EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS

(trešā palāta)

2016. gada 11. aprīlī

FN un citi

pret

Eiropas Policijas akadēmiju (CEPOL)

“Civildienests — CEPOL personāls — Pagaidu darbinieki — Līgumdarbinieki — Dienesta vieta, kas atbilst CEPOL mītnes vietai — CEPOL pārcelšanās uz Budapeštu (Ungārija) — Atbilstīga darbinieku dienesta vietas maiņa — Līgumiskās sekas — Vajadzība saņemt darbinieku piekrišanu — Korekcijas koeficients, kas ir piemērojams jaunajā dienesta vietā — Tiesiskā paļāvība — Labas pārvaldības princips”

Priekšmets

Prasība, kas celta saskaņā ar LESD 270. pantu un ar ko FN, FP, FQ un četri citi prasītāji, proti, FK, FL, FM un FO, lūdz atcelt Eiropas Policijas akadēmijas (CEPOL) (turpmāk tekstā – “aģentūra”) direktora 2014. gada 23. maija Lēmumu Nr. 17/2014/DIR par CEPOL pārcelšanos uz Budapeštu (Ungārija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”); atcelt dažādus CEPOL2014. gada 28. novembra lēmumus, ar kuriem ir noraidītas viņu sūdzības, kas laikposmā no 2014. gada 8. līdz 21. augustam individuāli tika iesniegtas par apstrīdēto lēmumu; piespriest CEPOL atlīdzināt mantisko un morālo kaitējumu

Nolēmums

Prasību noraidīt. FN, FP un FQ sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Eiropas Policijas akadēmijas tiesāšanās izdevumus.

Kopsavilkums

Ierēdņi – Atbrīvošana no amata – Savienības aģentūras mītnes vietas pārcelšana – Fakts, ka darbinieks nav ieradies savā jaunajā darba vietā – Rīcība, kas ir līdzvērtīga atbrīvošanai no amata

Tas, ka ieinteresētā persona ir piekritusi nelabvēlīgam aktam, nevar likt šim aktam zaudēt tā adresātam nelabvēlīga akta statusu. Akts, ar ko tiek noteikts princips par Savienības aģentūras darbinieku amata funkciju pildīšanu, pat ja ar to tiktu īstenots vispārpiemērojams Padomes un Parlamenta akts, ir jāuzskata par aktu, kas ir nelabvēlīgs prasītājiem, ciktāl ar to tiek mainīta viņu dienesta vieta apstākļos, kuri, iespējams, ir prettiesiski. (skat. 47. un 49. punktu) Atsauces Tiesa: spriedums, 1981. gada 24. februāris, Carbognani un Coda Zabetta/Komisija, 161/80 un 162/80, EU:C:1981:51, 14. punkts. Pirmās instances tiesa: spriedums, 1996. gada 11. jūlijs, Ortega Urretavizcaya/Komisija, T‑587/93, EU:T:1996:100, 28. punkts.

To, ka darbinieks nav ieradies savā darba vietā, var uzskatīt par šī darbinieka atkāpšanos no amata, kas tādējādi ir līdzvērtīga atbrīvošanai no amata Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. panta izpratnē. Šajā ziņā Savienības administrācijas darbība ir saistīta ar to, ka ikvienam Eiropas civildienesta ierēdnim vai darbiniekam ir pienākums piekrist ikvienai dienesta vietai, kas atbilst funkciju grupai un viņa amata pakāpei saskaņā ar dienesta prasībām visā Savienībā, ikvienā tās iestādes vai aģentūras darba vietā, kurā viņš ir iecelts amatā. Turklāt saskaņā ar Civildienesta noteikumu 20. pantu, kas pēc analoģijas ir piemērojams pagaidu darbiniekiem un līgumdarbiniekiem saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 11. un 81. pantu, Savienības ierēdņiem un darbiniekiem ir pienākums dzīvot vietā, kurā tie ir iecelti amatā, vai arī vietā, kas ir ne tālāk kā vieta, kura ir sasniedzama viņu pienākumu pienācīgai veikšanai. Šajos apstākļos iestādei, kas ir pilnvarota noslēgt darba līgumus ar kādu Savienības aģentūru, nevar pārmest, ka tā, izpildot Savienības likumdevēja lēmumu pārcelt minētās aģentūras mītnes vietu, ir lūgusi savu personālu uzņemties amata pienākumus šajā jaunajā vietā. Tādējādi, ņemot vērā arī aģentūras plašo rīcības brīvību savu dienestu organizēšanā un strukturēšanā, minētā iestāde, sastopoties ar iespējamu kāda aģentūras darbinieka atteikšanos pildīt savus amata pienākumus jaunajā mītnes vietā, ko ir noteicis Savienības likumdevējs, īstenojot savu plašo rīcības brīvību, var nolemt, ka šāds atteikums ir līdzvērtīgs atbrīvošanai no amata. (skat. 58. un 60.–62. punktu) Atsauces Tiesa: spriedumi, 1981. gada 24. februāris, Carbognani un Coda Zabetta/Komisija, 161/80 un 162/80, EU:C:1981:51, 23. un 37. punkts, un 1983. gada 6. jūlijs, Geist/Komisija, 285/81, EU:C:1983:192, 15. punkts. Pirmās instances tiesa: spriedums, 2003. gada 9. aprīlis, Walton/Komisija, T‑155/01, EU:T:2003:105, 31.–34. punkts. Civildienesta tiesa: spriedums, 2014. gada 10. septembris, Tzikas/AFE, F‑120/13, EU:F:2014:197, 82. punkts un tajā minētā judikatūra.

Pagaidu darbinieka vai līgumdarbinieka darba tiesisko attiecību ar attiecīgo iestādi vai aģentūru pamats ir darba līgums. Tādējādi līgumslēdzēju pušu vēlmju apmaiņa, kas izpaudusies kā darba līguma parakstīšana, rada līgumiskus pienākumus, kuri ierobežo iestādes, kas ir pilnvarota slēgt darba līgumus, pilnvaras rīkoties vienpusēji, izņemot gadījumus, kas ir skaidri paredzēti Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtībā. Tomēr šīs līgumiskās brīvības apmēru un īstenošanas nosacījumus reglamentē un ierobežo minētajā kārtībā paredzētās tiesības un pienākumi, kas attiecīgā gadījumā izriet no Civildienesta noteikumu normu piemērošanas pēc analoģijas, līdz ar to līgumslēdzējas puses līgumiskā ceļā nevar atbrīvoties no pienākumiem, kuri izriet no Savienības iestādēm un struktūrām uzticēta īpaša vispārējas nozīmes uzdevuma. Runājot par to, vai dienesta vietu, ja tā ir minēta pagaidu darbinieka vai līgumdarbinieka darba līgumā, minētā iestāde var mainīt vienpusēji, ir jāuzsver, ka Savienības likumdevējs vai valsts vadītāji, vai dalībvalstu valdības ikvienā brīdī var mainīt dažādu Savienības iestāžu un aģentūru mītnes vietas. Vēl arī ir jāatgādina, ka Savienības iestādēm un aģentūrām uzliktais pienākums norīkot savu personālu tikai dienesta interesēs ir piemērojams pat tad, ja tas var izraisīt dienesta vietas maiņu, kam ieinteresētā persona nepiekrīt. Turklāt iestāde, kas ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, dienesta interesēs var mainīt pagaidu darbinieka dienesta vietu, neprasot attiecīgās personas piekrišanu, tomēr uzklausot to. Runājot par līgumdarbiniekiem, neatkarīgi no tā, vai Civildienesta noteikumu 7. pants viņiem ir piemērojams pēc analoģijas, iestāde, kas ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, var arī lemt par viņu iecelšanu amatā un pārcelšanu citā amatā citā vietā, jo tikai vietējie darbinieki, kuri ir pieņemti darbā ar līgumu tieši konkrētā vietā, ir tiesīgi iebilst pret viņu dienesta vietas maiņu, jo viņu gadījumā darba vietas stabilitāte ir daļa no darba nosacījumiem. (skat. 68.–70. un 72. un 73. punktu) Atsauces Tiesa: spriedumi, 1977. gada 18. oktobris, Schertzer/Parlaments, 25/68, EU:C:1977:158, 40. punkts; 1981. gada 24. februāris, Carbognani un Coda Zabetta/Komisija, 161/80 un 162/80, EU:C:1981:51, 28. un 34. punkts; 1988. gada 14. jūlijs, Aldinger un Virgili/Parlaments, 23/87 un 24/87, EU:C:1988:406, 17. punkts, un 1992. gada 19. jūnijs, V./Parlaments, C‑18/91 P, EU:C:1992:269, 39. punkts. Pirmās instances tiesa: spriedums, 1996. gada 11. jūlijs, Aubineau/Komisija, T‑102/95, EU:T:1996:104, 29. punkts. Civildienesta tiesa: spriedumi, 2009. gada 4. jūnijs, Plasa/Komisija, F‑52/08, EU:F:2009:54, 77. punkts; 2014. gada 12. februāris, Bodson u.c./EIB, F‑73/12, EU:F:2014:16, 52. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 16. jūlijs, Murariu/AEAPP, F‑116/14, EU:F:2015:89, 101. un 103. punkts.

Savienības ierēdņa vai darbinieka pārcelšana amatā, ja tā ieinteresētajai personai var radīt neērtības saistībā ar ģimeni un ekonomiskas neērtības, nav neparasts un neparedzams notikums viņa karjerā, jo administrācijai var nākties apmierināt dienesta vajadzības, kas tai liek izlemt veikt šo pārcelšanu. Tā tas it īpaši ir gadījumā, ja iestādes vai aģentūras, kurā ierēdnis vai darbinieks ir iecelts amatā, darba vietas ir sadalītas pa vairākām dalībvalstīm vai trešajām valstīm. Tā tas a fortiori ir arī tad, ja Savienības likumdevējs ir nolēmis pārcelt kādas Savienības aģentūras mītnes vietu no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti. Savienības iestāžu un aģentūru pienākums iecelt amatā savu personālu tikai dienesta interesēs un viņu attiecīgās tiesības pēc savas ierosmes noteikt dienesta vietas maiņu, kam ieinteresētā persona nepiekrīt, attiecas ne tikai uz ierēdņiem, bet arī uz pagaidu darbiniekiem. Turklāt Savienības administrācijas darbība ir saistīta ar to, ka ikvienam Savienības ierēdnim vai darbiniekam ir pienākums piekrist ikvienai dienesta vietai, kas atbilst funkciju grupai un viņa amata pakāpei saskaņā ar dienesta prasībām visā Savienībā, ikvienā tās iestādes darba vietā, kurā viņš ir iecelts amatā, ņemot vērā, ka personiska rakstura un ar ģimeni saistītas grūtības, ko šajos apstākļos var radīt dienesta pienākumu izpilde, tiek kompensētas ar priekšrocībām un privilēģijām, ar kurām ir saistīts Eiropas civildienests. (skat. 81.–84. punktu) Atsauces Tiesa: spriedumi, 1977. gada 14. jūlijs, Geist/Komisija, 61/76, EU:C:1977:127, 34. punkts; 1981. gada 24. februāris, Carbognani un Coda Zabetta/Komisija, 161/80 un 162/80, EU:C:1981:51, 23. un 37. punkts; 1986. gada 23. janvāris, Rasmussen/Komisija, 173/84, EU:C:1986:29, 25. punkts; 1988. gada 14. jūlijs, Aldinger un Virgili/Parlaments, 23/87 un 24/87, EU:C:1988:406, 17. punkts, un rīkojums, 1999. gada 11. februāris, Costacurta/Komisija, C‑75/98 P, EU:C:1999:73, nav publicēts, 49. punkts. Pirmās instances tiesa: spriedums, 1996. gada 11. jūlijs, Aubineau/Komisija, T‑102/95, EU:T:1996:104, 30. punkts. Vispārējā tiesa: spriedums, 2011. gada 14. septembris, Marcuccio/Komisija, T‑236/02, EU:T:2011:465, 248. punkts.