nepierāda, ka, nosakot naudas soda apmēru, ASV iestādes būtu ņēmušas vērā ar ASV teritoriju nesaistītas aizliegtās vienošanās darbības sekas, it īpaši EEZ teritorijā (šajā sakarā skat. iepriekš 63. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija, 143. punkts).

68 Tāpat, kas attiecas uz īpaši lielo naudas soda apmēru sakarā ar to, ka pārkāpums skāris plašas teritorijas, jākonstatē, ka šis vienkāršais apgalvojums nav pietiekams, lai pierādītu, ka ir ņemta vērā aizliegtās vienošanās iedarbība uz EEZ tirgu.

69 Ar Kanādas iestādēm panāktā noregulējuma sakarā ADM nav sniedzis pilnīgi nekādus pierādījumus, ka, nosakot naudas soda apmēru, šīs iestādes būtu ņēmušas vērā ar Kanādas teritoriju nesaistītas aizliegtās vienošanās darbības sekas, konkrēti, EEZ teritorijā konstatētās. ADM atsaucas uz to, ka Kanādas iestādes minējušas aizliegtās vienošanās darbību visā pasaulē, bet tas darīts tikai tālab, lai noteiktu aizliegtās vienošanās seku svarīgumu pašmāju tirgū.

70 Pirmās instaces tiesa atgāgina, ka Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas ar nodomu vai neuzmanības dēļ pārkāpj EKL 81. panta 1. punktu vai EKL 82. pantu, ir viens no Komisijai piešķirtajiem līdzekļiem, kas nepieciešami, lai tā varētu izpildīt pienākumu veikt uzraudzību, ko tai uzliek Kopienu tiesības. Šis uzdevums ietver pienākumu īstenot vispārēju politiku, kuras mērķis ir Līgumā saistībā ar konkurenci noteikto principu piemērošana, un sekmēt to, lai uzņēmumu rīcība atbilstu šiem principiem (iepriekš 47. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Musique diffusion française u.c./Komisija, 105. punkts).

71 No tā izriet, ka Komisija var lemt par naudas sodu summu, lai pastiprinātu to preventīvu ietekmi gadījumā, ja konkrēta veida pārkāpumi vēl joprojām tiek izdarīti salīdzinoši bieži, kaut arī tie atzīti par prettiesiskiem jau kopš Kopienas konkurences politikas ieviešanas sākuma, ņemot vērā labumu, ko ieinteresētie uzņēmumi var gūt to izdarīšanas rezultātā (iepriekš 47. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Musique diffusion française u.c./Komisija, 108. punkts).

72 ADM nevar pamatoti argumentēt, ka tās lietā nebija šādas preventīvas iedarbības tāpēc, ka ADM jau bija sodīta, pamatojoties uz tiem pašiem faktiem, trešo valstu tiesās. Pēc būtības Komisijas mērķis panākt atturošu iedarbību ir vērsts uz uzņēmumu rīcību Kopienā vai EEZ. Tā rezultātā ADM sakarā ar Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu uzliktā naudas soda preventīvais raksturs nevar tikt vērtēts ne saistībā ar ADM īpašo situāciju, ne saistībā ar to, kā ADM ievēro konkurences noteikumus trešās valstīs, kas nav EEZ valstis (šajā sakarā skat. iepriekš 63. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija, 146. un 147. punkts).

73 Tādējādi ir jānoraida pamats par to, ka nav tikuši ņemti vērā naudas sodi, kas uzlikti citās valstīs.

III – Par pārkāpuma smagumu

A – Ievads

74 ADM norāda, ka Komisija nepareizi novērtējusi pārkāpuma smagumu, aprēķinot naudas soda lielumu. Šajā sakarā izvirzītie pamati, pirmkārt, attiecas uz to, ka netika vai nepietiekami tika ņemts vērā apgrozījums, kas radās no attiecīgā produkta pārdošanas; otrkārt, uz koeficienta piemērošanu sākuma lielumam; treškārt, uz aizliegto vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu.

75 Pirms spriešanas par šajā kontekstā izvirzīto dažādo pamatu pamatotību, ir jārezumē Komisijas šajā lietā izmantotā metode, lai novērtētu un ņemtu vērā pārkāpuma smagumu, kā arī to, kā tā ir atspoguļota Lēmuma apsvērumos.

76 No Lēmuma izriet, ka, vērtējot pārkāpuma smagumu, Komisija konstatēja, ka, pirmkārt, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, tā konkrēto ietekmi uz EEZ citronskābes tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēru, proti, visu EEZ, attiecīgie uzņēmumi bija izdarījuši ļoti nopietnu pārkāpumu (Lēmuma 204.–232. apsvērums).

77 Pēc tam Komisija uzskatīja, ka attiecībā pret attiecīgajiem uzņēmumiem ir jāpiemēro atšķirīga attieksme, lai “ņemtu vērā pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei un [..] noteiktu naudas sodu tādā apmērā, lai tam būtu pietiekami preventīva iedarbība”. Šajā kontekstā Komisija noteica, ka tā ņems vērā specifisko nozīmību un tādējādi katra uzņēmuma prettiesiskās rīcības konkrēto ietekmi uz konkurenci (Lēmuma 233. un 234. apsvērums).

78 Lai izvērtētu šos elementus, Komisija izvēlējās balstīties uz attiecīgo uzņēmumu citronskābes apgrozījumu visā pasaulē pārkāpuma pēdējā gada laikā, proti, 1995. gadā. Šajā sakarā Komisija konstatēja, ka, ņemot vērā to, ka citronskābes tirgus ir globāls, “šie dati [..] sniedz vislabāko priekšstatu par uzņēmumu, kas piedalās aizliegtajās vienošanās, potenciālu nodarīt būtisku kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem kopējā tirgū un/vai EEZ” (Lēmuma 236. apsvērums). Komisija piebilda, ka pēc tās domām šo pieeju atbalsta fakts, ka tā bija globāla aizliegtā vienošanās, kuras mērķis, citu starpā, bija sadalīt tirgu pasaules līmenī. Komisija arī konstatēja, ka katra atsevišķā dalībnieka apgrozījums visā pasaulē arī sniedza norādes par tā sniegumu aizliegtās vienošanās kā tādas efektivitātei vai, tieši pretēji, nestabilitātei, kas būtu skārusi aizliegto vienošanos, ja attiecīgais dalībnieks nebūtu tajā piedalījies (Lēmuma 236. apsvērums).

79 Uz šīs bāzes Komisija nolēma iedalīt uzņēmumus trīs kategorijās: H & R – pirmajā kategorijā, apgalvojot, ka “ar vispasaules tirgus daļu 22 % apmērā, tā ir lielākais ražotājs tirgū”. ADM, JBL un HLR tika iekļauti otrajā kategorijā, norādot, ka pirmajiem diviem bija līdzīgas tirgus daļas [konfidenciāli] % apmērā, bet HLR bija 9 %. Visbeidzot, tā klasificēja Cerestar trešajā kategorijā, pamatojot, ka tas bija “mazākais konkurents” ar tirgus daļu 2,5 % 1995. gadā. Tādējādi Komisija noteica sākumsummu 35 miljonus EUR H & R, 21 miljonu EUR ADM, JBL un HLR, un 3,5 miljonus EUR Cerestar (Lēmuma 237.–239. apsvērums).

80 Visbeidzot, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekoša preventīva iedarbība, Komisija pieskaņoja naudas soda sākumsummu attiecīgo uzņēmumu lielumam un resursiem. Komisija piemēroja koeficientu 2 (tas ir palielinājums 100 % apmērā) ADM naudas soda sākumsummai kā rezultātā tas sasniedza 42 miljonus EUR, un koeficientu 2,5 (tas ir palielinājums 150 % apmērā) HLR sākotnējam naudas sodam, kas tādējādi sasniedza 87,5 miljonus EUR (Lēmuma 240.–246. apsvērums).

B – Par to, ka netika ņemts vērā apgrozījums, kas radās no attiecīgā produkta pārdošanas

1. Lietas dalībnieku argumenti

81 ADM pārmet Komisijai, ka tā neņēma vērā vai nepietiekami ņēma vērā apgrozījumu, kas radās no attiecīgā produkta pārdošanas, lai aprēķinātu naudas soda pamatlielumu.

82 Pirmkārt, ADM norāda, ka no Pirmās instances tiesas judikatūras izriet, ka apgrozījums, kas radies no attiecīgā produkta, ir svarīgs naudas sodu aprēķināšanā (Pirmās instances tiesas 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā T‑77/92 Parker Pen/Komisija, Recueil, II‑549. lpp., 92.–95. punkts; 1996. gada 8. oktobra spriedums apvienotajās lietās no T‑24/93 līdz T‑26/93 un T‑28/93 Compagnie maritime belge transports u.c./Komisija, Recueil, II‑1201. lpp., 233. punkts; 1997. gada 21. oktobra spriedums lietā T‑229/94 Deutsche Bahn/Komisija, Recueil, II‑1689. lpp., 127. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑327/94 SCA Holding/Komisija, Recueil, II‑1373. lpp., 176. punkts).

83 ADM uzskata, ka apgrozījuma, kas radies no attiecīgā produkta pārdošanas EEZ, ņemšana vērā ir piemērota bāze, lai novērtētu kaitējumu konkurencei Kopienas tirgū, kā arī aizliegto vienošanos saistībā ar attiecīgajiem produktiem dalībnieku relatīvo nozīmību. Šāds secinājums izrietot no Pirmās instances tiesas judikatūras (iepriekš 47. punktā minētais spriedums lietā Europa Carton/Komisija, 126. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑309/94 KNP BT/Komisija, Recueil, II‑1007. lpp., 108. punkts, kas apstiprināts ar 2000. gada 16. novembra spriedumu apelācijas tiesvedībā lietā C‑248/98 P KNP BT/Komisija, Recueil, I‑9641. lpp.).

84 Turklāt pēc ADM domām iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā LR AF 1998/Komisija apstiprina, ka nesamērīgas nozīmes piešķiršana uzņēmuma kopējam lielumam, lai noteiktu naudas sodu, ir prettiesiska.

85 Tāpat ADM apgalvo, ka līdzīgas lietās pēdējo gadu laikā Komisija savā lēmumu pieņemšanas praksē [(Komisijas 1994. gada 13. jūlija Lēmums 94/601/EK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EK līguma 85. pantu (IV/C/33.833 – Kartons) (OV L 243, 1. lpp.); Komisijas 1994. gada 30. novembra Lēmums 94/815/EK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EK līguma 85. pantu (IV/33.126 un 33.322 – Cements) (OV L 343, 1. lpp.); Komisijas 1986. gada 23. aprīļa Lēmums 86/398/EEK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EEK līguma 85. pantu (IV/31.149 – Polipropilēns) (OV L 230, 1. lpp.) [tikai vācu, angļu, spāņu, franču, itāļu un holandiešu teksti ir autentiski]; Komisijas 1989. gada 2. augusta Lēmums 89/515/EEK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EEK līguma 85. pantu (IV/31.553 – Valcētais metāla siets) (OV L 260, 1. lpp.) [tikai vācu, angļu, spāņu, franču, itāļu un holandiešu teksti ir autentiski], un Komisijas 1994. gada 16. februāra Lēmums 94/215/EOTK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EOTK līguma 65. pantu, saistībā ar vienošanās un saskaņotajām darbībām, kurās bija iesaistījušies Eiropas siju ražotāji [tikai spāņu, vācu, angļu, franču un itāļu teksti ir autentiski] (OV L 116, 1. lpp.)] ņēma par pamatu attiecīgā produkta pārdošanas apjomu Kopienu tirgū, ko tā turklāt atzina Lēmumā (253. apsvērums). Pamatojoties šajos lēmumos uz šādu aprēķināšanas bāzi, Komisija noteica naudas sodus 2,5 % un 9 % apmērā no attiecīgo uzņēmumu apgrozījuma saistībā ar attiecīgo produktu. Ja Komisija būtu piemērojusi šādu pašu pieeju šajā lietā, tā būtu uzlikusi ADM naudas sodu starp 1,15 miljoniem EUR un 4,14 miljoniem EUR. Tomēr, nesekojot šai aprēķināšanas pieejai, Komisija uzlika ADM naudas sodus, kad bija no 10 līdz 34 reizēm lielāki nekā tā būtu uzlikusi atbilstoši minētajai pieejai.

86 ADM uzskata, ka Komisija arī kļūdījās, apgalvojot, ka tā ņēma vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu, tos klasificējot trīs kategorijās atbilstoši to tirgus daļām pasaules citronskābes tirgū (236. apsvērums). ADM norāda, ka Komisijai arī bija jāņem vērā ADM pārdotās citronskābes ierobežotā vērtība EEZ tirgū 1995. gadā.

87 Pirmkārt, Komisija pati atzīst, ka tai esot jānovērtē pārkāpuma smagums un attiecīgi naudas soda lielums saistībā ar sekām EEZ tirgū. Komisijas arguments šajā sakarā, kas ir atspoguļots Lēmuma 236. apsvērumā, ka šajā sakarā ir jāizmanto pasaules apgrozījums, jo aizliegto vienošanos mērķis bija “izslēgt no EEZ tirgus konkurējošās rezerves”, esot bijis nepamatots. Lēmumā netiekot apgalvots, ka uzņēmumi vienojās neveikt piegādes EEZ tirgum. ADM apgalvo, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki vienojās par kvotām pasaules mērogā (Lēmuma 97.–101. apsvērums) un ka nebija paredzētas atsevišķas kvotas Eiropai. Aizliegtajās vienošanās, kas skar EEZ patērētājus, kaitējums šiem patērētājiem esot tāds pats neatkarīgi no tā, vai šīs vienošanās izplešas ārpus EEZ. Šajā sakarā neesot jābūt starpībai, novērtējot pārkāpuma smagumu un nosakot naudas sodu.

88 Otrkārt, Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse neesot viendabīga. “Bezšuvju cauruļu” lietā (Komisijas 1999. gada 8. decembra Lēmums 2003/382/EK, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EKL 81. pantu (Lieta IV/E‑1/35.860‑B – bezšuvju caurules) (OV 2003, L 140, 1. lpp.)] un “Sodas glukonāta” lietā (2001. gada 2. oktobra Lēmums, kas attiecas uz procesu saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, COMP/E‑1/36.756 – Sodas glukonāts), Komisija esot ņēmusi vērā tikai pārdošanu EEZ tirgū.

89 Treškārt, nepareizie rezultāti, kas rodas, ja tiek ņemts vērā apgrozījums visā pasaulē, tiekot labi ilustrēts šajā lietā, jo ADM pārdošanas apjomus Kanādā un ASV, kas ir gandrīz 50 % no ADM citronskābes vispasaules pārdošanas apjomiem, šo valstu iestādes ņēma vērā, kad tās uzlika sodus ADM. Ņemot vērā vispasaules pārdošanas apjomus, Komisija uzlika naudas sodu, kas esot nesamērīgs saistībā ar ADM pārdošanas apjomiem, par kuriem tā jau ir sodīta.

90 Ceturtkārt, ADM uzskata, ka, pat ja vispasaules citronskābes pārdošanas apjoms ir piemērots faktors, lai noteiktu naudas sodu, Komisija to neņēma pienācīgi vērā. ADM uzliktais naudas sods (pirms Paziņojuma par sadarbību) esot 66 % apmērā citronskābes vispasaules pārdošanas apjoma. Šāda sankcija ļoti pārsniedz to kaitējumu patērētājiem vai konkurentiem, ko ir radījusi ADM piedalīšanās aizliegtajā vienošanās, jo tās pārdošanas apjomi atbilst tikai daļai no vispasaules pārdošanas apjomiem. Tomēr Komisija esot pamatojusies tikai uz ADM kopējo apgrozījumu un resursiem. ADM apgalvo, ka pārmērīgas balstīšanās uz kopējo apgrozījumu rezultātā ir noteikts prettiesisks naudas sods.

91 Tā rezultātā ADM apgalvo, ka Komisija ne tikai neņēma vērā principus, kas izriet no judikatūras, bet arī pārkāpa samērīguma principu.

92 Otrkārt, ADM apgalvo, ka Pamatnostādnes norāda, ka ir “nepieciešams ņemt vērā pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem” un ka šīs Pamatnostādnes arī nosaka aizliegto vienošanos gadījumā veikt izvērtēšanu, lai atspoguļotu “patiesās katra pārkāpēja rīcības sekas uz konkurenci”.

93 Pēc ADM domām ekonomiskā ietekme uz konkurenci un tirgus dalībniekiem var tikt novērtēta tikai saistībā ar attiecīgā produkta pārdošanas apjomiem. Ņemot vērā vienīgi šo pārdošanu, ir iespējams novērtēt potenciālā kaitējuma apmēru, kas izpaudies pret konkurenci vērsta uzcenojuma vai citu prettiesisku ieguvumu formā, attiecībā uz patērētājiem vai konkurenci.

94 Tā rezultātā neņemot vērā attiecīgo apgrozījumu, kas radies no attiecīgo produktu pārdošanas, Komisija nepareizi piemēroja pati savas Pamatnostādnes.

95 Visbeidzot, ADM apgalvo, ka nesniedzot pienācīgu pamatojumu savā Lēmumā par to, kāpēc netika ņemts vērā ADM attiecīgā produkta pārdošanas apjoms EEZ attiecīgajā produkta tirgū, Komisija neizpildīja pienākumu sniegt pamatojumu.

96 Komisija apgalvo, ka šie pamati ir jānoraida.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

97 ADM apgalvo, ka, pirmkārt, ir noticis samērīguma principa un Pamatnostādņu pārkāpums un, otrkārt, nav izpildīts pienākums sniegt pamatojumu.

a) Par samērīguma principa pārkāpumu

98 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus faktorus, tādus kā lietas konkrētie apstākļi un tās konteksts, un nepastāv ierobežots vai izsmeļošs obligāti ievērojamo kritēriju saraksts (Tiesas 1996. gada 25. marta rīkojums lietā C‑137/95 P SPO u.c./Komisija, Recueil, I‑1611. lpp., 54. punkts, un Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑219/95 P Ferriere Nord/Komisija, Recueil, I‑4411. lpp., 33. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, 443. punkts).

99 Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – kritēriji pārkāpumu smaguma novērtēšanai atkarībā no lietas var ietvert to preču, attiecībā uz kurām pārkāpums izdarīts, apjomu un vērtību, kā arī uzņēmuma lielumu un ekonomisko potenciālu, un tādējādi ietekmi, kādu tas var atstāt uz konkrēto tirgu. No tā izriet, ka, pirmkārt, naudas soda noteikšanas mērķiem ir pieļaujams ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas sniedz norādes, kaut arī aptuvenas un nepilnīgas, par uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu, gan iesaistītajiem uzņēmumiem piederošo tirgus daļu konkrētajā tirgū, kas sniedz norādes par pārkāpuma apmēru. Otrkārt, no tā izriet, ka ir svarīgi nevienam no šiem skaitļiem nepiešķirt nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem faktoriem un ka atbilstoša naudas soda noteikšana nevar būt vienkārša, uz kopējo tirdzniecības apgrozījumu balstīta aprēķina iznākums (šajā sakarā skat. iepriekš 47. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Musique diffusion française u.c./Komisija, 120. un 121. punkts; iepriekš 82. punktā minēto spriedumu lietā Parker Pen/Komisija, 94. punkts; iepriekš 82. punktā minēto spriedumu lietā SCA Holding/Komisija, 82. punkts; iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, 188. punkts, un iepriekš 98. punktā minēto spriedumu lietā HFB u.c./Komisija, 444. punkts).

100 No tā izriet, ka, lai gan nevar noliegt – kā norāda ADM –, ka attiecīgās preces tirdzniecības apgrozījums var būt atbilstošs sākuma punkts, lai novērtētu kaitējumu konkurencei konkrētās preces tirgū Kopienā un aizliegtās vienošanās dalībnieku relatīvo nozīmi saistībā ar attiecīgo preci, tomēr tas nekādi nav vienīgais kritērijs, saskaņā ar kuru Komisijai ir jāvērtē pārkāpuma smagums.

101 Tā rezultātā, pretēji ADM norādītajam, novērtējumā aprobežoties, kā tas šķiet piedāvājam, ar attiecību starp uzlikto naudas sodu un attiecīgās preces tirdzniecības apgrozījumu, lai novērtētu, vai tas ir samērīgs, nozīmētu, ka šim faktoram piešķirta nesamērīga nozīme. Ir nepieciešams novērtēt šī naudas soda samērīgumu saistībā ar visiem faktoriem, kas Komisijai ir jāņem vērā, nosakot pārkāpuma smagumu, proti, pārkāpuma patieso raksturu, tā konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu un ģeogrāfiskā tirgus lielumu.

102 Lēmuma pamatotība saistībā ar noteiktiem kritērijiem ir jāizvērtē balstoties uz četriem ADM argumentiem, ar kuriem tiek mēģināts pierādīt, ka Komisijai bija šajā lietā jāņem vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījums EEZ, nevis visā pasaulē.

103 Ar savu pirmo argumentu ADM pēc būtības kritizē faktu, ka Lēmuma 236. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka tai ir jāņem vērā apgrozījums visā pasaulē, lai attiecīgos uzņēmumus klasificētu trīs kategorijās, ņemot vērā, ka aizliegtās vienošanās mērķis bija “izslēgt no EEZ tirgus konkurētspējīgās rezerves”. Pēc ADM domām Lēmumā netiekot apgalvots, ka dalībnieki bija vienojušies izslēgt piegādes no EEZ.

104 Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jānorāda, ka ADM citē šo Lēmuma daļu ārpus konteksta. Ja Lēmuma 236. apsvērumu lasa kopumā, ir redzams, ka, pēc Komisijas domām, šādas vispasaules aizliegtās vienošanās sakarā, kāda ir šajā lietā, tikai vispasaules apgrozījums ļauj novērtēt attiecīgo dalībnieku spējas nodarīt kaitējumu attiecīgajam tirgum. Tā rezultātā pirmais arguments nav pamatots.

105 Ar savu otro argumentu ADM mēģina parādīt, ka nesenajā administratīvajā praksē Komisija pati balstījās uz apgrozījumu EEZ.

106 Pirmās instances tiesa tomēr atzīmē, ka šie divi lēmumi, kas ir izvirzīti, lai atbalstītu šo argumentu, neattiecas uz lietu. “Bezšuvju cauruļu lietā” (skat. šī sprieduma 88. punktu) Komisija neklasificēja attiecīgos uzņēmumus kategorijās (skat. Lēmuma 159.–162. apsvērumu šajā minētajā lietā). Runājot par “Sodas glukonāta” lietu (skat. šī sprieduma 88. punktu), tāpat kā šajā lietā Komisija pamatojās uz apgrozījumu visā pasaulē, lai iedalītu uzņēmumus kategorijās. Tādējādi ADM arguments faktu ziņā ir kļūdains.

107 Ar trešo argumentu ADM pēc būtības izvirza faktu, ka tās veikto citronskābes pārdošanu Kanādā un ASV, kas ir gandrīz 50 % no tās citronskābes pārdošanas apjoma visā pasaulē, jau bija ņēmušas vērā šo valstu iestādes, uzliekot sodu ADM. Tiktāl, ciktāl ADM ar šo argumentu pēc būtības atkārto iebildumu par to, ka par vienu un to pašu pārkāpumu nedrīkst sodīt divreiz, ir jāatgādina, ka šo argumentu Pirmās instances tiesa jau noraidīja kā nepamatotu (skat. šī sprieduma 61.–73. punktu). Tiktāl, ciktāl ADM ar šo argumentu apgalvo, ka Komisija nevar uzlikt naudas sodu pamatojoties uz rīcību tirgos ārpus Kopienas teritorijas, šis arguments ir kļūdains faktu ziņā. Komisija neizmantoja vispasaules apgrozījumu, lai aprēķinātu naudas sodu, bet vienīgi, lai noteiktu katra uzņēmuma faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt kaitējumu konkurencei un lai noteiktu naudas sodu tādā apmērā, lai tam būtu pietiekams preventīvs raksturs attiecībā pret katru uzņēmumu, kas ir pamatots, ņemot vērā aizliegtās vienošanās globālo raksturu.

108 Ar savu ceturto argumentu ADM pēc būtības tiecas pierādīt, ka citronskābes pārdošanas apjomu visā pasaulē ņemšana vērā rada nesamērīgu naudas sodu, saistībā ar nodarīto kaitējumu patērētājiem un konkurencei.

109 Ir jāatgādina, ka šajā lietā aizliegtā vienošanās sastāv no uzņēmumiem, kas darbojas pasaules līmenī un kuriem ir 60 % no attiecīgā produkta tirgus pasaules līmenī, un šīs vienošanās, papildus cenu noteikšanai, attiecas uz tirgus sadali, nosakot pārdošanas kvotas. Šādā lietā Komisija var leģitīmi pamatoties, kā tā ir izdarījusi šajā lietā, uz dalībnieku attiecīgo citronskābes apgrozījumu pasaules līmenī, lai diferencētu attiecīgos uzņēmumus. Šīs atšķirīgās attieksmes mērķis ir noteikt pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt kaitējumu konkurencei un tādējādi arī ņemt vērā šo dalībnieku specifisko nozīmi aizliegtās vienošanās ietvaros. Tā rezultātā, Komisija nepārsniedza savas plašās vērtēšanas pilnvaras šajā sakarā, konstatējot, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku attiecīgās tirgus daļas bija pienācīga norāde.

110 Tādējādi pamats, ar kuru tiek apgalvots par samērīguma principa pārkāpumu, ir jānoraida.

b) Par Pamatnostādņu pārkāpšanu

111 Kā Pirmās instances tiesai jau ir bijusi iespēja norādīt, Pamatnostādnes neparedz, ka naudas sodi tiek aprēķināti atbilstoši uzņēmumu vispārējam tirdzniecības apgrozījumam vai to tirdzniecības apgrozījumam konkrētajā tirgū. Tomēr, tāpat tās Komisijai neliedz ņemt vērā šos skaitļus, nosakot naudas soda apmēru, lai nodrošinātu Kopienas tiesību vispārējo principu īstenošanu un kad to prasa apstākļi (šajā sakarā skat. iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā LR AF 1998/Komisija 283. punkts, kas apelācijas kārtā apstiprināts ar iepriekš 41. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 258. punkts, un iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, 187. punkts).

112 Tā rezultātā Pamatnostādnes neparedz, ka iesaistīto uzņēmumu tirdzniecības apgrozījums – vai nu kopējais apgrozījums, vai konkrētās preces tirdzniecības apgrozījums – ir atskaites punkts, lai aprēķinātu naudas sodu un, vēl jo mazāk, ka tie ir vienīgie atbilstošie kritēriji, lai novērtētu pārkāpuma smagumu.

113 Savukārt Komisija var ņemt vērā apgrozījumu kā vienu no būtiskajiem faktoriem. Tā tas ir, jo īpaši gadījumos saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punkta trešo līdz sesto daļu, kad Komisija pieskaņo naudas sodu summu, lai tiem būtu pietiekams preventīvs raksturs. Šajā ziņā Komisija ņem vērā pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu nodarīt būtisku kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem un nepieciešamību nodrošināt, ka naudas sodam ir pietiekošs, preventīvs raksturs (1.A punkta ceturtā daļa) un piemēro koeficientus attiecībā uz lielumiem, kurus nosaka uz specifiska koeficienta bāzes, un tādējādi katra pārkāpēja rīcības patieso ietekmi uz konkurenci, jo īpaši gadījumos, kad pastāv būtiska atšķirība starp uzņēmumu lielumiem, kuri izdara viena un tā paša tipa pārkāpumus (1.A punkta sestā daļa).

114 Šajā lietā Komisija savos procesuālajos rakstos norādīja, ka tā balstījās uz apgrozījumu attiecīgā produkta tirgū, lai novērtētu katra uzņēmuma relatīvo nozīmību. Kā izriet no Lēmuma 236. apsvēruma, Komisija patiešām ņēma vērā attiecīgā produkta vispasaules apgrozījumu, lai ņemtu vērā uzņēmumu relatīvo nozīmību attiecīgajā tirgū. Kā jau tika konstatēts šī sprieduma 77. un 78. punktā, Komisija uzskatīja, ka, lai piemērotu atšķirīgu attieksmi, kas ņemtu vērā katra pārkāpēja ekonomisko potenciālu nodarīt kaitējumu konkurencei, un lai noteiktu naudas sodu ar pietiekami preventīvu iedarbību, Komisija izvēlējās paļauties uz attiecīgo uzņēmumu citronskābes apgrozījumu pārkāpuma pēdējā gada laikā, proti, 1995. gadā.

115 Šajā lietā aizliegto vienošanos veido uzņēmumi, kas ieņem ļoti lielu attiecīgā produkta tirgus daļu pasaules līmenī. Turklāt aizliegtās vienošanās attiecas uz cenu noteikšanu un tirgus dalīšanu, nosakot pārdošanas kvotas. Šādā lietā Komisija var leģitīmi pamatoties uz aizliegto vienošanos dalībnieku citronskābes apgrozījumu pasaulē, lai piemērotu atšķirīgu attieksmi attiecīgos uzņēmumus. Tā kā atšķirīgas attieksmes mērķis ir novērtēt pārkāpēju faktisko ekonomisko potenciālu ar savu rīcību nodarīt kaitējumu konkurencei un tādējādi ņemt vērā to īpašo ietekmi aizliegtajā vienošanā, Komisija nepārsniedza savas plašās izvērtēšanas pilnvaras, konstatējot, ka attiecīgo aizliegto vienošanos dalībnieku tirgus daļa bija pienācīga norāde.

116 Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvots par Pamatnostādņu pārkāpumu, ir jānoraida.

c) Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu

117 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumā, ko prasa EKL 253. pants, skaidri un nepārprotami jābūt norādītai apstrīdētā tiesību akta izdevējas iestādes argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt, kāds ir veiktā pasākuma pamatojums, un lai kompetentā tiesa varētu veikt savu kontroli. Prasība sniegt pamatojumu ir jāizvērtē saistībā ar lietas apstākļiem, it īpaši attiecīgā pasākuma saturu, izvirzītā pamatojuma būtību un interesēm, kādas attiecībā uz pamatojuma iegūšanu varētu būt tā adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Šajā sakarā nav nepieciešams, lai pamatojums aptvertu visus attiecīgos faktu un juridiskos apstākļus, jo tas, vai sniegtais pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām ir jāizvērtē, ņemot vērā ne vien tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jautājumu (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑301/96 Vācija/Komisija, Recueil, I‑9919. lpp., 87. punkts).

118 Saistībā ar lēmumu uzlikt naudas sodus uzņēmumiem par Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumiem, pienākuma sniegt pamatojumu apjoms ir jānosaka, inter alia, saistībā ar faktu, ka pārkāpumu smagums ir jānosaka atbilstoši vairākiem faktoriem, jo īpaši lietas specifiskajiem apstākļiem un tās konteksta; turklāt nav sastādīts nekāds saistošs vai izsmeļošs izmantojamo kritēriju saraksts (iepriekš 98. punktā minētais rīkojums lietā SPO u.c./Komisija, 54. punkts).

119 Šajā lietā Komisija aprēķināja uzņēmumam uzliekamo naudas sodu, pamatojoties uz šī uzņēmuma apgrozījumu attiecībā uz attiecīgo produktu, tomēr tā neņēma vērā attiecīgo apgrozījumu EEZ, bet gan pasaules līmenī (skat. šī sprieduma 114. punktu). Pretēji tam, ko apgalvo ADM, Komisijai nebija pienākuma ņemt vērā attiecīgā produkta apgrozījumu EEZ (skat. šī sprieduma 111. punktu). Tā rezultātā Komisijai nevar pārmest, ka tā nepamatoja, kādēļ tā neizmantoja šo faktoru naudas soda aprēķināšanā.

120 Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvota pienākuma sniegt pamatojumu neizpilde, arī ir jānoraida.

C – Par koeficienta piemērošanu bāzes lielumam

1. Lietas dalībnieku argumenti

121 ADM apgalvo, ka pamatsummas palielināšana ar koeficientu 2 (Lēmuma 246. apsvērums) ir acīmredzami nesamērīgs pasākums, kas turklāt esot arī kļūdaini pamatots un pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu.

122 Pirmkārt, ADM atgādina, ka lietās, kas ierosinātas ASV un Kanādā par konkurences tiesību pārkāpumiem, tā jau ir samaksājusi naudas sodus (30 miljoni USD – ASV un 2 miljoni CAD – Kanādā), nomaksājusi kompensāciju patērētājiem (83 miljoni USD), nomaksājusi aptuveni 34 miljonus USD, lai panāktu mierizlīgumu ar tās akcionāriem, viens no tās darbiniekiem jau ir nonācis cietumā ASV, un ir pieņēmusi Vispārējās pamatnostādnes konkurences tiesību ievērošanai. Visas šīs sankcijas un pasākumi padarot Komisijas uzlikto sodu par nevajadzīgu un pārmērīgu.

123 Otrkārt, ADM norāda: ņemot vērā to, ka uzņēmumi ir racionāli ekonomiski veidojumi, lai naudas sods darbotos kā preventīvs līdzeklis, to ir vienīgi nepieciešams noteikt tādā līmenī, ka iespējamais naudas sods pārsniedz peļņu no pārkāpumu. Ja uzņēmumi saprot, ka zaudējumi, kas rodas no soda, atrauj peļņu no aizliegtās vienošanās, naudas sods jau funkcionēs kā preventīvs līdzeklis. Šo pieeju Tiesa jau apstiprināja iepriekš 47. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās Musique diffusion française u.c./Komisija (108. punkts). Tas arī ir atspoguļots Pamatnostādnēs, kas nosaka (1.A punkta ceturtā daļa), ka preventīva iedarbība ir jāizvērtē saistībā ar aizliegtās vienošanās dalībnieku potenciālu nodarīt kaitējumu patērētājiem un tā rezultātā Pamatnostādnēs tiek pieprasīts, ka tiek ņemts vērā jebkurš aizliegtās vienošanās prettiesiski iegūts labums, kad tiek spriests par piemērotu preventīvu līdzekli. Šī pieeja ir arī parasti sastopama citos Kopienas noteikumos.

124 ADM neapstrīd, ka kopējais apgrozījums var tikt ņemts vērā, lai aprēķinātu naudas sodu. Tomēr pārmērīgas nozīmes piešķiršana kopējam apgrozījumam rada pārmērīgu naudas sodu. Komisija šajā ziņā aprobežojas, lai pamatotu palielinājumu, salīdzinot to ar ADM kopējo apgrozījumu. Tomēr nav nekāda racionāla izskaidrojuma, kas varētu pamatot, kāpēc preventīva palielinājuma aprēķināšana koncentrējās uz ADM kopējo apgrozījumu. Komisijas pieeja nekādi neizskaidrojot, kādēļ ir jāatskaita ADM peļņa no produktu apgrozījuma, kas nebija saistīts ar attiecīgo pārkāpumu, lai attiecīgie uzņēmumi tiktu atturēti no piedalīšanās citronskābes aizliegtajās vienošanās.

125 Treškārt, ADM atkārto, ka efektīvam preventīvam naudas sodam ir jāspēj dzēst iespējamo peļņu no aizliegtās vienošanās (skat. šī sprieduma 123. punktu). Tomēr, ADM norāda, ka šajā lietā JBL bija vislielākais pārdošanas apjoms EEZ (77 miljoni EUR) un tādējādi tā ieguva visvairāk no aizliegtās vienošanās. Tomēr, veicot aprēķinu, JBL naudas sods netika paaugstināts preventīvos nolūkos. Toties ADM, kurai bija 46 miljonu EUR pārdošanas apjoms EEZ, naudas sods tika dubultots ar preventīvu paaugstinājumu 21 miljona EUR apmērā. No tā ADM secina, ka Komisija pārkāpa vienlīdzīgas attieksmes principu.

126 Ceturtkārt, ADM uzskata, ka Komisija nevar pienācīgi aizstāvēt savu pozīciju, ka ADM vienlaicīgi piedalījās divās citās aizliegtajās vienošanās papildus dalībai citronskābes aizliegtajās vienošanās. Tas nebija minēts Lēmumā. Turklāt katrā no šiem lēmumiem, kas attiecas uz aizliegtajām vienošanās, Komisija piemēroja koeficientu, lai nodrošinātu, ka naudas sods ir pietiekami preventīvs.

127 Piektkārt, ADM uzskata, ka Lēmums nesniedz pienācīgu pamatojumu šajā sakarā. Komisija nenorādīja pamatojumu, kādēļ šāda apmēra palielinājums varētu būt nepieciešams, lai sasniegtu preventīvu iedarbību. Tā tikai noteica, ka lielākiem uzņēmumiem ir jāuzliek lielāki naudas sodi, bet neesot norādījusi, kādēļ tā uzskatīja par pieņemamu dubultot ADM naudas sodu šajā lietā un vai tika ņemti vērā tādi faktori kā jau uzņēmumiem uzliktie sodi, lai tos atturētu no labuma gūšanas, iesaistoties aizliegtajās vienošanās. Pēc ADM domām Komisijai bija pienākums šajā lietā skaidri norādīt attiecīgā pasākuma pieņemšanas pamatojumu. Nav publicētu lietu, kurās Komisija būtu pieskaitījusi “pietiekami preventīvu” palielinājumu kā papildus etapu naudas soda aprēķināšanas procesā. Turklāt palielinājums ir būtiska daļa no naudas soda, kas beigu beigās tika uzlikts ADM.

128 Komisija apgalvo, ka izvirzītie pamati ir jānoraida.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

a) Par samērīguma principa pārkāpumu

129 Tiktāl, ciktāl ADM būtībā apgalvo, ka, tā kā uzņēmumi ir racionālas saimnieciskas vienības, lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, ir nepieciešams vienīgi, lai tas būtu noteikts tādā līmenī, kādā sagaidāmais apmērs pārsniedz no pārkāpuma gūto peļņu. Šajā sakarā būtu jāatgādina, ka preventīva iedarbība ir viens no galvenajiem apsvērumiem, no kura jāvadās, nosakot naudas sodus (Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedums lietā 41/69 Chemiefarma/Komisija, Recueil, 661. lpp., 173. punkts, un 1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 49/69 BASF/Komisija, Recueil, 713. lpp., 38. punkts).

130 Tomēr, ja naudas sods tiktu noteikts līmenī, kas aprobežojas ar aizliegtās vienošanās peļņas atņemšanu, tam nebūtu preventīvas iedarbības. Faktiski var saprātīgi prezumēt, ka, veicot finansiālus aprēķinus un pieņemot vadības lēmumus, uzņēmumi racionāli ņem vērā ne vien to naudas sodu, kurus tie riskē saņemt pārkāpuma gadījumā, apmēru, bet arī riska līmeni, ka aizliegtā vienošanās tiks atklāta. Turklāt, ja naudas soda funkcijas tiktu aprobežotas tikai ar peļņas vai iecerētās peļņas atņemšanu, netiktu pietiekami vērā ņemts attiecīgās rīcības pārkāpuma raksturs, ievērojot EKL 81. panta 1. punktu. Faktiski, padarot naudas sodu par kompensāciju par nodarītajiem zaudējumiem, bez preventīvas iedarbības, kas var būt vērsta tikai uz rīcību nākotnē, vērā netiktu ņemts arī šāda pasākuma piespiedu raksturs saistībā ar konkrētu, faktiski izdarītu pārkāpumu.

131 Tāpat, uzņēmuma gadījumā, kurš tāpat kā ADM darbojas daudzos tirgos un kura finansiālais potenciāls ir īpaši nozīmīgs, ar to vien, ka tiek ņemts vērā konkrētajā tirgū realizētais apgrozījums, var nepietikt, lai nodrošinātu naudas soda preventīvu iedarbību. Jo lielāks ir uzņēmums un jo vairāk tam ir kopējo resursu, kas tam ļauj tirgū darboties neatkarīgi, jo vairāk tam ir jāapzinās sava loma attiecībā uz pienācīgu konkurences funkcionēšanu tirgū. Tādējādi, novērtējot pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā faktiskie apstākļi, kas attiecas uz uzņēmuma, kas atzīts par vainīgu pārkāpuma izdarīšanā, ekonomisko potenciālu. Tā rezultātā ADM kopējā apgrozījuma ņemšana vērā, lai noteiktu naudas soda lielumu, šajā lietā nerada pārmērīgu naudas sodu.

132 Tā rezultātā ir jānoraida pamats, ar kuru tiek apgalvots samērīguma principa pārkāpums.

b) Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu

133 Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tikai tad, ja līdzīgas situācijas tiek atrisinātas atšķirīgi, vai ja atšķirīgas situācijas tiek atrisinātas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83 Sermide, Recueil, 4209. lpp., 28. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94 BPB de Eendracht/Komisija, Recueil, II‑1129. lpp., 309. punkts).

134 ADM pēc būtības apgalvo, ka, neraugoties uz daudz lielāku citronskābes pārdošanas apjomu (77 miljoni EUR) nekā tā pati bija realizējusi (46 miljoni EUR), Komisija neuzlika JBL tādu naudas soda palielinājumu, kādu tā uzlika ADM.

135 Šajā sakarā ir jānorāda, ka koeficienta piemērošanas mērķis ir nodrošināt, ka naudas sodam ir preventīva iedarbība arī pat attiecībā uz ļoti lielu uzņēmumu. JBL apgrozījums 2000. gadā bija 314 miljoni EUR, bet ADM apgrozījums 13 936 miljoni EUR. Turklāt ir jāņem vērā fakts, ka ļoti lieliem uzņēmumiem, tādiem kā ADM, ir paaugstināta atbildība attiecībā uz brīvas konkurences nodrošināšanu tirgos, kuros tie darbojas un kuriem kopumā ir vairāk resursu juridisko un ekonomisko konsultāciju ziņā, kas tiem ļauj noteikt, ka viņu rīcība pārkāpj Kopienas konkurences tiesības.

136 Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvots vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, arī ir jānoraida.

c) Par pienākuma sniegt pamatojumu neizpildi

137 Tiktāl, ciktāl ADM pēc būtības apgalvo, ka Komisija nenorādīja iemeslus, kādēļ tā uzskatīja naudas soda dubultošanu par samērīgu, ne to, vai tādi faktori kā jau uzliktie sodi, kuriem ir preventīvs raksturs saistībā ar centieniem gūt labumu no piedalīšanās aizliegtajās vienošanās, jau ir ņemti vērā, vispirms ir jānorāda uz šī sprieduma 117. un 118. punktā minēto judikatūru. Ir jāatgādina, ka Komisija pamatoja koeficienta piemērošanu, it īpaši aprēķinot ADM uzlikto naudas sodu, ar vajadzību nodrošināt naudas soda preventīvu iedarbību. Komisija šajā sakarā balstījās uz attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu visā pasaulē (Lēmuma 50. un 241. apsvērums). Visbeidzot, Lēmuma 246. apsvērumā Komisija norādīja, ka koeficienta 2 piemērošana ir pamatota, lai nodrošinātu naudas soda, kas tiks uzlikts ADM, preventīvu raksturu.

138 Runājot it īpaši par koeficienta, kas tika piemērots ADM, nozīmību, Komisijai bija tiesības tikai atsaukties uz uzņēmuma lielumu, ko aptuveni norāda tā apgrozījums, un pievērst uzmanību vajadzībai nodrošināt, ka naudas sodam ir preventīvs raksturs. Komisijai nebija pienākuma, kā daļas no pienākumu sniegt pamatojumu, norādīt skaitliskos pierādījumus, kas attiecas uz aprēķināšanas metodi, kas ir pamatā šai izvēlei (šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑291/98 P Sarrió/Komisija, Recueil, I‑9991. lpp., 80. punkts).

139 Tādējādi Komisija pietiekami pamatoja savu Lēmumu šajā sakarā, un pamats, ar kuru tiek apgalvota pienākuma sniegt pakalpojumu neizpilde, ir jānoraida.

D – Par vērtēšanas kļūdām saistībā ar aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu

1. Ievads

140 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – pārkāpumu smagums ir jānosaka vadoties no vairākiem faktoriem, tādiem kā lietas konkrētie apstākļi un tās konteksts, un nepastāv ierobežots vai izsmeļošs obligāti ievērojamo kritēriju saraksts (iepriekš 98. punktā minētais Tiesas rīkojums lietā SPO u.c./Komisija, 54. punkts; iepriekš 98. punktā minētais Tiesas spriedums lietā Ferriere Nord/Komisija, 33. punkts; iepriekš 98. punktā minētais spriedums lietā HFB u.c./Komisija, 443. punkts). Šajā kontekstā aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme uz tirgu var tikt ņemta vērā kā viens no svarīgajiem kritērijiem.

141 Pamatnostādnēs (1.A punkta pirmā daļa) Komisija ir norādījusi, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, tā ņem vērā “[pārkāpuma] konkrēto ietekmi uz tirgu, ja to ir iespējams izmērīt”, kā arī tā raksturu un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu.

142 Attiecībā uz šo lietu no Lēmuma 210.–230. apsvēruma izriet, ka Komisija patiešām noteica naudas sodu atkarībā no pārkāpuma smaguma, ņemot vērā šos trīs kritērijus. It īpaši Komisija uzskatīja, ka aizliegtajām vienošanās bija “reāla ietekme” uz citronskābes tirgu (Lēmuma 230. apsvērums).

143 Pēc ADM domām Komisija šajā sakarā pieļāva vairākas vērtēšanas kļūdas par aizliegto vienošanos konkrēto ietekmi uz citronskābes tirgu. ADM apgalvo, ka šīs kļūdas ietekmē naudas sodu aprēķināšanu.

2. Par to, ka Komisija esot izvēlējusies kļūdainu pieeju, lai parādītu, ka aizliegtajai vienošanās bija reāla ietekme uz tirgu

a) Lietas dalībnieku argumenti

144 ADM pēc būtības norāda, ka Komisija izvēlējās kļūdainu pieeju, lai parādītu, ka pārkāpumam bija reāla ietekme uz tirgu.

145 ADM pārmet Komisijai, ka tā nav pierādījusi aizliegto vienošanos konkrēto ietekmi uz citronskābes tirgu. ADM norāda, ka Lēmuma 211. apsvērumā apsvērumā Komisija pati atzina, ka starpību starp cenām, kādas tās faktiski bija, un cenām, kādām būtu bijis jābūt aizliegto vienošanos neesamības gadījumā, nav iespējams droši noteikt. Šajā situācijā tā vietā, lai vismaz pasniegtu ekonomiski pamatojamu teoriju par to, kāda būtu bijusi situācija aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā, Komisija esot aprobežojusies ar pieņēmumu izteikšanu par to, ka aizliegtajām vienošanās bija ietekme attiecīgajā tirgū.

146 ADM apgalvo, ka, neraugoties uz faktu, ka administratīvā procesa laikā ADM iesniedza Komisijai ekspertu ziņojumu, kas datēts ar 2000. gada 30. jūnija, kas it īpaši minēts Lēmuma 222. un 223. apsvērumā, un uz kuru ADM atsaucās savā paziņojumā par iebildumiem un kurā tika norādīts, ka aizliegtajām vienošanās nebija ietekmes uz attiecīgo tirgu (turpmāk tekstā – “ekspertu ziņojums”), Komisija neveica iesnieg