ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
87

Runājot par to, vai no Regulas Nr. 1083/2006 mērķa un struktūras izriet, ka trīs mēnešu laika posma pārsniegšanas rezultātā Komisija zaudē pilnvaras lemt par dalībvalsts iesniegtu apstiprināšanas lūgumu, pirmkārt, ir jānorāda, ka, ja Komisijai būtu jāatturas no apstiprināšanas lūguma izvērtēšanas turpināšanas gadījumā, kad tā būtu pārsniegusi trīs mēnešu termiņu, tad tas galu galā apdraudētu dalībvalsts sākotnējā lūguma mērķi, proti, saņemt apstiprinājumu par ERAF vai Kohēzijas fonda finansiālo ieguldījumu tādu iemeslu dēļ, kas nav dalībvalsts kompetencē. Tāpat, ja Komisijai būtu jāuzsāk jauna novērtēšanas procedūra lielam projektam, kurai atkal būtu jāpiemēro trīs mēnešu termiņš, tad praksē tas tikai pasliktinātu šī termiņa ievērošanu, atliekot lēmuma par apstiprināšanas lūgumu pieņemšanu uz vēlāku laiku. Turklāt, tā kā minētā pārsniegšana nav uzskatāma par lūguma apstiprināšanu, kā jau tika norādīts, tad iespējamā lēmuma atcelšana, pamatojoties uz to, ka tas ir pieņemts pēc termiņa beigām, arī tikai pasliktinātu šī termiņa ievērošanu.
209

Šajā lietā, lai noteiktu attiecīgo pārkāpumu ilgumu, Komisija, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 210.–217. apsvēruma, ir pamatojusies uz šo pārkāpumu kvalificēšanu par vienotiem un turpinātiem pārkāpumiem. Minētā lēmuma 234. apsvēruma c) punktā tā uzskatīja, ka sniegtie pierādījumi apstiprina, ka pastāvēja regulāri kontakti, kas notika laikposmos ar pārtraukumiem atkarībā no dažādu dalībnieku vajadzībām, un Komisija no tā secināja, ka būtu mākslīgi tos sadalīt atsevišķos dažas dienas ilgos notikumos tādēļ, ka JPY LIBOR likmju noteikšanas process notiek reizi dienā. Šī lēmuma 234. apsvēruma d) punktā tā uzskatīja, ka zināšana par kontaktiem starp UBS, vēlāk Citi, un citu iesaistīto banku nozīmēja, ka Icap varēja pieņemt, ka šo parasto darījumu kopums par labu UBS, vēlāk Citi, varētu arī atbalstīt to mehānismu šo un citu banku starpā, uz ko attiecas minētie pārkāpumi.
99

Turklāt, kā iebildumu rakstā norādījis Parlaments, no visu iepirkumā ITS 08 ietverto sešpadsmit daļu apraksta izriet, ka vairākas no šīm daļām attiecas uz pakalpojumiem, kuri pēc rakstura ļoti atšķiras no 7. daļā paredzētajiem pakalpojumiem. Proti, 7. daļa attiecas uz informātikas pakalpojumu attīstību, to īstenošanu un uzturēšanu tādās jomās kā dokumentu pārvaldība vai tīmekļvietņu satura pārvaldība. Tomēr vairākas daļas nekādi nav saistītas ar šādu pakalpojumu izstrādi, bet attiecas uz tik dažādiem pakalpojumiem kā, piemēram, telekomunikācijas (2. daļa), palīdzība lietotājiem (3. daļa) vai izpēte, konsultācijas un īpašās zināšanas telekomunikāciju un drošības jomā (12. daļa). Līdz ar to no katras no šīm daļām apraksta skaidri izriet, ka prasītāja nevarēja atsaukties uz līdzvērtīgu interesi attiecībā uz visām šīm daļām, kas būtu pamatojusi nepieciešamību iegūt visus pieprasītos dokumentus līdz 2015. gada 31. janvārim.
16

Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Finanšu regulas 101. pantu publiskie līgumi ir atlīdzības līgumi, kas rakstiski noslēgti starp vienu vai vairākiem ekonomikas dalībniekiem un vienu vai vairākām līgumslēdzējām iestādēm par kustamu vai nekustamu aktīvu piegādi, būvdarbu veikšanu vai pakalpojumu sniegšanu, cenu pilnīgi vai daļēji maksājot no Eiropas Savienības budžeta. Atbilstoši šim pašam pantam šajos līgumos tostarp ietilpst “ēku līgumi”, kuri it īpaši attiecas uz nekustamā īpašuma iegādi vai nomu. Finanšu regulas 102. panta 1. punktā ir precizēts, ka “visi publiskie līgumi, kurus pilnīgi vai daļēji finansē no budžeta, ievēro pārredzamības [pārskatāmības], proporcionalitātes, vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principus”. It īpaši attiecībā uz noteikumiem par publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām Finanšu regulas 102. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “par visiem publiskā iepirkuma līgumiem rīko iespējami plašāko iepirkuma konkursu, izņemot, kad tiek izmantota pārrunu procedūra, kas minēta [Finanšu regulas] 104. panta 1. punkta d) apakšpunktā”.
40

Turklāt ir jānorāda, ka, ja, kā uzskata prasītāja, tās nodoms nav bijis radīt patērētāju apziņā asociāciju starp apstrīdēto preču zīmi un apzīmējumu “Tiger Energy Drink”, kuram, kā izriet no lietas materiāliem, ir augsta atpazīstamības pakāpe, tai nebūtu bijis šķēršļu, kā tā turpmāk, sākot no 2011. gada, ir darījusi, izmantojot apzīmējumu “Black Energy Drink”, tirgot savas preces, izvietojot uz to iepakojuma apzīmējumu, kas būtu pilnībā atšķirīgs no apzīmējuma “Tiger Energy Drink”.
78

Pirmajā no šiem dokumentiem (MD 176/14 RELEX), kura datums ir 2012. gada 3. februāris un kura nosaukums ir “Iran to have greater achievements in space industry – defence minister” (“Aizsardzības ministrs apgalvo, ka Irānai būs lielāki sasniegumi kosmosa nozarē”), tiek atspoguļots Irānas aizsardzības ministra paziņojums par IAO veiktu satelīta palaišanu, ko High Council of Space pārraudzībā ir projektējuši un uzbūvējuši prasītājas studenti. Saskaņā ar AIO direktora paziņojumu, kas arī ir pārņemts iepriekš minētajā dokumentā, runa ir par izmēģinājuma satelītu, kurš tiek kontrolēts no attāluma un kurš filmēšot Zemi ar lielāku precizitāti. Šis mikrosatelīts, kura svars ir 50 kg, esot dažādi pielietojams dažādās jomās, piemēram, meteoroloģijā, dabas katastrofu pārvaldībā, kā arī gaisa temperatūras un mitruma mērīšanā.
Savienības tiesas kompetencē ir izskatīt strīdu starp Eiropas Savienības Satelītcentru (SATCEN) un kādu tā bijušo līgumdarbinieku, kurā pēdējais minētais lūdz atcelt vairākus attiecībā uz viņu pieņemtus lēmumus, tostarp it īpaši lēmumus par atcelšanu no amata uz laiku, disciplinārlietas uzsākšanu un atstādināšanu no amata, kā arī atlīdzināt zaudējumus. Šī kompetence attiecīgi saistībā ar apstrīdēto lēmumu tiesiskuma pārbaudi izriet no LESD 263. panta un saistībā ar prasījumiem Savienības ārpuslīgumiskās atbildības jomā – no LESD 268. panta, kas aplūkots kopā ar LESD 340. panta otro daļu, ņemot vērā LES 19. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu.

Apstāklis, ka apstrīdētie lēmumi iekļaujas tādas struktūras darbībā, kas rīkojas kopējās ārpolitikas un drošības politikas (KĀDP) jomā, pats par sevi nevar izraisīt to, ka Savienības tiesas zaudē kompetenci izskatīt strīdu. Šajā ziņā ar LES 24. panta 1. punkta otrās daļas pēdējo teikumu un LESD 275. panta pirmo daļu ir ieviesta atkāpe no noteikuma par vispārējo kompetenci, kas LES 19. pantā ir piešķirta Eiropas Savienības Tiesai, lai nodrošinātu, ka tiek ievērots tiesiskums Līgumu interpretēšanā, līdz ar to iepriekš minētās tiesību normas ir interpretējamas šauri. Tāpat arī, lai gan Hartas 47. pants nevar Eiropas Savienības Tiesai piešķirt kompetenci, ja Līgumos tā ir izslēgta, efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips tomēr nozīmē, ka Savienības tiesu kompetences izslēgšana KĀDP jomā ir interpretējama šauri. Turklāt lēmumi par atcelšanu no amata uz laiku, disciplinārlietas uzsākšanu un atstādināšanu no amata ir pilnībā personāla vadības akti, kas, ņemot vērā to pieņemšanas iemeslus un mērķus, kā arī to pieņemšanas kontekstu, nav vērsti ne uz to, lai sekmētu KĀDP vadīšanu, definēšanu vai īstenošanu LES 24. panta 2. punkta izpratnē, ne arī konkrētāk uz to, lai pildītu SATCEN uzdevumus, kuri ir saistīti ar KĀDP. Šajā kontekstā Lēmuma 2009/747, par SATCEN Civildienesta noteikumiem VII nodaļā un IX pielikumā ir paredzēti disciplināri pasākumi, kas ir līdzīgi tiem, kādi ir paredzēti Civildienesta noteikumu VI sadaļā un IX pielikumā.

Tādējādi ir jāuzskata, ka strīds ir līdzīgs strīdiem starp Savienības iestādi vai struktūru, kura nav saistīta ar KĀDP, un vienu no tās ierēdņiem vai darbiniekiem, kas var tikt ierosināti Savienības tiesās saskaņā ar LESD 270. pantu. Nevar uzskatīt, ka atkāpe no Eiropas Savienības Tiesas kompetences KĀDP jomā ir tik plaša, ka izslēdz Savienības tiesas kompetenci pārbaudīt tādu apstrīdēto lēmumu tiesiskumu, ko ir pieņēmusi kāda Savienības struktūra, pat ja Savienības tiesas kompetencē ir pārbaudīt identisku tiesību aktu tiesiskumu saistībā ar to saturu, mērķiem, kādi tajos ir izvirzīti, procedūru, kādā tie tiek pieņemti, un kontekstu, kas saistīts ar šo pieņemšanu, ja šādi akti attiecas uz Savienības iestādi vai struktūru, kuras uzdevums nav saistīts ar KĀDP. Jebkāda cita interpretācija ar KĀDP saistītas Savienības struktūras darbinieku izslēgtu no Savienības darbiniekiem piedāvātās tiesību aizsardzības tiesā sistēmas, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu.

(skat. 83.‑85., 91., 93., 95.‑97. un 99. punktu)
Ņemot vērā specifiskumu, kas raksturīgs tiesvedībām saistībā ar Savienības publiskajiem iepirkumiem, prasībai par zaudējumu atlīdzību ar mērķi panākt tāda kaitējuma atlīdzinājumu, ko noraidītais pretendents esot cietis sakarā ar pārkāpumiem, ko iestāde, kas darbojas līgumslēdzējas iestādes statusā, esot pieļāvusi iepirkuma procedūrā, nav nedz tāds pats priekšmets, nedz tai ir tādas pašas tiesiskas un finansiālas sekas kā prasībai atcelt lēmumu, ar kuru noraidīts minētā pretendenta piedāvājums, un tādējādi minētā lēmuma sekas ar to nevar tikt atceltas.

Pirmkārt, ja prasība atcelt tiesību aktu ir paredzēta, lai sodītu par juridiski saistoša tiesību akta prettiesiskumu, prasības par zaudējumu atlīdzību mērķis ir lūgt atlīdzināt zaudējumus, kas nodarīti ar aktu vai prettiesisku rīcību, kurā ir vainojama kāda Savienības iestāde vai struktūra. Pretendenta prasība atcelt tiesību aktu attiektos tikai uz lēmumu par tā piedāvājuma noraidījumu un līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu citam pretendentam un, ja Savienības tiesa to apmierinātu, vienīgais iznākums būtu minētā lēmuma atcelšana. Savukārt, ceļot prasību par zaudējumu atlīdzību, pretendents vēlas panākt nevis šī lēmuma atcelšanu, bet to zaudējumu atlīdzību, kas, iespējams, tam radušies tā pieņemšanas dēļ. Tātad pretendents ar šo prasību par zaudējumu atlīdzību nevēlas sasniegt rezultātu, kas būtu salīdzināms vai pat identisks ar to, ko parasti vēlas panākt, ceļot prasību atcelt tiesību aktu.

Otrkārt, prasība atcelt tiesību aktu un prasība par zaudējumu atlīdzību neizraisa tās pašas tiesiskās sekas. Saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu akta prettiesiskuma konstatējumam un līdz ar to sprieduma, ar kuru tiek atcelts minētais tiesību akts, rezolutīvajai daļai ir ex tunc iedarbība, savukārt Savienības tiesas konstatējumam, ka akts pats par sevi ir prettiesisks, kas pamato Savienības atbildības iestāšanos, ir tikai ex nunc iedarbība un principā ar to netiek ar atpakaļejošu spēku atcelts minētā akta juridiskais pamats. It īpaši, tiesvedībās saistībā ar Savienības publiskajiem iepirkumiem, lai izpildītu spriedumu par tiesību akta atcelšanu, saskaņā uz LESD 264. un 266. pantu ir jāņem vērā ne tikai ar atcelto tiesību normu un minētā sprieduma tvērumu saistīti apstākļi, bet arī citi tādi apstākļi kā līguma parakstīšanas datums, līguma iespējama izpilde vai Regulas Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, 103. panta īstenošana. Proti, nevar izslēgt, ka pēc lēmuma piešķirt līguma slēgšanas tiesības atcelšanas iestādei attiecīgais līgums būtu jāizbeidz un jārīko jauna publiskā iepirkuma procedūra. Turpretim, pasludinot spriedumu par Savienības atbildības iestāšanos, prasītājam noteikti tiek atlīdzināti zaudējumi, ja tas ir lūdzis šādu atlīdzinājumu, nevis atlīdzinājumu jebkādā formā.

(skat. 35.–38. punktu)
Iestāžu akti – Atsaukšana – Prettiesiski akti – Lēmums, ar kuru valsts atbalsts atzīts par nesaderīgu ar iekšējo tirgu – Jauna lēmuma pieņemšana – Pienākums no jauna uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru – Neesamība – Komisijas pienākums likt ieinteresētajām personām un līdz ar to administratīvi reģionālajām vienībām, kas ir atbalsta piešķīrējas, iesniegt to apsvērumus – Apjoms

(LESD 108. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punkts)
Apstrīdētās preču zīmes īpašniekam atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 9. panta 1. punkta pirmajam teikumam ir ekskluzīvas tiesības uz šo preču zīmi. No minētās regulas 51. un 55. panta noteikumiem izriet, ka uz Eiropas Savienības preču zīmi attiecas spēkā esamības prezumpcija. No tā izriet, ka prasītāja, pamatojot savu prasību, kura attiecas uz atcelšanas procedūru, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunktu, nevar pamatoti atsaukties uz apgalvoto tiesību uz nosaukumu nodošanu trešai personai pirms šī nosaukuma reģistrēšanas kā preču zīmi, lai pierādītu, ka šīs preču zīmes īpašnieks nav to faktiski izmantojis vai ka šī preču zīme ir tikusi izmantota ar tā piekrišanu šīs pašas regulas 15. panta izpratnē.

(skat. 49. un 50. punktu)
Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2016. gada 22. septembra spriedums –

Intercon /Komisija

(lieta T‑206/15)

“Šķīrējklauzula — Septītā pamatprogramma pētniecībai, tehnoloģiju attīstībai un demonstrējumu pasākumiem (2007. 2013. gads) — Dotācijas nolīgums attiecībā uz projektu “Virtual Pathological Heart of the Virtual Physiological Human” — Komisijas lēmums prasīt atlīdzināt daļu no pārskaitītajām summām — Nepieņemamība — 1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts — Dokumenti un apsvērumi, kas iesniegti pēc šim nolūkam paredzēto termiņu beigām”

Tiesvedība — Pieteikums par lietas ierosināšanu — Formas prasības — Izvirzīto pamatu kopsavilkums (Vispārējās tiesas Reglamenta (1991) 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 30. punktu)

Priekšmets

Prasība, pamatojoties uz LESD 272. pantu, kuras mērķis ir konstatēt, pirmkārt, ka Komisija ir pārkāpusi dotācijas Nolīgumu Nr. 224635 par projekta “Virtual Pathological Heart of the Virtual Physiological Human (VPH2)” finansēšanu, un, otrkārt, ka summas, kas tika pārskaitītas kā Eiropas Savienības finanšu iemaksa, atbilst attaisnojamām izmaksām un ka summa EUR 70620, kas tiek prasīta no prasītājas Komisijas 2015. gada 28. janvāra vēstulē un pielikumā pievienotajā parādzīmē, tātad nav jāatlīdzina

Rezolutīvā daļa:

1) prasību noraidīt;
Attiecībā uz Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 8. pantā paredzētajiem relatīvajiem atteikuma pamatiem no minētās regulas struktūras, kā arī no minētā panta formulējuma izriet, ka tā mērķis ir risināt iespējamus konfliktus starp reģistrācijai pieteiktu preču zīmi un agrākas preču zīmes īpašnieka tiesībām, piemēram, kad attiecīgās preču zīmes un preces ir identiskas vai kad tās ir līdzīgas un pastāv sajaukšanas iespēja. Tāpēc intereses, kuras var tikt aizsargātas saskaņā ar minēto pantu, galvenokārt ir privātas, pat ja ar tām vienlaikus tiek aizsargātas noteiktas publiskas intereses, kā, piemēram, pasargāt patērētājus no sajaukšanas iespējas.

No Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi 76. panta 1. punkta izriet, ka absolūtu atteikuma pamatu vērtējuma ietvaros, lai noteiktu, vai uz reģistrācijai pieteikto preču zīmi attiecas vai neattiecas viens no šīs regulas 7. pantā paredzētajiem reģistrācijas atteikuma pamatiem, Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja apelācijas padomēm ir jāpārbauda fakti pēc savas ierosmes.

Tomēr spēkā neesamības atzīšanas procesa ietvaros Birojam nevar tikt uzlikts pienākums atkārtoti pēc savas ierosmes veikt pārbaudītāja īstenoto atbilstošo faktu pārbaudi, kas tam var ļaut piemērot absolūtus atteikuma pamatus. No Regulas Nr. 207/2009 52. un 55. panta izriet, ka Eiropas Savienības preču zīmi uzskata par spēkā esošu, līdz spēkā neesamības atzīšanas procesa rezultātā Birojs to ir atzinis par spēkā neesošu. Tātad uz to attiecas spēkā esamības prezumpcija, kas ir pārbaudes, ko Birojs veic, izskatot preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, loģiskas sekas.

Šīs spēkā esamības prezumpcijas dēļ ir ierobežots Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punktā Birojam noteiktais pienākums pēc savas ierosmes izskatīt atbilstošos faktus, kuri varētu tam likt piemērot absolūtus atteikuma pamatus, attiecinot to uz Biroja pārbaudītāju un – apelācijas gadījumā – apelācijas padomju veikto Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikuma izskatīšanu minētās preču zīmes reģistrācijas procedūras laikā. Proti, tā kā spēkā neesamības atzīšanas procesā reģistrēta Eiropas Savienības preču zīme tiek prezumēta kā spēkā esoša, personai, kas iesniegusi pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, ir jāiesniedz Birojam konkrēti pierādījumi, kas ļautu apšaubīt tās spēkā esamību.

No iepriekš izklāstītā izriet, ka spēkā neesamības atzīšanas procesa ietvaros apelācijas padomei pēc savas ierosmes nav jāizskata atbilstošie fakti, kas varētu likt piemērot no Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkta izrietošos absolūtos atteikuma pamatus.

(skat. 46.–49. punktu)
LESD 256. un 263. pantā ir paredzēts, ka Vispārējā tiesa pārbauda, cik likumīgi ir Savienības struktūru akti, kas pieņemti, lai radītu tiesiskas sekas attiecībā uz trešajām personām, ja ir ievēroti pieņemamības nosacījumi, kas it īpaši saistīti ar to, ka prasība ir jāceļ divu mēnešu laikā pēc tam, kad vai nu tiesību akts publicēts, vai darīts zināms prasītājam, vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas prasītājam kļuvis zināms. Pieņemamība ir viens no prasības vērtējuma elementiem, kas ietilpst tiesas kompetencē, un tā tas vēl jo vairāk ir tad, kad tai ir jāizvērtē tā pēc savas ierosmes.

(sal. ar 42. punktu)
130

Ceturtkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 5. panta piemērošanu no šī panta redakcijas nepārprotami izriet, ka “dalībvalstu konkurences iestādēm ir pilnvaras piemērot [LESD 101.] un [102.] pantu atsevišķos gadījumos”, un ka “šim nolūkam tās pēc savas iniciatīvas vai uz sūdzības pamata var pieņemt lēmumus, ar kuru: [..] pieprasa izbeigt pārkāpumu, [..] nosaka pagaidu pasākumus, [..] pieņem saistības, [un] uzliek soda naudas, periodiskus soda maksājumus vai jebkādu citu sodu, kas paredzēts to valstu tiesību aktos”. Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 5. panta otrajai daļai valstu konkurences iestādes “līdzīgi var lemt, ka rīcībai no to puses nav pamata”. Turklāt ir jāatgādina, ka ar Regulu Nr. 1/2003 ir aizstāta centralizētā shēma, kas tika izveidota ar Regulu Nr. 17, kuras pamatā bija izziņošanas sistēma, izmantojot lūgumu izsniegt negatīvu apstiprinājumu vai, pretējā gadījumā, individuālu atbrīvojumu, un tā ir aizstāta ar tieši piemērojamu izņēmumu sistēmu, kurā dalībvalstu konkurences iestādēm un tiesām ir pilnvaras piemērot ne tikai LESD 101. panta 1. punktu un LESD 102. pantu, bet arī LESD 101. panta 3. punktu (skat. Regulas Nr. 1/2003 3. un 4. apsvērumu). Tādējādi, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, valstu konkurences iestādēm viennozīmīgi ir tiesības izvērtēt, vai LESD 101. panta 3. punktā noteiktie apstākļi ir izpildīti.
252

Paredzamības jēdziena tvērums lielā mērā ir atkarīgs no attiecīgā teksta satura, no jomas, uz kuru tas attiecas, kā arī no tā adresātu skaita un statusa. Likuma paredzamībai nav pretrunā tas, ka attiecīgā persona ir spiesta izmantot profesionālus padomus, lai lietā pastāvošajos apstākļos saprātīgi novērtētu, kādas sekas attiecīgā rīcība varētu izraisīt. To it īpaši var attiecināt uz profesionāļiem, kas pieraduši, ka, veicot savus pienākumus, viņiem jārīkojas ar lielu piesardzību. Tādējādi var sagaidīt, ka viņi būs īpaši uzmanīgi, novērtējot riskus, kas saistīti ar šādu darbību (skat. spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
7

2011. gada 30. jūnijā Komisija uzsāka procedūru un pieņēma paziņojumu par iebildumiem attiecībā pret šādām juridiskām personām: Pirelli & C. SpA, Prysmian Cavi e Sistemi Energia, Prysmian, The Goldman Sachs Group Inc., Sumitomo Electric Industries, Hitachi Cable, J‑Power Systems, Furukawa Electric Co. Ltd, Fujikura Ltd, Viscas Corp., SWCC Showa Holdings Co. Ltd, Mitsubishi Cable Industries Ltd, Exsym Corp., ABB, ABB Ltd, Brugg Kabel AG, Kabelwerke Brugg AG Holding, nkt cables GmbH, NKT Holding A/S, Silec Cable, SAS, Grupo General Cable Sistemas, SA, Safran SA, General Cable Corp., LS Cable & System Ltd, Taihan Electric Wire Co. Ltd un prasītājām.
48

Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka personas, kas iestājusies lietā, tiesību priekštecim esot bijis nodoms ekspluatēt viņa plašo pazīstamību, imitējot viņa ierosmes, un gūt labumu no uzvārda Cipriani plašās pazīstamības, kas atbilstošajā datumā tam bija ēdināšanas pakalpojumu jomā. To it īpaši apstiprinot fakts, ka kopš 1979. gada minētais tiesību priekštecis Londonā (Apvienotā Karaliste) esot atvēris bāru ar nosaukumu “Harry’s Bar”, kas esot bijis Venēcijā (Itālija) esošā “Harry’s Bar”, kura īpašnieks esot bijis prasītājs, kopija ne vien attiecībā uz nosaukumu, bet arī stilu. Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pat ja tas tā izrādītos, šī bāra atklāšana, kas atbilstoši prasītāja apgalvotajam notikusi 1979. gadā, ir krietni agrāka nekā atbilstošais datums. Prasītājs neizklāsta iemeslu, kādēļ šī apgalvotā bāra esamība Londonā ļautu secināt par šī tiesību priekšteča ļaunticību atbilstošajā datumā, proti, sešpadsmit gadus vēlāk. Pieņemot, ka prasītājs vēlas apgalvot, ka šis tiesību priekštecis atkārtoti bija mēģinājis gūt labumu no viņa un uzvārda Cipriani plašās pazīstamības, izraisot to sajaukšanu, un ka apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikums pēc apgalvotā bāra Londonā izveidošanas ir bijis jauns piemērs tiesību priekšteča vēlmei gūt labumu no prasītāja plašās pazīstamības un tādējādi – ļaunticīga rīcība, šim argumentam nevar būt nekādas ietekmes uz vērtējumu, vai attiecīgais tiesību priekštecis rīkojās ļaunticīgi, kad iesniedza apstrīdētās preču zīmes, proti, vārdiskās preču zīmes “CIPRIANI” reģistrācijas pieteikumu. Kā ir norādīts iepriekš 44. punktā, nav strīda par to, ka šīs preču zīmes reģistrācija ir lūgta laikā, kad attiecīgais tiesību priekštecis bija identiskas valsts preču zīmes, kas reģistrēta tostarp attiecībā uz bāriem, īpašnieks, un ka prasītājs vispār nav apstrīdējis šo preču zīmi.
510

Tomēr tas neizslēdz, ka 2012. gada decembra iegādes noslēgšana, it īpaši šajā ziņā SPA iekļautais noteikums, varēja ietekmēt M. lēmumu atkāpties no amata. Saskaņā ar SPA 12.1.1. pantu M. esot apņēmies atkāpties no prezidenta ģenerāldirektora amata vēlākais 2013. gada 1. martā. Turklāt šķiet visai iespējams, ka lēmumu atkāpties no amata, tieši sākot ar 2013. gada 1. martu, ietekmēja SPA izpilde. Kā Komisija pamatoti ir uzsvērusi, lai gan prasītāja, gaidot atļauju, atturējās no SPA izpildes, M. nebija pienākuma pildīt SPA 12.1.1. pantu līdz darījuma pabeigšanai.
32

Šajā lietā no Regulas Nr. 207/2009 92. panta izriet, ka advokāta pārstāvība EUIPO instancēs nav obligāta tādai pusei kā prasītāja, kuras dzīvesvieta, juridiskā adrese vai tās reāli pastāvošs rūpniecības vai tirdzniecības uzņēmums atrodas Savienības teritorijā. Tādējādi šajā lietā advokāta pārstāvības izmaksas, kas radās prasītājai, izriet no tās pašas izdarītās izvēles un nevar tikt tieši attiecinātas uz EUIPO. Līdz ar to nepastāv cēloņsakarība starp apgalvoto prettiesisko EUIPO rīcību un advokāta pārstāvības izmaksām, kas prasītājai radās sakarā ar apelācijas procesu.
55

Konkrētajā lietā Paziņojuma otrās daļas, kuras jēga un tvērums franču valodas redakcijā nav acīmredzami (skat. šā sprieduma 53. punktu), spāņu valodas redakcijā, kurai ir īpaša nozīme šajā lietā, ņemot vērā attiecīgos uzņēmējus un valstis, ir teikts: “Diversas investigaciones han permitido constatar que cantidades importantes de atún en conserva y de lomos de atún congelados de la subpartida 1604 14 del SA se declaran como originarias de Colombia o El Salvador, sin cumplir las condiciones para ello”. No tā izriet, ka ievedumi, kuriem deklarēta Kolumbijas vai Salvadoras izcelsme, neatbilst nosacījumiem, kas jāizpilda, lai tiem būtu deklarēta izcelsme vienā no šīm divām valstīm. Angļu valodas redakcijā ir norādīts tas pats: “From various investigations, it results that significant quantities of canned tuna and frozen tuna loins of HS subheading 1604 14 are declared as having origin of Colombia or El Salvador, for which they are not eligible”.