Lieta T‑279/02

Degussa AG

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Konkurence – EKL 81. pants – Aizliegtas vienošanās – Metionīna tirgus – Pārkāpuma vienotais un ilgstošais raksturs – Naudas sods – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai – Pārkāpuma smagums un ilgums – Sadarbība administratīvajā procedūrā – Regulas Nr. 17/62 15. panta 2. punkts – Nevainīguma prezumpcija

Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2006. gada 5. aprīļa spriedums

Sprieduma kopsavilkums

1. Kopienu tiesības – Vispārējie tiesību principi – Tiesiskā drošība – Sodu likumība

2. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojums 98/C 9/03)

3. Konkurence – Naudas sods

(EKL 81. un 82. pants un 83. panta 1. punkts un 2. punkta a) un d) apakšpunkts, 202. panta trešais ievilkums un 211. panta pirmais ievilkums; Padomes Regula Nr. 17)

4. Konkurence – Administratīvā procedūra – Komisijas lēmums, ar kuru tiek konstatēts pārkāpums

5. Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Nevainīguma prezumpcija

(Vienotā Eiropas akta preambula; Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 2. punkts; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)

6. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens

(EKL 81. panta 1. punkts)

7. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Aizliegums – Pārkāpumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

8. Konkurence – Naudas sods – Lēmums, ar ko nosaka naudas sodus

(EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

9. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

10. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu smagums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

11. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda preventīvā ietekme

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta ceturtā, piektā un sestā daļa)

12. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta sestā daļa)

13. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants)

14. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana

(EKL 18. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)

15. Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana sakarā ar apsūdzētā uzņēmuma sadarbību

(Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojuma 96/C 207/04 D sadaļas 1. punkts)

16. Kopienu tiesības – Vispārējie tiesību principi – Krimināltiesību normu atpakaļejoša spēka aizliegums

(Padomes Regulas Nr. 17 15. pants; Komisijas paziņojums 98/C 9/03)

17. Konkurence – Administratīvā procedūra – Dienesta noslēpums

(EKL 287. pants)

1. Sodu likumības princips ir nenovēršami saistīts ar tādu Kopienu tiesību vispārējo principu kā tiesiskās drošības princips, saskaņā ar kuru jebkuram Kopienu tiesiskajam regulējumam, it īpaši, ja tas nosaka vai ļauj noteikt sodu, ir jābūt skaidram un precīzam, lai attiecīgajām personām nepārprotami būtu zināmas no tā izrietošās tiesības un pienākumi un lai tās varētu veikt atbilstošus pasākumus. Šis princips, kas ir daļa no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām un kas ir nostiprināts vairākos starptautiskos līgumos, konkrēti, Eiropas Cilvēktiesību aizsardzības konvencijas 7. pantā, attiecas gan uz krimināltiesiska rakstura normām, gan īpašiem administratīviem instrumentiem, kas nosaka vai ļauj noteikt administratīvus sodus. Tas attiecas ne tikai uz normām, kas nosaka pārkāpumu veidojošos elementus, bet arī uz normām, kuras definē sekas, ko rada pirmo minēto normu pārkāpums. No minētās konvencijas 7. panta 1. punkta izriet, ka likumam ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma un vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība.

No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka, lai izpildītu minētās normas prasības, normām, saskaņā ar kurām ir uzlikti šie sodi, nav jābūt tik precīzām, ka sekas, kas varētu rasties šo normu pārkāpuma rezultātā, būtu absolūti precīzi paredzamas. Minētā judikatūra paredz, ka plaši formulētas normas nebūt nerada Eiropas Cilvēktiesību aizsardzības konvencijas 7. panta pārkāpumu un tas, ka likums piešķir izvērtēšanas pilnvaras, pats par sevi nav pretrunā prasībai par paredzamību, ja vien šādu pilnvaru izmantošanas apjoms un kārtība, ņemot vērā attiecīgo leģitīmo mērķi, ir pietiekami skaidri definēti, lai indivīdam nodrošinātu atbilstošu aizsardzību pret patvaļu. Šajā sakarā papildus paša likuma tekstam Eiropas Cilvēktiesību tiesa ņem vērā to, vai izmantotie, bet neskaidrie jēdzieni ir precizēti pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā. Tas vien, ka tiek ņemtas vērā dalībvalstu kopējās konstitucionālās tradīcijas, neko nemaina tāda Kopienu tiesību vispārējā principa interpretācijā, par kādu ir uzskatāms sodu likumības princips.

(sal. ar 66.–69. un 71.–73. punktu)

2. Ja pieņem, ka Eiropas Cilvēktiesību aizsardzības konvencijas 7. panta 1. punkts ir piemērojams attiecībā uz sodiem, ko Komisija ir noteikusi par Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts par naudas sodu noteikšanu uzņēmumiem, kuri ir izdarījuši Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu, nav pretrunā sodu likumības principam, ņemot vērā šādus apstākļus:

– Komisijai nav piešķirtas neierobežotas izvērtēšanas pilnvaras, lai noteiktu naudas sodus, jo tai ir jāievēro maksimālais apmērs, kas noteikts atkarībā no attiecīgo uzņēmumu apgrozījuma, un ir jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums;

– Komisijai, nosakot naudas sodus, ir jāievēro vispārējie tiesību principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips;

– šie paši ierobežojumi ir jāievēro, Komisijai izmantojot savas izvērtēšanas pilnvaras, lai novērtētu, vai ir jānosaka naudas sods;

– Kopienu tiesas īstenotā kontrole ļāva, izmantojot pastāvīgo un publicēto judikatūru, precīzi noskaidrot neskaidros jēdzienus, kas varēja būt iekļauti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā;

– Komisija ir izveidojusi zināmu un pieejamu administratīvo praksi, kas neveido naudas sodu noteikšanas juridisko pamatu, bet uz kuru tomēr var atsaukties saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu, ņemot vērā, ka naudas sodu apmēru jebkurā brīdī ir iespējams palielināt, ievērojot iepriekš minētā 15. panta 2. punktā noteiktos ierobežojumus, ja tas ir nepieciešams konkurences tiesību normu efektīvai piemērošanai;

– Komisija ir pieņēmusi Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai un tādā veidā pati ir ierobežojusi savu izvērtēšanas pilnvaru īstenošanu, tādējādi sekmējot tiesiskās drošības nodrošināšanu, un tai ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips;

– Komisijai atbilstoši EKL 253. pantam ir jāpamato lēmumi, ar kuriem tiek noteikts naudas sods.

(sal. ar 71. un 74.–84. punktu)

3. Nevar uzskatīt, ka pilnvaras uzlikt naudas sodus par EKL 81. un 82. panta pārkāpumu jau sākotnēji ir tikušas piešķirtas Padomei, kas tās nodevusi vai kuru īstenošanu tā deleģējusi Komisijai EKL 202. panta trešā ievilkuma nozīmē. Saskaņā ar EKL 83. panta 1. punktu un 2. punkta a) un d) apakšpunktu un 211. panta pirmo ievilkumu šīs pilnvaras ir saistītas ar attiecīgajām Komisijas funkcijām nodrošināt Kopienu tiesību piemērošanu un šīs funkcijas attiecībā uz EKL 81. un 82. panta piemērošanu ir precizētas, nostiprinātas un formāli izklāstītas Regulā Nr. 17. Pilnvaras uzlikt naudas sodus, ko šī regula piešķir Komisijai, tādējādi izriet no pašā Līgumā paredzētā, un to mērķis ir ļaut efektīvi īstenot minētajos pantos paredzētos aizliegumus.

(sal. ar 86. un 87. punktu)

4. Prasība par uzņēmējiem nodrošināmo tiesisko drošību nozīmē to, ka, pastāvot strīdam par to, vai ir noticis konkurences tiesību normu pārkāpums, Komisija, kam ir uzlikts pienākums pierādīt konstatētos pārkāpumus, iesniedz juridiski pietiekamus pierādījumus tam, ka pastāv apstākļi, kas veido pārkāpumu. Attiecībā uz minēto pārkāpuma ilgumu tas pats tiesiskās drošības princips paredz, ka tad, ja nav pierādījumu, pamatojoties uz kuriem varētu tieši pierādīt pārkāpuma ilgumu, Komisija iesniedz vismaz tādus pierādījumus, kas attiecas uz apstākļiem, kas ir pietiekami tuvi laika ziņā, tā, lai saprātīgi varētu atzīt, ka šis pārkāpums ir turpinājies nepārtraukti laika posmā no viena līdz otram minētajam datumam.

(sal. ar 114. un 153. punktu)

5. Nevainīguma prezumpcijas princips, kas izriet no Eiropas Cilvēktiesību aizsardzības konvencijas 6. panta 2. punkta, ir daļa no pamattiesībām, kas saskaņā ar Tiesas judikatūru, kā tas apstiprināts Vienotā Eiropas akta preambulā un Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 2. punktā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, ir atzītas Kopienu tiesību sistēmā. Ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smaguma pakāpi, nevainīguma prezumpcijas princips attiecas uz procedūrām, kas saistītas ar uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tik uzlikti naudas sodi vai kavējuma naudas.

(sal. ar 115. punktu)

6. Ar “saskaņotu darbību” jēdzienu saprot zināma veida koordināciju starp uzņēmumiem, kas, nepanākot to, ka tiek noslēgta vienošanās šī vārda īstajā nozīmē, apzināti aizstāj praktisku savstarpējo sadarbību, apdraudot konkurenci. Konkrētie koordinācijas un sadarbības kritēriji, kam nebūt nav vajadzīga īsta “plāna” izstrādāšana, ir jāaplūko, ņemot vērā koncepciju, kas ir raksturīga Līguma normām par konkurenci un saskaņā ar kuru visiem uzņēmumiem patstāvīgi ir jānosaka politika, ko tie ir paredzējuši piemērot kopējā tirgū. Kaut arī šī prasība par patstāvīgu [politikas noteikšanu] patiešām neizslēdz uzņēmumu tiesības saprātīgi pielāgoties konstatētajai rīcībai vai iepriekš rēķināties ar saviem konkurentiem, tā tomēr stingri aizliedz tiešu vai netiešu uzņēmumu savstarpēju sazināšanos, kuras mērķis ir vai nu ietekmēt pašreizējā vai iespējamā konkurenta rīcību tirgū vai arī atklāt šādam konkurentam to, kā viņš ir nolēmis vai paredzējis rīkoties tirgū, vai arī ja tāds ir šīs sazināšanās rezultāts.

Tādējādi, lai pierādītu saskaņotas darbības, nav jāpierāda, ka konkrēts konkurents attiecībā uz vienu no vairākiem citiem konkurentiem ir formāli apņēmies rīkoties noteiktā veidā vai ka konkurenti ir kopīgi vienojušies par turpmāku rīcību tirgū. Pietiek ar to, ka konkurents, paziņojot par savu nodomu, ir novērsis vai vismaz būtiski samazinājis šaubas par tā sagaidāmo rīcību tirgū. Turklāt, kaut arī tas, ka aizliegtas vienošanās dalībnieki viens otram darīja zināmu savu nodomu to izbeigt, nav uzskatāms par apstākli, kas liecina par tās izbeigšanu, jāatzīst, ka, tiklīdz uzņēmums, pat ne aktīvi, bet tomēr piedalās uzņēmumu sanāksmēs, kuru mērķis ir nesaderīgs ar konkurenci, un tiklīdz tas publiski nenorobežojas no sanāksmēs nolemtā, tādējādi liekot pārējiem dalībniekiem domāt, ka tas piekrīt sanāksmēs nolemtajam un ka tas lēmumu pildīs, var uzskatīt, ka ir pierādīts, ka tas ir minētajās sanāksmēs panāktās aizliegtās vienošanās dalībnieks.

Turklāt, kaut arī no EKL 81. panta 1. punkta izriet, ka saskaņotas darbības ir ne tikai uzņēmumu apspriešanās, bet arī šīs apspriešanās rezultātā veiktā darbība tirgū un cēloņsakarība starp tām, ja vien nav pretēju pierādījumu, kurus iesniegt ir pienākums iesaistītajiem uzņēmējiem, ir jāpieņem, ka uzņēmumi, kas piedalās apspriedēs un kas turpina darboties tirgū, ir ņēmuši vērā informāciju, ar kuru tie apmainījušies ar saviem konkurentiem, lai noskaidrotu to rīcību tirgū. Tā tas vēl jo vairāk ir tad, ja apspriešanās notiek regulāri ilgā laika posmā.

(sal. ar 132.–134. un 136. punktu)

7. Par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu var atzīt ne tikai atsevišķu darbību, bet arī darbību virkni vai arī ilgstošu darbību. Šo interpretāciju nevar apstrīdēt ar to, ka vienu vai vairākus šīs darbību virknes vai ilgstošās darbības elementus arī pašus par sevi katru atsevišķi varētu atzīt par minētās normas pārkāpumu. Ja dažādas darbības iekļaujas “kopējā plānā”, jo tām ir identisks priekšmets, kas apdraud konkurenci kopējā tirgū, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības pārkāpumā kopumā.

(sal. ar 155. punktu)

8. Attiecībā uz naudas sodu apmēra aprēķināšanu, ko Komisija uzlikusi par Kopienas konkurences tiesību pārkāpumu, ir jāatgādina, ka prasības saistībā ar tādu būtisku formalitāti, par kādu ir uzskatāms pienākums norādīt pamatojumu, ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā norāda novērtējuma elementus, kas tai ļāva noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu. Pienākuma norādīt pamatojumu apjoms ir jānosaka, ņemot vērā to, ka pārkāpumu smagums ir jānosaka atkarībā no ļoti daudziem apstākļiem, nepastāvot ierobežojošam vai izsmeļošam kritēriju sarakstam, kas ir obligāti jāņem vērā. Turklāt pienākums norādīt pamatojumu nenozīmē to, ka Komisijai savā lēmumā ir jānorāda skaitliski dati, kas attiecas uz naudas sodu aprēķināšanas veidu, bet gan tikai novērtējumam izmantotie apstākļi, kuri tai ļāva noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu.

(sal. ar 193. un 194. punktu)

9. Nosakot konkurences tiesību normu pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā prettiesiskās rīcības normatīvais un ekonomiskais konteksts. Lai katrā atsevišķā gadījumā, kad tas ir iespējams, novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai ir jānorāda tie konkurences apstākļi, kādi parasti būtu pastāvējuši, ja nebūtu bijis pārkāpuma. No tā izriet, ka, runājot par aizliegtām vienošanām par cenām, Komisijas secinājums par to, ka vienošanās faktiski ļāva attiecīgiem uzņēmumiem panākt tādu darījumu cenu, kas augstāka par to, kura būtu pastāvējusi, ja nebūtu panākta aizliegta vienošanās, ļauj Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, ņemt vērā būtisko pārkāpuma ietekmi uz tirgu un tādējādi, ņemot vērā pārkāpuma smagumu, noteikt tādu sodanaudas apmēru, kas ir augstāks par to, kas būtu noteikts, ja nebūtu šāda secinājuma. Veicot šo novērtējumu, Komisijai ir jāņem vērā visi objektīvie apstākļi, kas pastāv attiecīgajā tirgū, ņemot vērā ekonomisko un, iespējams, normatīvo kontekstu, kas dominē. Attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā tas, ka pastāv “objektīvi ekonomiski faktori”, kas liecina par to, ka “brīvas konkurences apstākļos” cenu līmenis nebūtu pieaudzis līdzīgi faktiski sasniegto cenu līmenim.

(sal. ar 216. un 222.–224. punktu)

10. Konkurences tiesību normu pārkāpuma smagumu var noteikt, atsaucoties uz prettiesiskās rīcības raksturu un priekšmetu. Nosakot naudas soda apmēru, apstākļiem, kas attiecas uz rīcības priekšmetu, var būt lielāka nozīme nekā tiem, kuri attiecas uz rīcības sekām. Ar konkurenci nesaderīgas prakses sekas nav noteicošais kritērijs, novērtējot to, vai naudas soda apmērs ir piemērots. Apstākļiem, kas attiecas uz nodomu, var būt lielāka nozīme nekā tiem, kuri attiecas uz minētajām sekām, it īpaši ja runa ir par ļoti smagiem pārkāpumiem, piemēram, cenu noteikšanu un tirgu sadali. Turklāt horizontālas aizliegtas vienošanās jautājumā par cenu vienmēr ir uzskatītas par tādām, kas veido vissmagākos Kopienu konkurences tiesību pārkāpumus.

(sal. ar 250.–252. punktu)

11. Nosakot naudas sodu apmēru par konkurences tiesību pārkāpumu, Komisijai ir jāņem vērā ne tikai pārkāpuma smagums un īpaši apstākļi, kādi pastāv attiecīgajā gadījumā, bet arī apstākļi, kādos minētais pārkāpums tika izdarīts, un jārūpējas par savas darbības preventīvo raksturu, galvenokārt saistībā ar tāda veida pārkāpumiem, kas īpaši traucē sasniegt Kopienas mērķus.

Šajā sakarā Pamatnostādnes sodanaudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, paredz, ka, neņemot vērā pārkāpuma attiecīgo raksturu, tā konkrēto ietekmi uz tirgu un tā ģeogrāfisko izplatību, ir jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskās ekonomiskās iespējas nodarīt būtisku kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem, un jānosaka tāds naudas sods, kas būtu pietiekami preventīvs (1.A punkta ceturtā daļa). Var ņemt vērā arī to, ka lieli uzņēmumi pat var labāk novērtēt savas rīcības prettiesiskumu un no tās izrietošās sekas (1.A punkta piektā daļa).

Attiecībā uz pirmo apstākli ir jāatgādina, ka mērķis novērst pārkāpumu, ko Komisijai ir tiesības ņemt vērā, nosakot naudas soda apmēru, tiek izvirzīts tāpēc, lai nodrošinātu to, ka uzņēmumi ievēro Līgumā noteiktās konkurences normas, veicot uzņēmējdarbību Kopienā vai Eiropas Ekonomikas zonā. Šo mērķi var pienācīgi sasniegt, tikai ņemot vērā uzņēmuma stāvokli dienā, kad ir uzlikts naudas sods. Ir jānošķir, pirmkārt, pārkāpuma izplatība tirgū un atbildības daļa, kas par to ir uzlikta katram aizliegtas vienošanās dalībniekam (uz ko attiecas Pamatnostādņu 1.A punkta ceturtā un sestā daļa), un, otrkārt, preventīvā ietekme, kas ir jānodrošina naudas soda uzlikšanai.

Attiecībā uz tirgū izdarītā pārkāpuma apmēru un katra aizliegtas vienošanās dalībnieka attiecīgo atbildības daļu ir atzīts, ka tā apgrozījuma daļa, kas realizēta ar precēm, uz kurām attiecas pārkāpums, var precīzi liecināt par attiecīgajā tirgū izdarītā pārkāpuma apmēru. Apgrozījums, kas realizēts ar precēm, uz kurām attiecās ierobežojumi, ir objektīvs apstāklis, kas precīzi norāda to, cik lielā mērā šie ierobežojumi kaitēja normālai konkurencei.

Tomēr saskaņā ar vajadzību nodrošināt naudas sodam pietiekami preventīvu ietekmi, tā kā tā neattaisno naudas sodu vispārējā apmēra palielināšanu, īstenojot konkurences politiku, naudas soda apmērs ir jāpielāgo tā, lai tiktu ņemta vērā tā vēlamā ietekme uz uzņēmumu, kam tas uzlikts, lai naudas sods nekļūtu nenozīmīgs vai tieši pretēji pārmērīgs, īpaši ņemot vērā attiecīgā uzņēmuma finansiālo stāvokli, ievērojot prasības, kuras balstītas, pirmkārt, uz vajadzību nodrošināt naudas soda efektivitāti un, otrkārt, uz samērīguma principa ievērošanu. Cesijas vai koncentrācijas rezultātā uzņēmuma kopējie resursi var būtiski samazināties vai palielināties salīdzinoši īsā laika posmā, it īpaši no pārkāpuma izbeigšanas brīža līdz lēmuma, ar ko noteikts naudas sods, pieņemšanai.

No tā izriet, ka, ievērojot samērīguma principu, minētie resursi ir jānovērtē dienā, kad ir noteikts naudas sods, lai pareizi sasniegtu mērķi novērst pārkāpumu. Šajā sakarā šo pašu iemeslu dēļ ir jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu naudas soda, kas noteikts 10 % apmērā no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma, augstākā robeža ir nosakāma atkarībā no kopējā apgrozījuma, kurš realizēts kalendārajā gadā pirms lēmuma pieņemšanas. Tāpat arī, nosakot iespējamo naudas soda palielinājumu, kura mērķis ir tam nodrošināt preventīvu ietekmi, ir svarīgi ņemt vērā uzņēmuma faktisko finansiālo stāvokli un tā rīcībā esošos resursus brīdī, kad tam tiek noteikts naudas sods, nevis aptuvenu apgrozījumu, kas fiktīvi ierakstīts tā bilancē, atbilstoši grāmatvedības normām, kuras ir piemērojamas attiecīgajam uzņēmumam.

Attiecībā uz otro apstākli, proti, juridiska un ekonomiska rakstura infrastruktūru, kas ir uzņēmumu rīcībā, lai tie varētu novērtēt savas rīcības prettiesisko raksturu, ir jānorāda, ka tā mērķis ir drīzāk sodīt lielus uzņēmumus, attiecībā uz kuriem tiek prezumēts, ka to rīcībā ir informācija un pietiekami strukturālie līdzekļi, lai apzinātos, ka to rīcība ir prettiesiska, un lai novērtētu iespējamos ieguvumus. Apgrozījums, pamatojoties uz kuru Komisija nosaka attiecīgo uzņēmumu lielumu un tādējādi arī to spēju noteikt savas rīcības raksturu un sekas, ir tas, kurš atbilst to stāvoklim pārkāpuma izdarīšanas brīdī.

(sal. 95., 96., 272.–274., 278.–280., 283., 285., 289., 290. un 302. punktu)

12. Pieeju, kas paredz aizliegtas vienošanās dalībniekus sadalīt vairākās kategorijās, lai noteiktu dažādiem aizliegtas vienošanās dalībniekiem uzliktu naudas sodu apmēru, kā rezultātā iepriekš ir jānosaka konkrēta sākumsumma attiecībā uz uzņēmumiem, kuri pieder vienai un tai pašai kategorijai, kaut arī netiek ņemtas vērā atšķirības vienā un tajā pašā kategorijā ietilpstošo uzņēmumu lielumā, principā nevajadzētu aizliegt. Komisijai, nosakot naudas sodu apmēru, kas tiek uzlikti vairākiem uzņēmumiem, kuri iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, nav jānodrošina tas, ka naudas sodu galīgās summas atspoguļo visas atšķirības starp attiecīgajiem uzņēmumiem saistībā ar to kopējo apgrozījumu.

Tomēr, veicot šādu sadalīšanu kategorijās, ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips, saskaņā ar kuru ir aizliegts līdzīgās situācijās piemērot atšķirīgus noteikumus un atšķirīgās situācijās – līdzīgus noteikumus, ja vien tas nav objektīvi pamatots. Šajā pašā sakarā Pamatnostādņu sodanaudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.A punkta sestā daļa paredz, ka “būtiska” atšķirība to uzņēmumu lielumā, kas izdarījuši vienāda rakstura pārkāpumu, var attaisnot diferenciāciju, lai novērtētu pārkāpuma smagumu. Naudas sodu apmēram ir jābūt vismaz samērīgam attiecībā pret apstākļiem, kas ņemti vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu. Tādējādi, ja Komisija sadala attiecīgos uzņēmumus kategorijās, lai noteiktu naudas sodu apmēru, katrai šādi izveidotai kategorijai robežas ir jānosaka saskaņoti un ar objektīvu pamatojumu.

Ņemot vērā izvirzīto mērķi, proti, noteikt naudas soda apmēru atkarībā no uzņēmuma kopējiem resursiem un spējas savākt līdzekļus, kas vajadzīgi minētā naudas soda samaksai, pamatapmēra palielinājuma likmes noteikšana, lai nodrošinātu naudas sodam pietiekami preventīvu ietekmi, vairāk ir vērsta uz to, lai nodrošinātu naudas soda efektivitāti, nevis lai ņemtu vērā pārkāpuma kaitīgo ietekmi uz parasti pastāvošo konkurenci un minētā pārkāpuma smagumu. No tā izriet, ka prasība, kas attiecas uz metodes, saskaņā ar kuru uzņēmumi tiek klasificēti kategorijās, objektīvu pamatotību, ir jāinterpretē sašaurināti gadījumā, kad šī klasifikācija tiek veikta, nevis lai noteiktu naudas soda apmēru atkarībā no pārkāpuma smaguma, bet lai noteiktu pamatapmēra palielinājumu nolūkā nodrošināt uzliktajam naudas sodam pietiekami preventīvu ietekmi.

Nosakot naudas soda apmēru atkarībā no pārkāpuma smaguma, pat ja, ņemot vērā sadalījumu grupās, dažiem uzņēmumiem tiek piemērots vienāds pamatapmērs, kaut arī to lielums atšķiras, šo atšķirīgo attieksmi objektīvi pamato tas, ka, nosakot pārkāpuma smagumu, pārkāpuma raksturam ir piešķirta lielāka nozīme nekā uzņēmuma lielumam. Tomēr šo pamatojumu nav paredzēts attiecināt uz naudas soda palielinājuma likmes noteikšanu, lai nodrošinātu tam pietiekami preventīvu ietekmi, ņemot vērā to, ka šis palielinājums galvenokārt un objektīvi ir balstīts uz uzņēmumu lielumu un resursiem, nevis uz pārkāpuma raksturu.

(sal. ar 323.–325. un 328.–331. punktu)

13. Kaut arī, nosakot par konkurences tiesību normu pārkāpumu uzlikta naudas soda apmēru, patiešām ir nozīme tam, ka uzņēmums ir veicis pasākumus, lai novērstu to, ka personāls arī turpmāk izdara jaunus Kopienu konkurences tiesību pārkāpumus, tas tomēr neko nemaina faktā, ka konstatētais pārkāpums pastāv. Tādējādi tas vien, ka dažos gadījumos Komisija savā lēmumu pieņemšanas praksē kā atbildību mīkstinošu apstākli ir ņēmusi vērā to, ka ir izstrādāta programma stāvokļa uzlabošanai, nerada tai pienākumu attiecīgā gadījumā rīkoties tādā pašā veidā. Komisijai šis apstāklis nav jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis, ja vien tā ir ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu, kas nozīmē to, ka šajā sakarā atšķirīgi nevajadzētu novērtēt uzņēmumus, kuri ir viena un tā paša lēmuma adresāti.

Turklāt nav šaubu, ka tas vien, ka uzņēmums pieņem programmu, lai panāktu atbilstību konkurences tiesību normām, nav atzīstams par atbilstošu un drošu garantiju tam, ka uzņēmums minētās normas turpmāk un ilgu laiku ievēros, līdz ar to šāda programma nevarētu būt par iemeslu, lai Komisija samazinātu naudas sodu tāpēc vien, ka mērķis novērst pārkāpumu, ko tā mēģina nodrošināt, vismaz daļēji jau ir sasniegts.

(sal. ar 350., 351. un 361. punktu)

14. Kaut arī aizliegums balstīties uz vispārējo prevenciju attiecas uz īpašu situāciju, kas saistīta ar pasākumiem, kuri paredz atkāpi no EKL 18. panta 1. punktā paredzētā principa par Eiropas Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos un kurus dalībvalstis veikušas sabiedriskās kārtības iemeslu dēļ, tas nebūt nav atzīstams par vispārēju principu un tādējādi šo aizliegumu acīmredzot nevar tā vienkārši attiecināt uz situācijām, kas saistītas ar naudas sodiem, ko Komisija ir uzlikusi uzņēmumiem par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu. Tieši pretēji – Komisija var ņemt vērā to, ka ar konkurenci nesaderīga prakse ir sastopama salīdzinoši bieži, ņemot vērā labumu, ko daži ieinteresētie uzņēmumi var no tā gūt, kaut arī tās prettiesiskums ir atzīts jau kopš Kopienas konkurences politikas ieviešanas, un tādējādi uzskatīt, ka ir jāpaaugstina naudas sodu apmērs, lai pastiprinātu to preventīvo ietekmi, kas vismaz daļēji atbilst vajadzībai naudas sodiem nodrošināt preventīvu ietekmi attiecībā pret uzņēmumiem, kuriem naudas sodi nav uzlikti.

(sal. ar 359. un 360. punktu)

15. Naudas soda samazināšana gadījumā, kad uzņēmumi, kas ir piedalījušies Kopienu konkurences tiesību pārkāpumos, sadarbojas, ir balstīta uz apsvērumu, ka šāda sadarbība atvieglo Komisijas uzdevumu.

Līdz ar to uzņēmums, kas administratīvā procesa laikā vienkārši norāda, ka neizteiks savu nostāju par Komisijas izteiktajiem faktiskajiem apgalvojumiem, un tādējādi atturas atzīt to patiesumu, faktiski neatvieglo Komisijas uzdevumu. Tāpat arī nepietiek ar to, ka uzņēmums vispārīgi apstiprina, ka neapstrīd attiecīgos faktiskos apstākļus atbilstoši Paziņojumam par sadarbību lietās par aizliegtu vienošanos, ja šajā gadījumā pastāvošajos apstākļos šis apgalvojums ne mazākā mērā nepalīdz Komisijai. Visbeidzot, samazinājums, kas veikts, pamatojoties uz Paziņojumu par sadarbību, ir attaisnots tikai tad, ja attiecīgā uzņēmuma sniegto informāciju un konkrētāk tā rīcību šajā sakarā var uzskatīt par tādu, kas pierāda tā patiesu sadarbību. Kā tas izriet no paša sadarbības jēdziena, kas norādīts Paziņojuma par sadarbību tekstā un it īpaši šī paziņojuma ievadā un D daļas 1. punktā, tikai tad, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība liecina par šādu sadarbības garu, pamatojoties uz minēto paziņojumu var veikt šādu samazinājumu.

(sal. ar 380.–383. punktu)

16. Lai kontrolētu to, vai ir ievērots atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, ir jāpārbauda, vai izmaiņas Komisijas kopējā konkurences politikā naudas sodu jautājumā, proti, izmaiņas Pamatnostādnēs sodanaudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, varēja saprātīgi paredzēt brīdī, kad tika izdarīti attiecīgie pārkāpumi.

Šajā sakarā ir jāsecina, ka galvenais Pamatnostādņu jauninājums ir tāds, ka par aprēķina sākumsummu ņem pamatapmēru, kas noteikts, balstoties uz šajā sakarā paredzētām kategorijām, šīm kategorijām atspoguļojot dažādas pārkāpumu smaguma pakāpes, bet kam pašām par sevi nav saistības ar attiecīgo apgrozījumu. Šī metode tādējādi ir balstīta galvenokārt uz relatīvu un elastīgu naudas sodu apmēra noteikšanu. Tādējādi ir svarīgi pārbaudīt, vai par šo jauno naudas sodu aprēķināšanas metodi, ja pieņem, ka tās rezultātā tiktu palielināts uzlikto naudas sodu apmērs, varēja attiecīgi paredzēt brīdī, kad tika izdarīti attiecīgie pārkāpumi. Tas, ka agrāk Komisija par dažādiem pārkāpumiem uzlika naudas sodus noteiktā apmērā, neliedz tai palielināt šos naudas sodus, ievērojot Regulā Nr. 17 noteiktās robežas, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu, un Kopienas konkurences tiesību normu efektīvai piemērošanai tieši pretēji ir nepieciešams, lai Komisija jebkurā brīdī varētu naudas soda apmēru pielāgot šīs politikas vajadzībām.

No tā izriet, ka uzņēmumiem, kas ir iesaistīti administratīvā procesā, kurā var tikt uzlikts naudas sods, nevajadzētu tiesiski paļauties ne uz to, ka Komisija nepārsniegs iepriekš noteikto naudas sodus apmēru, ne arī uz naudas sodu aprēķināšanas metodi. Tā rezultātā minētajiem uzņēmumiem ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt, ievērojot tās darbību reglamentējošās normas, paaugstināt naudas sodu apmēru salīdzinājumā ar to, kas tika piemērots iepriekš. Tā tas ir ne tikai tad, ja Komisija paaugstina naudas soda apmēru, uzliekot naudas sodus ar individuāliem lēmumiem, bet arī tad, kad naudas sods katrā atsevišķā gadījumā tiek paaugstināts, piemērojot tādas vispārpiemērojamas uzvedības normas kā Pamatnostādnes. No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka prasība, lai likums būtu paredzams, ir izpildīta arī tad, ja attiecīgajai personai vajag vērsties pēc atbilstoša padoma, lai attiecīgos apstākļos saprātīgi novērtētu sekas, kādas varētu radīt konkrēta darbība. Tā tas būs it īpaši gadījumā ar personām, kas veic profesionālo darbību un ir pieradušas, veicot savu darbību, rīkoties ar īpašu rūpību. No viņām var arī sagaidīt to, ka tās pieliks īpašas pūles, lai novērtētu ar šādu darbību saistītos riskus.

No tā ir jāsecina, ka par Pamatnostādnēm un it īpaši tajās iekļauto jauno naudas sodu aprēķināšanas metodi, ja pieņem, ka tās rezultātā tiktu palielināts uzlikto naudas sodu apmērs, uzņēmumi varēja attiecīgi paredzēt brīdī, kad tika izdarīts attiecīgais pārkāpums.

(sal. 388.–396. punktu)

17. EKL 287. pants uzliek Kopienu iestāžu locekļiem, ierēdņiem un darbiniekiem pienākumu “neizpaust informāciju, uz ko attiecas pienākums glabāt dienesta noslēpumu, jo īpaši informāciju par uzņēmumiem, to darījumu attiecībām vai to ražošanas izmaksām”. Kaut gan šī norma galvenokārt attiecas uz informāciju, kas iegūta no uzņēmumiem, apstākļa vārds “jo īpaši” norāda uz to, ka runa ir par vispārēju principu, kurš attiecas arī uz citu konfidenciālu informāciju. Sacīkstes procesā, kurā var piespriest sodu, uz piedāvātā soda raksturu un lielumu principā attiecas dienesta noslēpums tikmēr, kamēr sods nav galīgi apstiprināts un paziņots. Šis princips izriet it īpaši no vajadzības ievērot ieinteresētās personas reputāciju un cieņu tikmēr, kamēr tai nav piespriests sods.

Tādējādi Komisijas pienākums neizpaust presei informāciju par precīzu paredzēto sodu sakrīt ne tikai ar tās pienākumu glabāt dienesta noslēpumu, bet arī ar tās pienākumu nodrošināt labu pārvaldību. Visbeidzot, nevainīguma prezumpcijas princips attiecas uz procesiem, kas ir saistīti ar konkurences tiesību normu pārkāpumiem, ko ir izdarījuši uzņēmumi, un kuru rezultātā var tikt uzlikti naudas sodi vai kavējuma nauda. Komisija acīmredzami šo prezumpciju nav ievērojusi, jo pirms formālas soda piespriešanas apsūdzētajam uzņēmumam tā paziņoja presei spriedumu, kas nodots apspriešanai konsultatīvajā komitejā un komisāru kolēģijā.

Tomēr, pirmkārt, pārkāpuma pastāvēšanu, kas ir faktiski pierādīta administratīvā procesa beigās, nevar apšaubīt, balstoties uz pierādījumiem par to, ka Komisija priekšlaicīgi ir paziņojusi, ka, viņasprāt, pārkāpums pastāv, un ir darījusi zināmu naudas soda apmēru, ko tādējādi tā ir paredzējusi uzlikt uzņēmumam. Turklāt nevajadzētu apgalvot, ka tas, ka lēmuma saturu Komisija atklāja administratīvā procesa beigās un pirms formālas tā pieņemšanas, pats par sevi varētu pierādīt, ka tā ir iepriekš izlēmusi lietu vai veikusi izmeklēšanu ar aizspriedumiem.

Otrkārt, šāda veida pārkāpuma rezultātā attiecīgu lēmumu var atcelt, ja ir pierādīts, ka tad, ja šāda veida pārkāpums nebūtu izdarīts, minētais lēmums būtu bijis savādāks.

Šo pēdējo apstākli nevar analizēt, pārkāpjot indivīdu tiesības uz to tiesību efektīvu tiesisku aizsardzību, kas tiem ir paredzētas Kopienas tiesību sistēmā, kura ir daļa no vispārējiem tiesību principiem, kas izriet no dalībvalstīm kopīgām konstitucionālajām tradīcijām, un kas ir nostiprinātas arī Eiropas Cilvēktiesību aizsardzības konvencijas 6. un 13. pantā. Šī aizsardzība ir jāsaskaņo ar tiesiskās drošības principu un likumīguma prezumpciju, kas attiecas uz Kopienu iestāžu tiesību aktiem.

(sal. ar 409.–411., 414.–416. un 421.–423. punktu)

PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)

2006. gada 5. aprīlī ( )

Konkurence – EKL 81. pants – Aizliegtas vienošanās – Metionīna tirgus – Pārkāpuma vienotais un ilgstošais raksturs – Naudas sods – Pamatnostādnes naudas soda apmēra noteikšanai – Pārkāpuma smagums un ilgums – Sadarbība administratīvās procedūras laikā – Regulas Nr. 17/62 15. panta 2. punkts – Nevainīguma prezumpcija

Lieta T‑279/02

Degussa AG, Diseldorfa (Vācija), ko pārstāv R. Bektolds [R. Bechtold], M. Karls [M. Karl] un K. Šteinle [C. Steinle], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv A. Bukē [A. Bouquet] un V. Melss [W. Mölls], pārstāvji, kam palīdz H. J. Freinds [H.‑J. Freund], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,

atbildētāja,

ko atbalsta

Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv E. Karlsone [E. Karlsson] un S. Markuarts [S. Marquardt], pārstāvji,

persona, kas iestājusies lietā,

par lūgumu, prioritāri, atcelt Komisijas 2002. gada 2. jūlija Lēmumu 2003/674/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta C.37.519 – Metionīns) (OV 2003, L 255, 1. lpp.), un, pakārtoti, lūgumu samazināt naudas sodu, kas prasītājai uzlikts ar minēto lēmumu.

EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA

(trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Jēgers [M. Jaeger], tiesneši V. Tīli [V. Tiili] un O. Cūcs [O. Czúcz],

sekretāre: K. Andova [K. Andová], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesa sēdi 2005. gada 27. aprīlī,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Prāvas rašanās fakti

1 Degussa AG (Diseldorfa) ir Vācijas sabiedrība, ko 2000. gadā izveidoja, apvienojot SKW Trostberg un Degussa‑Hüls, kas pati tika izveidota, 1998. gadā apvienojoties Vācijas ķīmijas uzņēmumiem Degussa AG (Frankfurte pie Mainas) un Hüls AG (Marla) (turpmāk tekstā – “Degussa” vai “prasītāja”). Tā darbojas dzīvnieku barības nozarē un ir vienīgais uzņēmums, kas ražo visas trīs vissvarīgākās pamata aminoskābes: metionīnu, lizīnu un treonīnu.

2 Pamata aminoskābes ir aminoskābes, ko organisms pats nevar izstrādāt dabīgā veidā un kas līdz ar to ir jāpievieno barībai. Pirmo aminoskābi, kuras trūkums organismā pārtrauc citu aminoskābju proteīnu sintēzi, sauc par “pirmo ierobežojošo aminoskābi”. Metionīns ir pamata aminoskābe, ko pievieno kombinētajai barībai un premiksiem, kas paredzēti visām dzīvnieku sugām. Galvenokārt to izmanto putniem paredzētā barībā (kuriem tā ir pirmā ierobežojošā aminoskābe), kā arī arvien vairāk cūku barībā un speciālajā barībā.

3 Metionīnam ir divas galvenās formas: DL‑metionīns (turpmāk tekstā – “DLM”) un metionīna hidroksianalogs (turpmāk tekstā – “MHA”). DLM tiek ražots kristalizētā veidā, un aktīvās vielas saturs tajā ir gandrīz 100 %. MHA, ko ieviesa ražotājs Monsanto, kas 80. gados darbojās pirms NovusInternational Inc. izveides, aktīvās vielas nominālsaturs ir 88 %. 2002. gadā tā patēriņš pasaulē sasniedza apmēram 50 %.

4 Laikā, kad radās attiecīgie faktiskie apstākļi, trīs lielākie metionīna ražotāji pasaulē bija Rhône‑Poulenc (šobrīd – Aventis SA) un tā meitas sabiedrība Rhône‑Poulenc Animal Nutrition (šobrīd – Aventis Animal Nurtrition SA), kas bija atbildīga par metionīna ražošanu, Degussa un Novus. Rhône‑Poulenc ražoja abu veidu metionīnu, taču Degussa ražoja tikai DLM un Novus ražoja tikai MHA.

5 1999. gada 26. maijā Rhône‑Poulenc nosūtīja Komisijai paziņojumu, kurā tā atzina, ka ir piedalījusies aizliegtā vienošanās par cenu noteikšanu un metionīna kvotu sadali, un lūdza Komisiju tai piemērot paziņojumu par naudas soda neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtu vienošanos (OV 1996, C 207, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).

6 1999. gada 16. jūnijā Komisijas un Bundeskartellamt (Vācijas Federālais aizliegtu vienošanos birojs) ierēdņi veica pārbaudes Degussa‑Hüls piederošajās telpās Frankfurtē pie Mainas, ievērojot 14. panta 3. punktu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmajā regulā par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), kas tolaik bija spēkā.

7 Pēc šīm pārbaudēm Komisija 1999. gada 27. jūlijā nosūtīja Degussa‑Hüls lūgumu sniegt informāciju saistībā ar iegūtajiem dokumentiem atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam. Degussa‑Hüls uz šo lūgumu atbildēja 1999. gada 9. septembrī.

8 1999. gada 7.decembrī Komisija lūgumus sniegt informāciju nosūtīja arī Nippon Soda Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Nippon Soda”), Novus International Inc. (turpmāk tekstā – “Novus”) un Sumitomo Chemical Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Sumitomo”) un 1999. gada 10. decembrī – Mitsui & Co. Ltd. Šie uzņēmumi atbildes sniedza 2000. gada februārī, un Nippon Soda 2000. gada 16. maijā iesniedza papildu paziņojumu.

9 2001. gada 1. oktobrī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas attiecās uz pieciem metionīna ražotājiem, tostarp prasītāju. Šis pats paziņojums par iebildumiem tika nosūtīts arī Aventis meitas sabiedrībai Aventis Animal Nutrition (turpmāk tekstā – “AAN”), kas pilnībā pieder Aventis.

10 Paziņojumā par iebildumiem Komisija pārmeta šiem uzņēmumiem, ka tie no 1986. gada līdz – vairākumā gadījumu – 1999. gada sākumam ir piedalījušies ilgstošā vienošanās izpildē, kas ir pretrunā EKL 81. pantam un Eiropas Ekonomikas zonas līguma (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pantam un kas attiecas uz visu EEZ. Komisija uzskata, ka attiecīgā vienošanās ietvēra metionīna cenu noteikšanu, cenu paaugstināšanas mehānisma ieviešanu, valsts tirgu sadali un tirgus daļu kvotu sadali, un uzraudzības un šo vienošanos piemērošanas mehānismu.

11 Visi lietas dalībnieki iesniedza rakstiskus apsvērumus saistībā ar Komisijas paziņojumu par iebildumiem, taču Aventis un AAN informēja Komisiju, ka tās iesniegs vienu atbildi abu šo sabiedrību vārdā.

12 Komisija saņēma atbildes laika posmā no 2002. gada 10. līdz 18. janvārim. Aventis, AAN (turpmāk tekstā kopā minētas kā “Aventis/AAN”) un Nippon Soda atzina pārkāpumu un atzina visu faktisko apstākļu pastāvēšanu. Arī Degussa atzina pārkāpumu, bet tikai attiecībā uz laika posmu no 1992. līdz 1997. gadam. 2002. gada 25. janvārī notika sēde, kurā piedalījās attiecīgie uzņēmumi.

13 Procedūras beigās, uzskatot, ka Aventis/AAN, Degussa un Nippon Soda ir bijušas ilgstošas vienošanās dalībnieces un/vai ir piedalījušās ilgstošās saskaņotās darbībās, kas attiecās uz visu EEZ un kuru ietvaros tās vienojušās par preces mērķa cenām, pieņēmušas un ieviesušas cenu paaugstināšanas mehānismu, apmainījušās ar informāciju par tirdzniecības apjomiem un tirgus daļām, uzraudzījušas vienošanos piemērošanu un likušas tās piemērot, Komisija pieņēma 2002. gada 2. jūlija Lēmumu 2003/674/EK, kas attiecas uz EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta īstenošanas procedūru (lieta C.37/519 – Metionīns) (OV 2003, L 255, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Lēmums”).

14 Lēmuma 63.–81. apsvērumā Komisija raksturojusi aizliegtu vienošanos kā tādu, kurā paredzēts noteikt cenu amplitūdu un “absolūtās zemākās cenas”. Dalībnieki bija vienojušies par nepieciešamību paaugstināt savas cenas un bija noskaidrojuši, ka attiecīgajā tirgū tas būtu iespējams. Vēlāk cenu paaugstināšanai tika organizētas vairākas secīgas “kampaņas”, kuru īstenošana tika izskatīta turpmākajās karteļu sanāksmēs. Turklāt dalībnieki bija apmainījušies ar informāciju par tirdzniecības apjomiem un ražošanas iespējām, kā arī saviem attiecīgajiem apsvērumiem par tirgus kopējo apjomu.

15 Attiecībā uz mērķa cenu ieviešanu Komisija norādīja, ka dalībnieki uzraudzīja tirdzniecību, regulārās sanāksmēs apkopojot un izskatot informāciju par sasniegtajiem rezultātiem, nepastāvot apjoma kontroles sistēmai, ko papildinātu kompensācijas mehānisms, kaut arī Degussa bija izteikusi priekšlikumu šajā sakarā. Regulāras daudzpusējas (vairāk kā 25 no 1986. līdz 1999. gadam) un divpusējas sarunas bija būtisks karteļa organizācijas elements. Tās notika kā “visaugstākā līmeņa” sanāksmes un sadarbības partneru tehniskās sanāksmes.

16 Visbeidzot, aizliegtā vienošanās darbojās trīs dažādos laika posmos. Pirmais laika posms, kurā cenas pieauga, ilga no 1986. gada februāra līdz 1989. gadam un beidzās, kad no aizliegtās vienošanās izstājās Sumitomo un kad tirgū ienāca Monsanto un tajā sāka pārdot MHA. Otrajā laika posmā no 1989. līdz 1991. gadam cenas sāka strauji kristies. Līdz ar to karteļa dalībnieki apsvēra to, kādā veidā izturēties pret šo jauno situāciju (atgūt tirgus daļas vai koncentrēties uz cenām), un pēc vairākām sanāksmēm, kas notika 1989. un 1990. gadā, secināja, ka ir nepieciešams savus spēkus koncentrēt uz cenu paaugstināšanu. Trešajā un pēdējā laika posmā, kas ilga no 1991. gada līdz 1999. gada februārim, Monsanto (kopš 1991. gada – Novus) saražotā MHA tirdzniecības apjoma pieauguma rezultātā aizliegtas vienošanās dalībniekiem vispirms vajadzēja uzturēt cenu līmeni.

17 Lēmumā ir iekļauti šādi noteikumi:

“1. pants

Aventis [..] un [AAN], kas ir solidāri atbildīgi, Degussa [..] un Nippon Soda [..] ir pārkāpuši Līguma 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta 1. punktu tādā veidā un tādā mērā, kā ir aprakstīts apsvērumos, piedaloties visās vienošanās un saskaņotās darbībās metionīna nozarē.

Pārkāpums tika izdarīts

– No 1986. gada februāra līdz 1999. gada februārim.

[..]

3. pants

Par 1. pantā norādīto pārkāpumu tajā pašā pantā minētajiem uzņēmumiem tiek uzliktas šādus naudas sodus;

– Degussa [..] – naudas sods EUR 118 125 000 apmērā,

– Nippon Soda [..] – naudas sods EUR 9 000 000 apmērā

[..].”

18 Naudas soda aprēķināšanai Komisija, nenorādot uz to tieši, būtībā piemēroja metodes, kas izklāstītas Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK Līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), kā arī Paziņojumā par sadarbību.

19 Lai noteiktu naudas soda pamatapmēru, Komisija, pirmkārt, ņēma vērā pārkāpuma smagumu. Komisija konstatēja, ka, ņemot vērā attiecīgās rīcības raksturu, tās ietekmi uz metionīna tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomu, Lēmumā minētie uzņēmumi ir izdarījuši sevišķi smagu EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumu (270.–293. apsvērums).

20 Uzskatot, ka, ņemot vērā uzņēmumu faktiskās ekonomiskās iespējas radīt būtisku kaitējumu konkurencei, bija nepieciešama atšķirīga attieksme un ka naudas sods bija jānosaka tādā apmērā, kas nodrošina tam pietiekami preventīvu raksturu, Komisija secināja, ka, ņemot vērā lielās atšķirības uzņēmumu izmērā, par pamatu ir jāņem tirgus daļas, kas minētajiem uzņēmumiem pieder metionīna pasaules tirgū, un ka tādējādi Rhône‑Poulenc un Degussa ir ierindojami pirmajā uzņēmumu kategorijā un viens pats Nippon Soda – otrajā kategorijā. Līdz ar to attiecībā uz Aventis/AAN un Degussa Komisijas noteiktā naudas soda sākumsumma bija 35 miljoni euro un attiecībā uz Nippon Soda naudas soda sākumsumma bija 8 miljoni euro (294.–302. apsvērums).

21 Lai nodrošinātu pietiekami preventīvu raksturu un ņemtu vērā to, ka lielu uzņēmumu rīcībā ir juridiska un ekonomiska rakstura zināšanas un infrastruktūra, kas tiem ļauj labāk novērtēt savas rīcības prettiesiskumu un no tās izrietošās sekas, ņemot vērā konkurences tiesības, Komisija galu galā nolēma, ka Aventis/AAN un Degussa uzlikto naudas sodu sākumsumma, kura aprēķināta atkarībā no katra uzņēmuma [ekonomiskās] nozīmes konkrētajā tirgū, bija jāpalielina, lai tiktu ņemts vērā šo abu uzņēmumu lielums un kopējie resursi. Tādējādi Komisija nolēma, ka Aventis/AAN un Degussa uzliktā naudas soda sākumsumma ir jāpaaugstina par 100 %, lai tā sasniegtu 70 miljonus euro (303.–305. apsvērums).

22 Otrkārt, saistībā ar pārkāpuma ilgumu Komisija konstatēja, ka Aventis/AAN, Degussa un NipponSoda bija ilgstošas vienošanās dalībnieces no 1986. gada februāra līdz 1999. gada februārim, proti, divpadsmit gadus un desmit mēnešus. Līdz ar to naudas soda sākumsummas, kas noteiktas atkarībā no pārkāpuma smaguma, tika paaugstinātas par 10 % gadā un par 5 % pusgadā, proti, par 125 %. Tādējādi Aventis/AAN un Degussa naudas soda sākumsumma tika noteikta 157,5 miljonu euro apmērā un Nippon Soda – 18 miljonu euro apmērā (306.–312. apsvērums).

23 Treškārt, Komisija uzskatīja, ka attiecībā uz uzņēmumiem, kas bija piedalījušies pārkāpumā, nebija jāņem vērā neviens atbildību pastiprinošs apstāklis, ne arī atbildību mīkstinošs apstāklis (313.–331. apsvērums).

24 Ceturtkārt, Komisija saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību samazināja Aventis/AAN uzlikto naudas sodu par 100 % atbilstoši minētā paziņojuma B sadaļai. Tā savukārt uzskatīja, ka Nippon Soda un Degussa nav izpildījis ne nosacījumus, saskaņā ar kuriem naudas soda apmēru varētu ļoti būtiski samazināt atbilstoši B sadaļai, ne arī nosacījumus, saskaņā ar kuriem naudas sodu varētu būtiski samazināt atbilstoši Paziņojuma par sadarbību C sadaļai. Komisija tomēr atzina, ka Nippon Soda ir izpildījis minētā paziņojuma D sadaļas 2. punkta pirmajā un otrajā ievilkumā paredzētos nosacījumus un ka Degussa ir izpildījis minētā paziņojuma D sadaļas 2. punkta pirmajā ievilkumā paredzētos nosacījumus, un tā rezultātā samazināja šiem uzņēmumiem uzlikto naudas sodu apmēru attiecīgi par 50 % un 25 % (332.–355. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi

25 Prasītāja cēla šo prasību ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 16. septembrī.

26 2002. gada 13. decembrī Padome lūdza atļauju iestāties lietā. Ar 2003. gada 13. februāra rīkojumu Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs ļāva Padomei iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

27 Ar Pirmās instances tiesas lēmumu trešajā palātā tika nozīmēts tiesnesis referents un tā rezultātā šī lieta tika piešķirta šai palātai.

28 Veicot Pirmās instances tiesas Reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, tā lūdza lietas dalībniekus atbildēt uz dažiem jautājumiem un iesniegt dažus dokumentus. Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja.

29 Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2005. gada 27. aprīļa tiesas sēdē.

30 Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– atcelt Lēmumu;

– pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

31 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

32 Padomes prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– lemt par tiesāšanās izdevumiem saskaņā ar tiesību aktiem.

Juridiskais pamatojums

33 Savas prasības pamatojumam prasītāja pēc būtības izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats, saistībā ar kuru prasītāja izvirza iebildi par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta prettiesiskumu, ir balstīts uz sodu likumības principa pārkāpumu. Otrais pamats ir balstīts uz kļūdu novērtējumā, kas pieļauta attiecībā uz pārkāpuma, kurā prasītāja ir piedalījusies, vienoto un ilgstošo raksturu un attiecībā uz tā ilgumu. Trešais pamats ir balstīts uz kļūdu novērtējumā, kļūdu tiesību normu piemērošanā, kļūdu faktisko apstākļu novērtējumā un samērīguma principa, principa par aizliegumu sodus piemērot ar atpakaļejošu spēku un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu, nosakot naudas soda apmēru, pārkāpumu. Visbeidzot, ceturtais pamats ir balstīts uz “dienesta noslēpuma glabāšanas” principa, labas pārvaldības principa un nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu.

I – Par pirmo pamatu, kas balstīts uz sodu likumības principa pārkāpumu

A – Par iebildumu par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta prettiesiskumu

1. Lietas dalībnieku argumenti

34 Prasītāja izvirza iebildi par prettiesiskumu EKL 241. panta nozīmē un uzsver, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, proti, norma, kas piešķir Komisijai tiesības uzlikt naudas sodus par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumiem, ir pretrunā sodu likumības principam, kas ir nesaraujami saistīts ar tādu Kopienu tiesību vispārējo principu kā tiesiskās drošības principu, ņemot vērā to, ka šī norma iepriekš pietiekami nenosaka Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi.

35 Vispirms prasītāja atgādina, ka sodu likumības princips ir nostiprināts Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECTK”) 7. panta 1. punktā, kas paredz, ka “nedrīkst piespriest smagāku sodu kā tas, kas bija piemērojams noziedzīgā nodarījuma [pārkāpuma] [izdarīšanas] brīdī”. Prasītāja piebilst, ka šis pats princips (nulla poena sine lege) ir nostiprināts arī 49. panta 1. punktā Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kas parakstīta 2000. gada 7. decembrī Nicā (OV C 364, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Harta”) un kas ir daļa no dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām (skat., piemēram, Vācijas Konstitūcijas 103. panta 2. punktu). No šī principa saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas un Tiesas sniegto interpretāciju izriet gan atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, gan sodu likumības princips (skat. it īpaši ECT 1995. gada 22. novembra spriedumu lietā S.W./Apvienotā Karaliste, A sērija, Nr. 335, 35. punkts, un Tiesas 1996. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/95 un C‑129/95 X, Recueil, I‑6609. lpp., 25. punkts). Saskaņā ar Tiesas judikatūru sodu likumības princips ir radies no tiesiskās drošības principa, kas ir atzīts par Kopienu tiesību vispārējo principu (Tiesas 1981. gada 12. novembra spriedums apvienotajās lietās no 212/80 līdz 217/80 Salumi u.c., Recueil, 2735. lpp., 10. punkts, un 1984. gada 22. februāra spriedums lietā 70/83 Kloppenburg, Recueil, 1075. lpp., 11. punkts) un kas paredz, ka Kopienu tiesību aktiem ir jābūt tādiem, lai tie būtu skaidri visām attiecīgajām personām un lai šīs personas varētu paredzēt to sekas, un ka attiecībā uz tiesisko regulējumu, kas var radīt finansiālas sekas, prasība par skaidrību un paredzamību ir obligāta prasība, kura ir jāievēro īpaši rūpīgi, lai ieinteresētajām personām būtu precīzi zināms tām uzlikto pienākumu apjoms (skat. Tiesas 1990. gada 13. marta spriedumu lietā C‑30/89 Komisija/Francija, Recueil, I‑691. lpp., 23. punkts un minētā judikatūra).

36 Attiecībā uz kritērijiem, kas ļauj novērtēt “likuma” pietiekami skaidro un paredzamo raksturu ECTK 7. panta 1. punkta nozīmē, prasītāja atgādina, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa pieprasa, lai tas būtu pieejams attiecīgajām personām un lai tā formulējums būtu pietiekami precīzs, kas ļautu šīm personām – vajadzības gadījumā saņemot izskaidrojošus padomus – attiecīgos apstākļos pietiekamā mērā paredzēt sekas, kas varētu izrietēt no konkrēta tiesību akta. Tomēr Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzskata, ka likums, kas piešķir izvērtēšanas pilnvaras, pats par sevi nav pretrunā šai prasībai, ar nosacījumu, ka šādu pilnvaru apjoms un īstenošanas kārtība ir pietiekami skaidri noteikti, ņemot vērā konkrēto leģitīmo mērķi, lai nodrošinātu indivīdam atbilstošu aizsardzību pret patvaļu (ECT 1992. gada 25. februāra spriedums lietā Margareta un Roger Andersson/Zviedrija, A sērija, Nr. 226, 75. punkts, un 1984. gada 2. augusta spriedums lietā Malone/Apvienotā Karaliste, A sērija, Nr. 82, 66. punkts).

37 Prasītāja uzsver, ka sodu likumības principu ir paredzēts piemērot gan attiecībā uz kriminālsodiem, gan sodiem, kam nepiemīt kriminālsoda raksturs šaurākajā nozīmē, un līdz ar to arī attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu neatkarīgi no tā, kāds ir to naudas sodu juridiskais raksturs, ko Komisija ir uzlikusi, pamatojoties uz minēto normu. Tiesa uzskatīja, ka “sodu, pat ja tas nav kriminālsods, var uzlikt tikai tad, ja tas ir balstīts uz skaidru un nepārprotamu juridisko pamatu” (Tiesas 1984. gada 25. septembra spriedums lietā 117/83 Könecke, Recueil, 3291. lpp., 11. punkts, un 1987. gada 18. novembra spriedums lietā 137/85 Maizena, Recueil, 4587. lpp., 15. punkts). Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktā iekļautajai norādei, ka Komisijas lēmumiem, ar kuriem ir uzlikts naudas sods par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu, “nepiemīt krimināltiesisks raksturs”, nav nozīmes šajā sakarā, jo tiesību akta nosaukumam nav izšķirošas nozīmes tā novērtējumā (ECT 1976. gada 8. jūnija spriedums lietā Engel u.c./Nīderlande, A sērija, Nr. 22, 81. punkts). No uzlikto naudas sodu smaguma un no to represīvās un preventīvās funkcijas tieši pretēji izriet, ka tie būtībā daļēji piemīt kriminālsoda raksturs vai pat pilnībā piemīt kriminālsoda raksturs plašā nozīmē.

38 Šī interpretācija turklāt atbilst tai, ko Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir sniegusi attiecībā uz kriminālapsūdzības jēdzienu (ECT 1988. gada 29. aprīļa spriedums lietā Belilos/Šveice, A sērija, Nr. 132, 62. un 68. punkts; 1984. gada 21. februāra spriedums lietā Öztürk/Vācija, A sērija, Nr. 73, 46. un turpmākie punkti; šī sprieduma 37. punktā minētā sprieduma lietā Engel u.c./Nīderlande 80. un turpmākie punkti), saskaņā ar kuru pat ļoti nelieliem naudas sodiem, kas uzlikti administratīvās procedūras rezultātā, piemīt krimināltiesisks raksturs. Prasītāja a fortiori uzskata, ka krimināltiesisks raksturs ir arī naudas sodiem, ko Komisija ir uzlikusi par Kopienu tiesību pārkāpumu, ņemot vērā to lielo apmēru.

39 Prasītāja atgādina, ka pēc Tiesas domām prasība pēc tiesiskās skaidrības ir “īpaši jāievēro jomā, kurā jebkādu neskaidrību rezultātā varētu [..] tikt uzlikti ļoti lieli sodi” (Tiesas 1980. gada 10. jūlija spriedums lietā 32/79 Komisija/Apvienotā Karaliste, Recueil, 2403. lpp., 46. punkts), kā tas ir gadījumā, kas saistīts ar naudas sodiem, kas uzlikti saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu.

40 Turklāt prasītāja uzsver, ka no kompetenču sadales starp Padomi un Komisiju, kā paredzēts EKL 83. un 85. pantā, izriet, ka tikai Padomes kompetencē ir pieņemt regulas vai direktīvas, kas vajadzīgas, lai īstenotu EKL 81. un 82. pantā izklāstītos principus. Līdz ar to prasības, kas ir balstītas uz sodu likumības principu, liecina par to, ka Padomei nav tiesību naudas sodu uzlikšanas pilnvaras deleģēt Komisijai, nepastāvot pietiekami noteiktai sistēmai.

41 Prasītāja apgalvo, ka Komisijai ir piešķirtas vienlaikus izmeklēšanas, apsūdzības izvirzīšanas un tiesas spriešanas pilnvaras. Šādas pilnvaras, kas neatbilst dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām, ir jānoreglamentē ar skaidrām un viennozīmīgām normām. Tādējādi prasītāja uzskata, ka Padomes regulā par EKL 81. un 82. panta īstenošanu vajadzēja precīzi definēt sodu nozīmi, mērķi un apmērus. Turklāt saskaņā ar sodu likumīguma principu ir jānosaka maksimālais sods, kam nevajadzētu būt pārāk augstam, lai naudas sods neiegūtu kriminālsoda raksturu. Gadījumā, kad naudas sods varētu būt neierobežots, to galu galā nevajadzētu iepriekš noteikt Padomei, bet gan uzlikt Komisijai kā izpildvaras iestādei.

42 Prasītāja uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts neatbilst iepriekš izklāstītajām prasībām, kas izriet no sodu likumības principa.

43 Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Regula Nr. 17 neparedz gadījumu, kurā par EKL 81. un 82. panta pārkāpumu ir uzliekams naudas sods, piešķirot Komisijai diskrecionāro varu izlemt tā uzlikšanas pamatotību. Šajā sakarā tā atsaucas uz Tiesas 1979. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 32/78, no 36/78 līdz 82/78 BMW Belgium u.c./Komisija (Recueil, 2435. lpp., 53. punkts), saskaņā ar kuru Komisija var pilnīgi brīvi izvēlēties, kādā veidā īstenot diskrecionāro varu, kas tai piešķirta, lai nolemtu, vai uzlikt naudas sodu.

44 Otrkārt, prasītāja uzsver, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā nav iekļauta skaitliska robeža. Tādējādi prasītāja uzskata, ka šī norma nav saderīga ar sodu likumības principu un ka tā uzskatāma par Padomei Līgumā piešķirtās kompetences nodošanu Komisijai. Naudas soda apmērs faktiski nav iepriekš noteikts regulā, bet to nosaka tikai pati Komisija tādā veidā, ko nevar ne paredzēt, ne pārbaudīt (šī sprieduma 35. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 23. punkts un minētā judikatūra). Nepieciešamība naudas sodam nodrošināt preventīvu raksturu nevar attaisnot absolūta maksimālā naudas soda neesamību, jo šī prasība būtu jāsaskaņo ar Kopienu tiesību pamatprincipu, kam ir augstāks juridisks spēks, par kādu ir uzskatāms sodu likumības princips (šī sprieduma 35. punktā minētais spriedums lietā Kloppenburg, 11. punkts, un 35. punktā minētais spriedums lietā Salumi u.c., 10. punkts).

45 Treškārt, prasītāja vērš uzmanību uz to, ka likumdevējs nav noteicis citus kritērijus naudas soda noteikšanai kā tikai pārkāpuma smagumu un ilgumu. Šie divi kritēriji praktiski nekādā veidā neierobežo Komisijas izvērtēšanas pilnvaras. Pirmkārt, Komisijai nav jāņem vērā nekāds saistošs vai pilnīgs to kritēriju saraksts, kas obligāti ir jāņem vērā (Tiesas 1996. gada 25. marta rīkojums lietā C‑137/95 P SPO u.c./Komisija, Recueil, I‑1611. lpp., 54. punkts, un Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑219/95 P FerriereNord/Komisija, Recueil, I‑4411. lpp., 33. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 443. punkts), un, otrkārt, Komisija ņem vērā vairākus atbildību pastiprinošus vai mīkstinošus faktorus, par kuriem attiecīgās personas nevarēja zināt iepriekš.

46 Turklāt prasības, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu, neļauj atrisināt šo neskaidrību, ņemot vērā to, ka saskaņā ar judikatūru Komisijai nav jārūpējas par to, lai naudas soda galīgie apmēri atspoguļotu visas atšķirības starp attiecīgajiem uzņēmumiem, ņemot vērā to apgrozījumu (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99 LRAF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 278. punkts).

47 Prasītājas apgalvojumu apstiprina Bundesverfassungsgericht (Vācijas Konstitucionālā tiesa) spriedums, saskaņā ar kuru krimināltiesību norma, kura kā maksimālo sodu paredz vainīgās personas īpašuma vērtību, ir jāatceļ kā tāda, kas ir pretrunā sodu likumības principam (2002. gada 20. marta spriedums lietā 794/95 BvR , NJW 2002, 1779. lpp.). Pretēji tam, ko apgalvo Padome, Vācijas Likuma par konkurences ierobežojumiem [Gesetzgegen Wettbewerbsbeschränkungen (GWB)] 81. panta 2. punktā nav iekļauts neviens noteikums, kas būtu līdzīgs Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam, jo likumdevējs ir brīvprātīgi atteicies no šāda noteikuma.

48 Ceturtkārt, prasītāja norāda, ka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse atspoguļo tās apgalvojuma pamatotību. Šai praksei ir raksturīgas būtiskas atšķirības starp uzlikto naudas sodu apmēriem, kā arī minēto apmēru pēkšņa un nesena paaugstināšana. Tādējādi prasītāja norāda, ka astoņi no desmit vislielākajiem naudas sodiem tika uzlikti pēc 1998. gada un ka vislielākais naudas sods 855,23 miljonu euro apmērā, no kuriem 462 miljoni euro tika uzlikti vienam pašam uzņēmumam, tika uzlikts 2001. gadā tā sauktajā “vitamīnu” lietā [Komisijas 2001. gada 21. novembra Lēmums C (2001) 3695 galīgajā redakcijā, lieta COMP/E‑1/37.512]. Pēdējā minētā summa bija piecpadsmit reizes lielāka par vidējirm naudas sodiem, kas uzlikti no 1994. līdz 2000. gadam, un otrais lielākais naudas sods [Komisijas Lēmums C (2001) 4573 galīgajā redakcijā, COMP/E‑1/36.212 – Paškopējošais papīrs] 2001. gadā bija vēl sešas reizes lielāka par šo vidējo naudas sodu.

49 Piektkārt, prasītāja uzskata, ka pastāvošo sistēmu nevar attaisnot nepieciešamība nodrošināt naudas sodu preventīvu ietekmi uz uzņēmumiem. No vienas puses, prasītāja atzīst, ka, kaut arī precīzu naudas soda apmēru nevajag noteikt iepriekš, mērķis novērst pārkāpumu tomēr nedod Padomei tiesības atturēties “skaidri noteikt Komisijai piešķirtās kompetences robežas”. No otras puses, prasītāja vērš uzmanību uz to, ka, nepastāvot pat vismazākajai iespējai paredzēt naudas sodu, tas faktiski attur uzņēmumus sadarboties ar Komisiju. Tieši pretēji, iespēja kaut vai tikai aptuveni novērtēt iespējamās rīcības sekas daudz labāk nodrošinātu preventīvo ietekmi, tāpat kā to dara valsts krimināltiesību normas.

50 Sestkārt, prasītāja apgalvo, ka Pamatnostādnes nevajadzētu uzskatīt par tādām, kas kompensē to, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ir nelikumīgs. No vienas puses, prasītāja uzskata, ka minētās Pamatnostādnes nav atzīstamas par tiesību aktu EKL 249. panta nozīmē, un, no otras puses, tikai Padomei bija tiesības pieņemt noteikumus attiecīgajā jautājumā atbilstoši EKL 83. pantam. Prasītāja uzskata, ka tādējādi Padomei ir jāievēro sodu likumības princips. To pašu iemeslu dēļ Regulas Nr. 17 17. pantā Tiesai atzītā neierobežotā kompetence nevarētu kompensēt to, ka šīs pašas regulas 15. panta 2. punkts nav likumīgs. Prasītāja atgādina, ka, neraugoties uz šo kompetenci, vispirms jau Komisijai ir jānosaka naudas soda apmērs un administratīvā procesa laikā ir jānoskaidro faktiskie apstākļi. Turklāt prasītāja atgādina, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta neprecizitātes un kontroles kritēriju neesamības dēļ Kopienu tiesām piešķirtā neierobežotā kompetence zaudē savu nozīmi. Visbeidzot prasītāja norāda, ka attiecīgajām personām nevar prasīt, lai tās sistemātiski iesniegtu prasību tiesā tāpēc, ka tiesiskais regulējums, kas paredz naudas soda uzlikšanu, ir nepietiekami skaidrs. Prasītāja piebilst – ja Kopienu tiesnesis labotu likumdevēja kļūdas, tiktu pārkāpti uzdevumi, kas izvirzīti judikatūrai, un šo rīcību varētu apstrīdēt saistībā ar EKL 7. panta 1. punktu.

51 Komisija uzskata, ka prasītājas argumentācija nav pamatota.

52 Komisija uzsver, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ir skaidrs un nepārprotams tiesiskais pamats, kas ļauj uzņēmumiem pietiekami precīzi paredzēt to rīcības iespējamās sekas.

53 Turklāt Komisija atgādina, ka tai piešķirtās izvērtēšanas pilnvaras ir jāizmanto, ievērojot minētajā pantā noteiktos pārkāpuma smaguma un ilguma kritērijus, Kopienu tiesību vispārējos principus, it īpaši samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūru. Tādējādi Komisija apgalvo, ka tai minētie principi ir jāievēro ikreiz, kad tā izmanto savu diskrecionāro varu (attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑15/99 BruggRohrsysteme/Komisija, Recueil, II‑1613. lpp., 149. un turpmākie punkti, un 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑224/00 ArcherDaniels Midland un Archer Daniels MidlandIngredients/Komisija, Recueil, II‑2597. lpp., 69., 207., 281. un 308. punkts; ģenerāladvokāta Ruisa Harabo Kolomera [Ruiz Jarabo Colomer] secinājumus, kas sniegti lietās, kurā ir taisīts Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., I‑133. lpp., 96. un turpmākie punkti).

54 Pretēji prasītāja apgalvojumiem no šī sprieduma 43. punktā minētā sprieduma lietā BMW Belgium u.c./Komisija šajā sakarā nevajadzētu secināt, ka šī kontrole neattiecas uz lēmumu par to, vai uzlikt naudas sodu vai neuzlikt. Tas, ka Tiesa minētajā lietā bija atzinusi, ka Komisija var uzlikt naudas sodu mazumtirgotājiem, kaut arī Tiesa to nebija darījusi iepriekšējās lietās, nenozīmē, ka Komisijas pilnvaras lemt par to, vai uzlikt naudas sodu, ir neierobežotas, jo šīs pilnvaras ir jāizmanto, pamatojoties uz objektīviem iemesliem, kas atbilst tā noteikuma mērķim, kas Komisijai piešķir minētās pilnvaras.

55 Prasītājai nav pamata atsaukties uz to, ka Lēmums ir “pārsteiguma lēmums”, jo naudas soda preventīvā funkcija nozīmē, ka uzņēmumiem netiek dota iespēja naudas sodu aprēķināt iepriekš un salīdzināt to ar iepriekš aprēķināto peļņu. Komisija atgādina, ka jebkurā gadījumā prasītājai nebija pamata tiesiski paļauties uz to, ka tai netiks uzlikts naudas sods, kas augstāks par visaugstākajiem naudas sodiem, kuras uzlikti par pārkāpumiem (šī sprieduma 46. punktā minētais spriedums lietā LR AF 1998/Komisija, 241. punkts, un šī sprieduma 53. punktā minētais spriedums lietā Archer Daniels Midland un Archer DanielsMidland Ingredients, 63. un 64. punkts).

56 Turklāt Pirmās instances tiesas neierobežotā kompetence, kā arī Pamatnostādņu, kas tika atzītas par saderīgām ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, pieņemšana 1998. gada janvārī ir pretrunā prasītājas nostājai, saskaņā ar kuru naudas soda noteikšana bija patvaļīga un nepārredzama.

57 Padomei nevar pārmest arī to, ka tā nodevusi kompetenci Komisijai, tādējādi pārkāpjot Līgumu, jo Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, ņemot vērā tajā minētos kritērijus, ko ir interpretējušas Kopienu tiesas, un prasību ievērot Kopienu tiesību vispārējos principus, ir pietiekami noteikts juridiskais pamats saistībā ar mērķi, kas izvirzīts naudas sodu uzlikšanai. Līdz ar to iebildei, kas balstīta uz to, ka Pamatnostādnes nevarētu kompensēt to, ka nav pieņemta šāda norma, nav nozīmes. Turklāt Pamatnostādnes ir uzlabojušas tiesisko drošību un lēmumu pieņemšanas procedūras pārredzamību.

58 Visbeidzot, attiecībā uz naudas sodu apmēra palielināšanu pēdējo gadu laikā Komisija norāda, ka, pirmkārt, kopš 60. gadiem ir palielinājies uzņēmumu apgrozījums, kas pats par sevi attaisno apstrīdētajā normā Komisijai piešķirto rīcības brīvību, un ka, otrkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique diffusionfrançaise u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 108. un 109. punkts; šī sprieduma 46. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā LR AF 1988/Komisija, 237. punkts, un 2001. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98 un T‑207/98 Tate & Lyle u.c./Komisija, Recueil, II‑2035. lpp., 144. un 145. punkts) Komisijai ir jābūt iespējai paaugstināt naudas sodu apmēru, lai pastiprinātu to preventīvo ietekmi. Šī diskrecionārā vara tomēr nav neierobežota, un Tiesa un Pirmās instances tiesa var pārbaudīt, vai Komisijas paaugstinātie naudas sodi attaisno attiecīgas intereses (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑334/94 Sarrió/Komisija, Recueil, II‑1439. lpp., 323.–335. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑16/99 Lögstör Rör/Komisija, Recueil, II‑1633. lpp., 251. punkts). Visbeidzot, tā norāda, ka, neraugoties uz šo naudas sodu apmēra paaugstināšanu, acīmredzami, smagi un ilgstoši pārkāpumi joprojām tiek izdarīti salīdzinoši bieži.

59 Padome, kas iestājusies lietā, uzskata, ka iebilde par Regulas Nr. 17 15. panta prettiesiskumu ir jānoraida kā nepamatota. Padome atzīst, ka naudas sodam, pat ja runa ir par sodu, kam nepiemīt krimināltiesisks raksturs, ir jābūt balstītam uz skaidru un nepārprotamu tiesisko pamatu. Padome tomēr uzskata, ka Regulas Nr. 17 15. pants atbilst šai prasībai. Turklāt tā atgādina, ka nullapoena sine lege principu ir paredzēts piemērot tikai kriminālsodiem, par kādiem atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 4. punktam nevar uzskatīt naudas sodus, kas uzlikti saskaņā ar tā paša panta 2. punktu. Prasības, kas saistītas ar šo principu, līdz ar to nevar piemērot šajā gadījumā (šī sprieduma 37. punktā minētais spriedums lietā Maizena, 14. punkts; Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1995. gada 9. februāra spriedums lietā Welch/Apvienotā Karaliste, A sērija, Nr. 307).

60 Turklāt Padome uzskata, ka soda lielums ir pietiekami konkrēts, jo Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts paredz naudas soda maksimālo apmēru atkarībā no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma. Absolūts maksimālais apmērs netika noteikts, ņemot vērā to, ka Komisijas lēmumi attiecas uz īpašiem gadījumiem. Komisijai piešķirtās izvērtēšanas pilnvaras, kas nebūt nav absolūtas, ir ierobežotas, jo tai obligāti ir jāņem vērā ar pārkāpuma smagumu un ilgumu saistītie kritēriji, kas ir paredzēti minētajā pantā. Komisijai ir jāievēro arī samērīguma un nediskriminācijas princips.

61 Padome uzskata, ka būtu grūti paredzēt vēl sīkāku tiesisko regulējumu, kas ļautu ņemt vērā apstākļus, kas raksturīgi katram pārkāpumam, un nodrošināt pietiekami preventīvu ietekmi. Pirmās instances tiesa nekad nav apšaubījusi Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta spēkā esamību un drīzāk to ir apstiprinājusi (šī sprieduma 58. punktā minētais spriedums lietā Tate & Lyle u.c./Komisija, 98.–101. punkts).

62 Attiecībā uz prasītājas iebildumu par to, ka Komisijas praksei ir raksturīgas ļoti lielas atšķirības uzlikto naudas sodu apmēros, kā arī pēkšņa un nesena naudas sodu apmēra paaugstināšana, Padome norāda, ka šie secinājumi tikai atspoguļo to, ka attiecīgajiem uzņēmumiem ir atšķirīgs apgrozījums un ka attiecīgo uzņēmumu lielums pieaug.

63 Būtu arī kļūdaini apgalvot, ka Komisija vienlaicīgi pilda izmeklēšanas, apsūdzības izvirzītājas un tiesas spriešanas funkcijas, ņemot vērā to, ka tās darbība ir pakļauta neierobežotai kontrolei un ka tādējādi to nevar uzskatīt par tiesnesi un lietas dalībnieku.

64 Tas pats attiecas uz apgalvojumu, ka Padome deleģēja Komisijai savu kompetenci naudas sodu noteikšanā. Padome atgādina, ka, tai īstenojot savu kompetenci, Komisijai tika deleģēta tikai kompetence pieņemt lēmumus, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu. Šāda deleģēšana atbilst EKL 202. panta trešajam ievilkumam.

65 Visbeidzot, Padome vērš uzmanību uz to, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, dalībvalstīs, it īpaši Zviedrijā un Vācijā, pastāv līdzīgas normas.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

66 Jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka sodu likumības princips ir nenovēršami saistīts ar tādu Kopienu tiesību vispārējo principu kā tiesiskās drošības princips, saskaņā ar kuru jebkuram Kopienu tiesiskajam regulējumam, it īpaši, ja tas nosaka vai ļauj noteikt sodu, ir jābūt skaidram un precīzam, lai attiecīgajām personām nepārprotami būtu zināmas no tā izrietošās tiesības un pienākumi un lai tās varētu veikt atbilstošus pasākumus (šajā sakarā skat. Tiesas 1981. gada 9. jūlija spriedumu lietā 169/80 GondrandFrères un Garancini, Recueil, 1931. lpp., 17. punkts; šī sprieduma 37. punktā minēto spriedumu lietā Maizena, 15. punkts; 1996. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑143/93 van Es Douane Agenten, Recueil, I‑431. lpp., 27. punkts, un šī sprieduma 35. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās X, 25. punkts).

67 Šis princips, kas ir daļa no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām un kas ir nostiprināts vairākos starptautiskos līgumos, piemēram, ECTK 7. pantā, attiecas gan uz krimināltiesiska rakstura normām, gan īpašiem administratīviem instrumentiem, kas nosaka vai ļauj noteikt administratīvus sodus (skat. šī sprieduma 37. punktā minēto spriedumu lietā Maizena, 14. un 15. punkts un minētā judikatūra). Tas attiecas ne tikai uz normām, kas nosaka pārkāpumu veidojošos elementus, bet arī uz normām, kuras definē sekas, ko rada pirmo minēto normu pārkāpums (šajā sakarā skat. šī sprieduma 35. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās X, 22. un 25. punkts).

68 Šajā sakarā jānorāda, ka ECTK 7. panta 1. punkts nosaka:

“Nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu noziedzīgā nodarījumā tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas saskaņā ar izdarīšanas brīdī spēkā esošajām nacionālajām un starptautiskajām tiesību normām, netika atzīta par noziedzīgu nodarījumu. Tāpat nedrīkst piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija piemērojams noziedzīgā nodarījuma brīdī.”

69 Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzskata, ka no šīs normas izriet, ka likumam ir skaidri jādefinē pārkāpumi un par tiem paredzētie sodi. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma un vajadzības gadījumā, izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība (ECT 2000. gada 22. jūnija spriedums lietā Coëme/Beļģija, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, 145. punkts).

70 Padome apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nevar balstīties uz ECTK 7. panta 1. punktu un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, kas attiecas uz šo pantu, lai analizētu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta likumīgumu, jo Regulas Nr. 17 15. panta 4. punkts nosaka, ka lēmumiem, ko Komisija ir pieņēmusi saskaņā ar 15. panta 2. punktu, nepiemīt krimināltiesisks raksturs.

71 Nelemjot par to, vai saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisijas uzlikto naudas sodu rakstura vai smaguma pakāpes dēļ ECTK 7. panta 1. punkts ir piemērojams attiecībā uz šādiem sodiem, ir jāsecina, ka, pat pieņemot, ka ECTK 7. panta 1. punkts ir piemērojams šādiem sodiem, no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka, lai izpildītu minētās normas prasības, normām, saskaņā ar kurām ir uzlikti šie sodi, nav jābūt tik precīzām, ka sekas, kas varētu rasties šo normu pārkāpuma rezultātā, būtu absolūti precīzi paredzamas.

72 Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra paredz, ka plaši formulētas normas nebūt nerada ECTK 7. panta pārkāpumu un tas, ka likums piešķir izvērtēšanas pilnvaras, pats par sevi nav pretrunā prasībai par paredzamību, ja vien šādu pilnvaru izmantošanas apjoms un kārtība, ņemot vērā attiecīgo leģitīmo mērķi, ir pietiekami skaidri definēts, lai indivīdam nodrošinātu atbilstošu aizsardzību pret patvaļu (šī sprieduma 36. punktā minētais ECT spriedums lietā Margareta un Roger Andersson/Zviedrija, 75. punkts). Šajā sakarā papildus paša likuma tekstam Eiropas Cilvēktiesību tiesa ņem vērā to, vai izmantotie, bet neskaidrie jēdzieni ir precizēti pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā (1995. gada 27. septembra spriedums lietā G/Francija, A sērija, Nr. 325‑B, 25. punkts).

73 Tas vien, ka tiek ņemtas vērā dalībvalstu kopējās konstitucionālās tradīcijas, neko nemaina tāda Kopienu tiesību vispārējā principa interpretācijā, par kādu ir uzskatāms sodu likumības princips. Attiecībā uz prasītājas argumentiem, kas balstīti uz Bundesverfassungsgerich 2002. gada 20. marta spriedumu (šī sprieduma 47. punkts), pat ja pieņem, ka tas varētu būt saistīts ar naudas sodiem, kas uzņēmumiem uzlikti par konkurences tiesību normu pārkāpumu, un pamatojoties uz GWB 81. panta 2. punktu, kurā nav neviena noteikuma, kas būtu līdzīgs Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam, ir jānorāda, ka par dalībvalstīm kopēju konstitucionālu tradīciju nevar spriest, ņemot vērā tiesisko situāciju tikai vienā valstī. Šajā sakarā, kā uz to vērš uzmanību Padome, kurai šajā jautājumā prasītāja neiebilst, tieši pretēji jānorāda, ka atbilstošās citu dalībvalstu tiesības attiecībā uz tādu administratīvu sodu uzlikšanu kā tie, kas uzlikti par valsts konkurences tiesību normu pārkāpumu, paredz tādus pašus ierobežojumus, kādi ir noteikti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, vai pat kritērijus, kas vienādi ar vai līdzīgi tiem, kurus paredz minētā Kopienu tiesību norma, Padomei šajā sakarā minot Zviedrijas Karalistes piemēru.

74 Ņemot vērā sodu likumības principu, ko ir atzinusi Kopienu Tiesa atbilstoši ECTK sniegtajām norādēm un dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām, attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta likumīgumu ir jāsecina, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Komisijai nav piešķirtas neierobežotas izvērtēšanas pilnvaras, lai noteiktu naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumu.

75 Pats Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ierobežo Komisijas izvērtēšanas pilnvaras. Pirmkārt, nosakot, ka “Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām soda naudas no [EUR 1000] līdz EUR 1 000 000 vai lielākā apmērā, nepārsniedzot 10 % no iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ko realizējis katrs uzņēmums, kurš piedalījies pārkāpumā”, tas paredz naudas sodu maksimālo apmēru atkarībā no attiecīgo uzņēmumu apgrozījuma, proti, atkarībā no objektīva kritērija. Tādējādi, kaut arī, kā norāda prasītāja, nepastāv absolūts maksimālais apmērs, kas ir piemērojams visiem konkurences tiesību normu pārkāpumiem, uzliekamajiem naudas sodiem tomēr ir paredzēts skaitļos izsakāms un absolūts maksimālais apmērs, kas aprēķināms katram atsevišķam uzņēmumam katra atsevišķa pārkāpuma gadījumā, līdz ar to naudas soda maksimālo apmēru, ko var noteikt konkrētam uzņēmumam, ir iespējams noteikt iepriekš. Otrkārt, šī norma paredz, ka Komisija katrā atsevišķā gadījumā naudas sodus nosaka, ņemot “vērā ne tikai pārkāpuma smagumu, bet vēl arī tā ilgumu”.

76 Kaut arī šie divi kritēriji patiešām Komisijai dod plašas izvērtēšanas pilnvaras, runa tomēr ir par kritērijiem, ko citi likumdevēji izvirzījuši līdzīgās normās, kuras ļauj Komisijai noteikt sodus, ņemot vērā attiecīgās rīcības prettiesiskuma pakāpi. Tādējādi šajā posmā ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, kas tomēr Komisijai piešķir zināmas izvērtēšanas pilnvaras, definē kritērijus un robežas, kuras tai ir jāievēro, īstenojot savas pilnvaras saistībā ar naudas sodiem.

77 Turklāt ir jānorāda, ka, lai noteiktu naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, kas ir pilnveidoti Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūrā.

78 Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, iepriekš aprakstītās Komisijas izvērtēšanas pilnvaru robežas attiecas arī uz lēmumu par to, vai uzlikt naudas sodu, īpaši, ja Komisija piemēro Paziņojumu par sadarbību, kura spēkā esamība nav apstrīdēta. Tādējādi tas, ka spriedumā, ko iepriekš ir minējis prasītājs (šī sprieduma 43. punktā minētais spriedums lietā BMW Belgium u.c./Komisija, 53. punkts), Tiesa ir atzinusi, ka Komisija, kaut arī iepriekš līdzīgās lietās tā nav uzskatījusi par vajadzīgu dažiem uzņēmumiem uzlikt naudas sodu, nezaudē šīs pilnvaras, kas skaidri atzītas Regulā Nr. 17, ja nosacījumi, kas izvirzīti minēto pilnvaru izmantošanai, ir izpildīti, nenozīmē, ka Komisijai ir piešķirtas izvērtēšanas pilnvaras neuzlikt naudas sodu, neievērojot, pirmkārt, to, ka Komisijai pašai ir jāierobežo savu no Pamatnostādnēm un Paziņojuma par sadarbību izrietošo izvērtēšanas pilnvaru īstenošana, un, otrkārt, neievērojot vispārējos tiesību principus, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu, kā arī, vispārīgi ņemot, EKL 81. un 82. panta lietderīgo iedarbību un brīvas konkurences principu, kas izriet no EKL 4. panta 1. punkta.

79 Jāpiebilst arī tas, ka saskaņā ar EKL 229. pantu un Regulas Nr. 17 17. pantu Tiesai un Pirmās instances tiesai ir neierobežota kompetence lemt par sūdzībām, kas celtas par lēmumiem, ar kuriem Komisija nosaka naudas sodus, un tādējādi tā var ne tikai atcelt Komisijas pieņemtos lēmumus, bet arī atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu. Tādējādi Komisijas administratīvo praksi pilnībā kontrolē Kopienu tiesnesis. Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, veicot šo kontroli, Kopienu Tiesa nepārsniedz savu kompetenci un nepārkāpj EKL 7. panta 1. punktu, ņemot vērā to, ka, pirmkārt, šāda kontrole ir tieši paredzēta iepriekš minētajās normās, kuru spēkā esamība nav apstrīdēta, un, otrkārt, Kopienu tiesnesis to īsteno, ievērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzētos kritērijus. Tādējādi Kopienu Tiesas īstenotā kontrole precīzi ļāva, izmantojot pastāvīgo un publicēto judikatūru, noskaidrot neskaidros jēdzienus, kas varēja būt iekļauti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā.

80 Pamatojoties uz kritērijiem, kas minēti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un precizēti Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūrā, pati Komisija ir izveidojusi zināmu un pieejamu administratīvo praksi. Kaut arī Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav uzskatāma par juridisko pamatu naudas sodu uzlikšanai konkurences jomā (skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedumu lietā T‑241/01 Scandinavian AirlinesSystem/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 87. punkts un minētā judikatūra), atliek vien secināt, ka saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu Komisija nevar līdzīgās situācijās piemērot atšķirīgus noteikumus vai atšķirīgās situācijās piemērot līdzīgus noteikumus, ja vien šāda tās rīcība nav objektīvi pamatota (Tiesas 1984. gada 13.decembra spriedums lietā 106/83 Sermide, Recueil, 4209. lpp., 28. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94 BPB deEendracht/Komisija, Recueil, II‑1129. lpp., 309. punkts).

81 Turklāt atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Komisija var jebkurā brīdī koriģēt naudas soda apmēru, ja, piemērojot Kopienu konkurences tiesību normas, tas ir nepieciešams (šī sprieduma 58. punktā minētais spriedums lietā Musique diffusion française u.c./Komisija, 109. punkts, un šī sprieduma 46. punktā minētais spriedums lietā LRAF 1998/Komisija, 236. un 237. punkts), un tādējādi var uzskatīt, ka šādas izmaiņas administratīvajā praksē objektīvi attaisno mērķis vispārīgi novērst Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumus. Līdz ar to neseno naudas sodu apmēra paaugstināšanu, uz ko norāda un ko apstrīd prasītāja, pašu par sevi nevar uzskatīt par prettiesisku, ņemot vērā sodu likumības principu, jo nav pārkāptas atļautās paaugstināšanas robežas, kas noteiktas Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, kā to interpretējušas Kopienu tiesas.

82 Turklāt ir jāņem vērā tas, ka, lai nodrošinātu pārredzamību un lai palielinātu attiecīgo uzņēmumu tiesisko drošību, Komisija publicēja Pamatnostādnes, kurās tā izklāstīja aprēķināšanas metodi, ko tā izmanto katrā attiecīgā gadījumā. Šajā sakarā Tiesa atzina, ka, pieņemot šādas uzvedības normas un ar to publikāciju paziņojot, ka turpmāk tās piemēros gadījumiem, uz kuriem tās attiecas, Komisija pati ierobežo savu izvērtēšanas pilnvaru īstenošanu un tai nevajadzētu atkāpties no šīm normām, lai izvairītos no tā, ka attiecīgā gadījumā pati varētu tikt sodīta par tādu tiesību vispārējo principu kā vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu. Turklāt Pamatnostādnes, kaut arī tās nav uzskatāmas par Lēmuma juridisko pamatu, vispārīgi un abstrakti nosaka metodoloģiju, ko Komisija izmantojusi, lai noteiktu ar minēto Lēmumu uzlikto naudas sodu apmēru, un tā rezultātā nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P DanskRørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 211. un 213. punkts). No iepriekš izklāstītā izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, nevar uzskatīt, ka Pamatnostādņu pieņemšana, ciktāl Komisija tās ir pieņēmusi saskaņā ar noteikumiem, kurus paredz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, nebija Komisijas kompetencē, jo tādā veidā vienkārši tika precizētas Komisijas izvērtēšanas pilnvaru īstenošanas robežas, ko jau paredz minētā norma.

83 Tādējādi, ņemot vērā dažādus iepriekš minētus apstākļus, saprātīgs uzņēmums, vajadzības gadījumā saņemot juridisku padomu, var pietiekami precīzi paredzēt metodi un kārtību, kādā nosaka naudas sodu lielumu par tā attiecīgu rīcību. Tas, ka šim uzņēmumam iepriekš nav precīzi zināms naudas sodu apmērs, ko Komisija uzliks katrā atsevišķā gadījumā, nav uzskatāms par sodu likumīguma principa pārkāpumu, jo pārkāpumu smaguma dēļ, par kuru Komisija ir spiesta uzlikt sodu, mērķis apkarot un novērst pārkāpumus attaisno to, ka uzņēmumiem netiek dota iespēja novērtēt peļņu, ko tie gūs, piedaloties pārkāpumā, jau iepriekš ņemot vērā naudas soda apmēru, kurš tiem tiktu uzlikts par šo prettiesisko rīcību.

84 Tādējādi, kaut arī uzņēmumi iepriekš nevar precīzi zināt naudas sodu apmēru, ko Komisija noteiks katrā atsevišķā gadījumā, ir jānorāda, ka – atbilstoši EKL 253. pantam – lēmumā, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, Komisijai, neraugoties uz vispārzināmo situāciju, kurā lēmums ir pieņemts, ir jānorāda pamatojums attiecībā uz uzliktā naudas soda apmēru un šajā nolūkā izvēlēto metodi. Šajā pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jāizklāsta Komisijas argumentācija, lai ieinteresētajām personām būtu zināmi iemesli, kuru dēļ tika veikti pasākumi, lai izvērtētu iespēju vērsties Kopienu tiesā un attiecīgā gadījumā ļautu tai īstenot kontroli.

85 Visbeidzot, par nepamatotu ir jāuzskata arguments, ka, paredzot naudas soda tiesisko regulējumu atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta noteikumiem, Padome faktiski Komisijai nodeva kompetenci, kas tai ir piešķirta saskaņā ar Līgumu, pārkāpjot EKL 83. un 229. pantu.

86 Pirmkārt, kā tas izklāstīts iepriekš, kaut arī Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts piešķir Komisijai plašas izvērtēšanas pilnvaras, šis punkts tomēr ierobežo to īstenošanu, paredzot objektīvus kritērijus, kuri Komisijai ir jāņem vērā. Otrkārt, kā tiesas sēdē uz to vērsa uzmanību Padome, ir jāatgādina, ka Regula Nr. 17 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 83. panta 1. punktu, kas paredz, ka “[r]egulas vai direktīvas, kas vajadzīgas, lai īstenotu 81. un 82. pantā izklāstītos principus, pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, [..] pieņem Padome”. Šo regulu vai direktīvu mērķis saskaņā ar EKL 83. panta 2. punkta a) un d) apakšpunktu ir attiecīgi “nodrošināt [EKL] 81. panta 1. punktā un 82. pantā noteikto aizliegumu ievērošanu, paredzot naudas sodu un kavējuma naudu,” un “noteikt Komisijas un Tiesas funkcijas, piemērojot šajā punktā izklāstītos noteikumus”. Jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 211. panta pirmo ievilkumu Komisija “nodrošina to, ka piemēro šo Līgumu un īsteno pasākumus, ko saskaņā ar šo Līgumu ir noteikušas iestādes,” un ka saskaņā ar šī paša panta trešo ievilkumu tā “īsteno pastāvīgas lēmējtiesības”.

87 No iepriekš minētā izriet – nevar uzskatīt, ka pilnvaras uzlikt naudas sodus par EKL 81. un 82. panta pārkāpumu jau sākotnēji ir tikušas piešķirtas Padomei, kas tās nodevusi vai kuru īstenošanu tā deleģējusi Komisijai EKL 202. panta trešā ievilkuma nozīmē. Saskaņā ar iepriekš citētajiem Līguma noteikumiem šīs pilnvaras ir saistītas ar attiecīgajām Komisijas funkcijām nodrošināt Kopienu tiesību piemērošanu un šīs funkcijas attiecībā uz EKL 81. un 82. panta piemērošanu ir precizētas, nostiprinātas un formāli izklāstītas Regulā Nr. 17. Pilnvaras uzlikt naudas sodus, ko šī regula piešķir Komisijai, tādējādi izriet no pašā Līgumā paredzētā, un to mērķis ir ļaut efektīvi īstenot minētajos pantos paredzētos aizliegumus (šajā sakarā skat. šī sprieduma 58. punktā minēto spriedumu lietā Tate & Lyle u.c./Komisija, 133. punkts). Tādējādi prasītājas arguments ir jānoraida.

88 No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka iebilde par prettiesiskumu, kas izvirzīta attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, ir jānoraida kā nepamatota.

B – Par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta interpretāciju, ņemot vērā sodu likumības principu

89 Gadījumā, ja Pirmās instances tiesa Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu neatzītu par prettiesisku, prasītāja pakārtoti apgalvo, ka šī norma būtu jākonkretizē un jāinterpretē sašaurināti, ņemot vērā sodu likumības principu, tāpat kā Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi un judikatūru, kas attiecas uz EKL 81. un 82. pantu. Šajā sakarā prasītāja izvirza dažus priekšlikumus, kuru mērķis ir nodrošināt to, lai naudas sods būtu pietiekami paredzams, un prasa atcelt Lēmumu.

90 Komisija un Padome uzskata, ka šie argumenti nav pamatoti.

91 Vispirms šajā sakarā pietiek konstatēt, ka prasītājas argumenti, kas izklāstīti pakāroti izvirzītajā tā pamata otrajā daļā, kas balstīts uz sodu likumības principa pārkāpumu, daļēji ir tie paši argumenti, kas jau iepriekš izvirzīti saistībā ar šī paša pamata pirmo daļu, ar tiem vēršoties pret Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi, kas saistīta ar Pamatnostādņu piemērošanu, un pret Lēmumu, ciktāl tajā ir atspoguļota šī prakse. Papildus tam, ka par Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi nevar iesniegt prasību par atcelšanu, ir jāatgādina, kā tas ir izklāstīts iepriekš, ka ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu nav pārkāpts sodu likumības princips un ka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse un Pamatnostādnes saskaņā ar Kopienu tiesu veikto kontroli tieši ir sekmējušas uzņēmumu tiesiskās drošības palielināšanu. Tādējādi Lēmumu nevajadzētu uzskatīt par prettiesisku tikai tāpēc, ka, to pieņemot, ir realizēta, kā tas tiek apgalvots, prettiesiska, ar naudas sodiem saistīta Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse. Līdz ar to šiem iebildumiem nevar piekrist.

92 Turklāt, ciktāl saistībā ar šo daļu prasītāja izvirza argumentus par to, ka Lēmumā, iespējams, nav norādīts pamatojums it īpaši saistībā ar pamatapmēra noteikšanu, pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu un naudas soda apmēra palielināšanu, lai nodrošinātu tam pietiekami preventīvu raksturu, ir jānorāda, ka šie argumenti būtībā attiecas uz trešo pamatu, kas ir īpaši saistīts ar jautājumu par Lēmuma pamatojumu un saistībā ar kuru tie arī ir jāaplūko.

93 Visbeidzot, atlikušie prasītājas argumenti ir saistīti ar vispārīgiem un teorētiskiem apsvērumiem par lēmumu pieņemšanas praksi, kas Komisijai būtu jāīsteno, par jaunām normām, kas Padomei būtu jāpieņem, kā arī par jauninājumiem jurisprudencē, ko Pirmās instances tiesai vajadzētu ieviest, un pret Lēmumu nav izvirzīta neviena juridiska rakstura iebilde, un tādējādi tie ir jānoraida.

94 Replikas rakstā un tiesas sēdē prasītāja piebilda, ka par apgrozījumu, uz kuru attiecas maksimālā naudas soda robeža, kas noteikta 10 % apmērā no apgrozījuma, kas realizēts iepriekšējā finanšu gadā pirms lēmuma par naudas soda uzlikšanu pieņemšanas, bija jāuzskata apgrozījums, kas realizēts attiecīgajā tirgū, nevis kopējais apgrozījums.

95 Ciktāl no šī apgalvojuma var secināt, ka prasītāja cenšas apstrīdēt Lēmumu daļā, kur tai ar šo Lēmumu ir uzlikts naudas sods, kas pārsniedz 10 % no apgrozījuma, kuru tā ir realizējusi metionīna tirgū tajā finanšu gadā, kas bija pirms Lēmuma pieņemšanas, pat nerodoties vajadzībai noskaidrot, vai šī argumentācija ir pieņemama saistībā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu un vai pastāv cieša saikne starp šo argumentāciju un vienu no prasības pieteikumā norādītajiem pamatiem, pietiek atgādināt, ka ne Regula Nr. 17, ne judikatūra, ne Pamatnostādnes neparedz, ka naudas soda apmērs ir jānosaka tieši atkarībā no ietekmētā tirgus lieluma, jo šis faktors ir tikai viens no daudziem apstākļiem, kas būtu jāņem vērā. No Regulas Nr. 17, kas ir interpretēta judikatūrā, izriet, ka uzņēmumam par konkurences tiesību pārkāpumu uzliktā naudas soda apmēram, kopumā vērtējot, ir jābūt samērīgam ar pārkāpumu, ņemot vērā pārkāpuma smagumu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedumu lietā T‑83/91 TetraPak/Komisija, Recueil, II‑755. lpp., 240. punkts, un pēc analoģijas 1997. gada 21. oktobra spriedumu lietā T‑229/94 DeutscheBahn/Komisija, Recueil, II‑1689. lpp., 127. punkts). Kā Tiesa ir apstiprinājusi šī sprieduma 58. punktā minētā sprieduma lietā Musique diffusion française u.c. 120. punktā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā ļoti daudzi apstākļi, kuru raksturs un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un tam raksturīgajiem apstākļiem (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering/Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 532. punkts).

96 Šajā sakarā ir jānorāda arī tas, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgā tiešā norāde uz attiecīgā uzņēmuma apgrozījumu, proti, robeža 10 % apmērā no apgrozījuma, kas Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēta naudas soda noteikšanai, attiecas uz uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kurš realizēts visā pasaulē (šajā sakarā skat. šī sprieduma 58. punktā minēto spriedumu lietā Musique diffusion française u.c., 119. punkts), nevis apgrozījumu, ko tas realizējis tirgū, kuru ietekmējusi ar konkurenci nesaderīgā sodītā darbība. No tā paša minētā sprieduma punkta izriet, ka šīs robežas mērķis ir novērst to, ka naudas sodi ir nesamērīgi ar uzņēmuma nozīmi tirgū kopumā (šī sprieduma 95. punktā minētais spriedums lietā JFE Engineering/Komisija, 533. punkts).

97 No iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.

98 Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kopumā.

II – Par otro pamatu, kas balstīts uz kļūdu novērtējumā, kas pieļauta attiecībā uz pārkāpuma vienoto un ilgstošo raksturu un tā ilgumu

99 Prasītāja galvenokārt apstrīd to, ka no 1986. gada februāra līdz 1999. gada februārim ir piedalījusies vienotā un ilgstošā pārkāpumā. Tā atzīst, ka piedalījās pārkāpumā no 1986. līdz 1988. gadam, kā arī pēc 1992. gada, bet apgalvo, ka, pirmkārt, ar konkurenci nesaderīgā prakse netika īstenota no 1988. līdz 1992. gadam un ka, otrkārt, tā noteikti tika izbeigta 1997. gadā. Pakārtoti prasītāja uzskata, ka Komisijai katrā ziņā vajadzēja ņemt vērā to, ka vienošanos darbība tika pārtraukta vismaz no 1988. līdz 1992. gadam, kā arī pēc 1997. gada.

A – Par pārkāpuma pārtraukšanu no 1988. līdz 1992. gadam

1. Lietas dalībnieku argumenti

100 Prasītāja uzskata, ka pēc tam, kad no aizliegtas vienošanās bija izstājusies Sumitomo, “visaugstākā līmeņa” sanāksmes un ar konkurenci nesaderīgās vienošanās tika pārtrauktas 1988. gadā, un tās tika atjaunotas tikai 1992. gadā.

101 Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka, Lēmuma 212. apsvērumā apstiprinot, ka, tā kā aizliegtas vienošanās dalībnieki nebija izpauduši savu nodomu grozīt vienošanās vai no tām atteikties, nevar uzskatīt par pierādītu to, ka no 1988. līdz 1992. gadam aizliegtas vienošanās darbība tika izbeigta, un Lēmuma 251. un turpmākajos apsvērumos norādot, ka, tā kā aizliegtas vienošanās dalībnieki nebija savstarpēji paziņojuši par savu nodomu izbeigt vienošanās, tad no tā būtu jāsecina, ka netika izstrādāta jauna aizliegta vienošanās, bet tikai organiski pilnveidota aizliegtas vienošanās kompleksā struktūra, – Komisija ir netieši atzinusi, ka tās rīcībā nebija tiešu pierādījumu par aizliegtas vienošanās pastāvēšanu no 1998. līdz 1992. gadam. Tādējādi Komisija ir balstījusies uz pieņēmumiem un, viņasprāt, neizbēgamu rīcību, neievērojot prasības, kas ir saistītas ar pierādījumu iesniegšanu un principu in dubio pro reo (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 354. punkts; 1978. gada 14. februāra spriedums lietā 27/76 United Brands/Komisija, Recueil, 207. lpp., 261.–266. punkts, un 1984. gada 28. marta spriedums apvienotajās lietās 29/83 un 30/83 CRAM un Rheinzink/Komisija, Recueil, 1679. lpp., 16. punkts). Turklāt savstarpēju paziņošanu par nodomu izbeigt aizliegtu vienošanos nekādā veidā nevar uzskatīt par apstākli, kas liecina par konkurences tiesībām pretējas vienošanās izbeigšanu (šī sprieduma 46. punktā minētais spriedums lietā LRAF 1998/Komisija 59. un turpmākie punkti). Tādējādi prasītājai nav jāpierāda, ka attiecīgajā laika posmā tā nav bijusi vienošanās dalībniece, bet gan Komisijai ir jāiesniedz pierādījumi, ka prasītāja faktiski tajā ir piedalījusies (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts).

102 Otrkārt, prasītāja pēc būtības uzsver, ka Komisija kļūdaini ir novērtējusi dažādus dokumentus, cenšoties pierādīt, ka no 1988. līdz 1992. gadam pastāvēja aizliegta vienošanās.

103 Šo apgalvojumu pamatojumam prasītāja norāda, ka, pirmkārt, Nippon Soda 2000. gada 23. februāra apsvērumos iekļautajā faktu izklāstā, uz kuru balstās Komisija, tikai vienu reizi ir minēts tas, ka no 1988. līdz 1990. gadam notika sanāksmes, kas līdz 1998. gada 13. maijam tika rīkotas dažādos veidos, satiekoties tikai sadarbības partneriem. Komisija nebija ņēmusi vērā to, ka NipponSoda paziņojumi attiecas, pirmkārt, uz to, ka “visaugstākā līmeņa” sanāksmes tika izbeigtas 1988. gadā, un, otrkārt, uz to, ka sadarbības partneru sanāksmes no 1988. līdz 1990. gadam attiecās tikai uz veidu, kādā dalībnieki var sevi aizsargāt no Monsanto konkurences, un uz to, kā tiek organizēta apmaiņa ar informāciju, kas nav atzīstama par konkurences tiesību pārkāpumu.

104 Otrkārt, attiecībā uz Nippon Soda iesniegto 1990. gada 5. maija paziņojumu (turpmāk tekstā – “1990. gada 5. maija paziņojums”), no kura Komisija secināja, ka 1989. gadā ir notikusi sanāksme, prasītāja tieši pretēji uzsver, ka šī dokumenta ievadā ir izklāstīti iemesli, kuru dēļ 1989. gadā tika pārtrauktas tirdzniecības sadarbības attiecības, proti, tas, ka starp Sumitomo, no vienas puses, un Degussa un Rhône‑Poulenc, no otras puses, pastāv domstarpības. Turklāt 1990. gada 5. maija paziņojumā ir norādīts, ka 1989. gada augusta sanāksmes mērķis bija pārliecināt Degussa nepārdot metionīnu ar atlaidi. No minētā paziņojuma tomēr izriet, ka Degussa kategoriski atraidīja visus pārliecināšanas mēģinājumus, jo tā komercdarbības mērķis bija konkurēt ar Monsanto un Sumitomo. Tādējādi šo sanāksmi labākajā gadījumā varētu uzskatīt vienīgi par Nippon Soda un Rhône‑Poulenc mēģinājumu pierunāt prasītāju piedalīties pārkāpumā, un tā jebkurā gadījumā pierāda, ka prasītājai nebija ar konkurenci nesaderīga nodoma.

105 No 1990. gada 5. maija paziņojuma Komisija nepamatoti ir secinājusi un Lēmuma 103.–106. apsvērumā norādījusi, ka tika piedāvāta iespēja rīkot jaunu sanāksmi, bet nav zināms, vai šāda sanāksme faktiski notika, kaut arī Nippon Soda savukārt norāda, ka nebija iespējams panākt kopīgu tirdzniecības cenas novērtējumu, ņemot vērā to, ka pati Rhône‑Poulenc nebija ieinteresēta kopīgajā cenu politikā.

106 Visbeidzot, 1990. gada 5. maija paziņojums liecināja par to, ka bija “pamats domāt, ka Degussa īpaši neinteresēja tas, ko Rhône‑Poulenc patiesībā domāja”. Līdz ar to prasītāja atzīst, ka šaubās par to, vai pamatots ir Lēmuma 106. apsvērumā izteiktais Komisijas apgalvojums, ka Degussa, Rhône‑Poulenc un NipponSoda 1989. un 1990. gadā tikās vairākas reizes, lai apspriestu cenas un tirgus rādītājus un lai izlemtu to, kādus kopīgus pasākumus veikt saistībā ar jauno tirgus situāciju. Prasītāja atgādina, ka Degussa savukārt citiem attiecīgajiem uzņēmumiem skaidri izteica savu nodomu neturpināt pildīt vienošanās.

107 Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija nav sniegusi pietiekamus juridiskus pierādījumus par to, ka prasītāja piedalījās pārkāpumā no 1990. līdz 1992. gadam. No Rhône‑Poulenc 2000. gada 5. decembra papildu paziņojuma izriet, ka 1990. gada 10. jūnija Degussa un Rhône‑Poulenc sanāksmes noslēgumā tikai tika nolemts sazināties ar Nippon Soda, lai apspriestu cenu pazemināšanu un regulārāku sanāksmju organizēšanu. Komisijas apgalvojums, ka 1986. gada aizliegta vienošanās netika izbeigta un ka Nippon Soda jau bija iesaistījusies šādu pasākumu veikšanā, līdz ar to ir kļūdains (Lēmuma 110. apsvērums).

108 Nippon Soda paziņojumā par 1990. gada 7. novembra sanāksmi Seulā (turpmāk tekstā – “paziņojums par 1990. gada 7. novembra sanāksmi”) nebija nevienas norādes attiecībā uz vienošanos par cenu paaugstināšanas paziņošanu vai īstenošanu, bet gan par to, ka Rhône‑Poulenc un Degussa neparedz cenu otrreizēju paaugstināšanu bez Monsanto dalības. No šī dokumenta nebūt arī nevar secināt, kā to apgalvo Komisija, ka cenas vienu reizi jau tika paaugstinātas, kā to apstiprina 1990. gada 5. maija paziņojums. Turklāt prasītāja pēc būtības apstiprina, ka nevar paļauties uz šī paziņojuma formulējumu, ņemot vērā to, ka runa bija nevis par oriģināleksemplāru, bet gan par tulkojumu, kas, iespējams, veikts no japāņu valodas, kā par to liecina tā iespiestā versija, kā arī acīmredzama kļūda gadā, kas attiecīgajā datumā norādīts kā “1998. gada novembris”.

109 Tāpat arī Komisija nevarēja pierādīt to, ka pastāvēja jebkāda vienošanās attiecībā uz 1991. gadu. Savā 1999. gada 26. maija paziņojumā Rhône‑Poulenc norādīja, ka 1991. gada sanāksmju “mērķis bija radīt un paaugstināt trīs konkurentu savstarpējo paļāvību”. Tādējādi šīs sanāksmes faktiski bija sagatavošanās sarunas, kas nenoslēdzās ar mēģinājumu noslēgt vienošanos vai vienoties par saskaņotām darbībām. Šī analīze turklāt ir apstiprināta Rhône‑Poulenc 2000. gada 5. decembra papildu paziņojumā.

110 Komisija apgalvo, ka tā ir sniegusi pietiekamus juridiskus pierādījumus par prasītājas dalību vienotā un ilgstošā pārkāpumā laika posmā no 1986. gada februāra līdz 1999. gada februārim, un atkārto savus apgalvojumus, kas iekļauti Lēmuma 96.–115., 212., 255. un 256. apsvērumā.

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

111 Jāsecina, ka prasītāja saistībā ar šo prasību neapstrīd to, ka ir piedalījusies divās, viņasprāt, atsevišķās aizliegtās vienošanās, proti, laika posmā no 1986. gada februāra līdz 1988. gada rudenim, kurā aizliegtas vienošanās dalībnieks bija arī japāņu ražotājs Sumitomo, un laika posmā no 1992. gada marta līdz 1997. gada oktobrim, proti, dienai, kurā, viņasprāt, pārkāpums tika izbeigts