ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Savienības tiesību normas valsts atbalsta jomā jaunajām dalībvalstīm ir kļuvušas saistoši to pievienošanās datumā. Jautājums par atbilstošā datuma noteikšanu, veicot izvērtējumu saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu par valsts pasākumu, kas jaunajā dalībvalstī veikts pirms tās pievienošanās Savienībai datuma un kas pēc šī datuma joprojām ir spēkā, ir jāizskata saskaņā ar šīs dalībvalsts pievienošanās aktu.

Valstis, kas bija Savienības dalībvalstis pirms šī datuma, vēlējušās iekšējo tirgu pasargāt no tādiem valsts atbalstu ietverošiem pasākumiem, kas kandidātvalstīs ieviesti pirms to pievienošanās Savienībai un kas potenciāli varētu izkropļot konkurenci, tādējādi no pievienošanās datuma piemērojot šiem pasākumiem regulējumu par jaunu atbalstu, ja šie pasākumi neietilpst to izņēmumu sarakstā, kas precīzi uzskaitīti minētā pievienošanās akta IV pielikuma 3. punktā. Turklāt no Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai, 1. panta b) punkta v) apakšpunkta un, it īpaši, no šīs normas pirmā teikuma izriet, ka valsts palīdzības pasākums, kas tā īstenošanas brīdī nav bijis valsts atbalsts, par tādu var kļūt vēlāk.

Jebkāds cits secinājums nozīmētu, ka pievienošanās līguma autoru izvirzītajam mērķim nav nekādas jēgas. Ja par atbilstošo datumu pieņemtu pasākuma noteikšanas datumu, tas nozīmētu, ka tādas dalībvalsts gadījumā, kas Savienībai pievienojusies 2004. gada 1. maijā, Komisijas kontrole tiktu liegta attiecībā uz visiem pasākumiem, kas noteikti pirms šī datuma un kas nav veidojuši valsts atbalstu to noteikšanas laikā, bet kas par valsts atbalstu kļuvuši vēlāk un turpina tādi būt pēc minētā datuma.

(sal. ar 58., 60.–62. un 65. punktu)
LESD 63. panta 1. punktam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka principā ceļu satiksmē attiecīgās dalībvalsts ceļu tīklā drīkst piedalīties tikai transportlīdzekļi ar šīs valsts iestāžu izsniegtu administratīvu atļauju un numura zīmēm un ka šīs pašas dalībvalsts iedzīvotājam, kurš vēlas atsaukties uz atkāpi no šā noteikuma, pamatojoties uz to, ka viņš izmanto transportlīdzekli, ko viņa rīcībā nodevis minētā transportlīdzekļa valdītājs, kurš ir nodibināts citā dalībvalstī, ir jāspēj policijas pārbaudes laikā uzreiz pierādīt, ka viņš atbilst šīs atkāpes piemērošanas nosacījumiem, kādi paredzēti attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā, pretējā gadījumā viņam nekavējoties un bez iespējas tikt no tā atbrīvotam uzliek naudassodu, kas atbilst naudassodam, kāds ir piemērojams reģistrācijas pienākuma pārkāpuma gadījumā. Citādi tas ir tikai tad, ja kādā citā dalībvalstī reģistrētu transportlīdzekli ir paredzēts pastāvīgi galvenokārt lietot attiecīgās dalībvalsts teritorijā vai arī tas faktiski jau šādi tiek lietots – tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Kaut arī tāds tiesiskais regulējums šķiet piemērots, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa īstenošanu, proti, apkarot krāpšanu nodokļu jomā attiecībā uz reģistrācijas nodevu un mehānisko transportlīdzekļu nodevu, tomēr ir uzskatāms, ka tas pārsniedz to, kas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai. Proti, nevar izdarīt secinājumu, ka mērķi apkarot krāpšanu nodokļu jomā var sasniegt tikai, ja dokumenti, kas apliecina, ka ir izpildīti nosacījumi, lai varētu piemērot atkāpi no reģistrācijas pienākuma, tiek uzrādīti satiksmes pārbaudes brīdī, pretējā gadījumā uzliek naudassodu, kas atbilst naudassodam, kurš ir piemērojams reģistrācijas pienākuma pārkāpuma gadījumā, un ka šādu mērķi nevarētu sasniegt, ja šie dokumenti tiktu uzrādīti neilgi pēc šīs pārbaudes.

Runājot par pamatojumu saistībā ar ceļu satiksmes pārbaužu efektivitātes prasību, šāds tiesiskais regulējums, kurā noteikts būtiska apmēra naudassods, kas konkrēti paredzēts, lai sodītu par reģistrācijas pienākuma neizpildi, pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu ceļu satiksmes pārbaužu efektivitātes mērķi.

(sal. ar 30., 32.–34. un 37. punktu un rezolutīvo daļu)
1)

saglabājot spēkā noteikumus, saskaņā ar kuriem procenti, kas maksājami par parādiem, kas nodrošināti ar Beļģijas vērtspapīriem, tiek aplikti ar priekšnodokli par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas, ja šie vērtspapīri tiek deponēti vai ieskaitīti Eiropas Savienības dalībvalsts, kas nav Beļģijas Karaliste, vai trešās valsts, kas ir 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonas izveidošanu slēdzēja puse, finanšu iestādes kontā, kaut arī šie procenti ir atbrīvoti no priekšnodokļa par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas, ja minētie vērtspapīri ir deponēti vai reģistrēti Beļģijā reģistrētas finanšu iestādes kontā, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi LESD 56. pantā un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonas izveidošanu 36. pantā paredzētos pienākumus;
Lieta C‑20/14

BGW Beratungs‑Gesellschaft Wirtschaft mbH

pret

Bodo Scholz

(Bundespatentgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Preču zīmes — Direktīva 2008/95/EK — Atteikuma vai spēkā neesamības pamatojumi — Vārdiska preču zīme — Tāda pati burtu virkne kā agrākā preču zīmē — Aprakstošas vārdu kombinācijas pievienošana — Sajaukšanas iespējas esamība”

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2015. gada 22. oktobra spriedums

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts)

Tiesību aktu tuvināšana — Preču zīmes — Direktīva 2008/95 — Reģistrācijas atteikums vai spēkā neesamība — Atšķirtspējas neesamība — Apzīmējums, kas sastāv no burtu virknes, kam pievienota vārdu kombinācija — Novērtējums katrā atsevišķā gadījumā

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts)

Direktīvas 2008/95, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktos norādītajiem absolūtajiem reģistrācijas atteikuma pamatiem un šīs direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem relatīvajiem reģistrācijas atteikuma pamatiem ir atšķirīgi mērķi un tie ir paredzēti atšķirīgu interešu aizsardzībai. Attiecībā uz Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu – vispārējās intereses, kas ir šīs tiesību normas pamatā, ir nodrošināt, ka apzīmējumus, kas ir aprakstoši attiecībā uz vienu vai vairākām to preču vai pakalpojumu īpašībām, attiecībā uz kuriem pieteikta apzīmējuma kā preču zīmes reģistrācija, var brīvi izmantot visi saimnieciskās darbības subjekti, kas piedāvā šādas preces vai pakalpojumus. Minētās direktīvas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta pamatā esošo vispārējo interešu jēdziens atbilst preču zīmes pamata funkcijai, kas ir garantēt patērētājam vai gala lietotājam ar preču zīmi apzīmētās preces vai pakalpojuma izcelsmes identitāti, ļaujot viņam bez sajaukšanas iespējas atšķirt šo preci vai pakalpojumu no precēm un pakalpojumiem ar citādu izcelsmi. Savukārt ar direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir paredzēts aizsargāt agrāko preču zīmju īpašnieku individuālās intereses, ja šīs preču zīmes konfliktē ar apzīmējumu, kura reģistrācija tiek lūgta, un šādi pilda preču zīmes pamatfunkciju gadījumā, kad pastāv sajaukšanas iespēja. (sal. ar 23.–26. punktu)

Atteikums reģistrēt apzīmējumu, kas sastāv no burtu virknes un vārdu kombinācijas, saskaņā ar Direktīvas 2008/95, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu ir jāvērtē katrā gadījumā atsevišķi, saskaņā ar to, kā attiecīgā sabiedrība uztvers saikni starp dažādiem apzīmējuma elementiem, kā arī apzīmējumu kopumā. (sal. ar 31. punktu)

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 35.–41. punktu)
No Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 168. panta izriet, ka tad, ja nodokļa maksātājs, rīkojoties šādā statusā preces iegādes brīdī, izmanto preci saviem ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams vai samaksāts par minēto preci. Šajā ziņā persona, kas rīkojas kā nodokļu maksātājs, var iegādāties preces un pakalpojumus saimnieciskās darbības vajadzībām Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, pat ja preces netiek nekavējoties izmantotas šajā saimnieciskajā darbībā. Jautājums par to, vai nodokļa maksātājs šādā statusā ir rīkojies saimnieciskās darbības vajadzībām, ir fakta jautājums, kas ir jāvērtē, ņemot vērā visu informāciju lietā, tostarp attiecīgās preces veidu un laikposmu starp tās iegādi un izmantošanu šī nodokļa maksātāja saimnieciskajā darbībā. Šis vērtējums ir jāveic valsts tiesai.

Lai nodokļa maksātājam tiktu atzītas tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu un tiktu noteikts šo tiesību apjoms, principā ir nepieciešama tiešas un tūlītējas saiknes esamība starp konkrētu iepriekš veiktu darījumu un vienu vai vairākiem vēlāk veiktiem darījumiem, kas dod tiesības uz pievienotās vērtības nodokļa priekšnodokļa atskaitīšanu. Tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, kas samaksāts par iepriekš iegādātām precēm vai pakalpojumiem, paredz, ka to iegādes izdevumi veido daļu no tādu darījumu cenas, par kuriem nākotnē jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis, kas dod tiesības veikt atskaitījumu. Taču atskaitīšanas tiesības nodokļa maksātājam ir atzītas arī tad, ja, pat nepastāvot tiešai un tūlītējai saiknei starp konkrētu iepriekš veiktu darījumu un vienu vai vairākiem vēlāk veiktiem darījumiem, kas dod tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, radušies izdevumi veido daļu no šā nodokļa maksātāja vispārējiem izdevumiem un kā tādi tie veido daļu no tā pārdoto preču vai sniegto pakalpojumu cenas. Šādi izdevumi ir tieši un tūlītēji saistīti ar nodokļa maksātāja saimniecisko darbību kopumā.

Šajā ziņā, piemērojot tiešas saiknes kritēriju, kurš jāpiemēro nodokļu administrācijām un valsts tiesām, tām ir jāievēro visi apstākļi, kuros norisinājušies attiecīgie darījumi, un jāņem vērā tikai tie darījumi, kas ir objektīvi saistīti ar nodokļa maksātāja ar nodokli apliekamo darbību. Tādējādi tādas saiknes esamība ir jāvērtē, ņemot vērā attiecīgā darījuma objektīvo saturu.

(sal. ar 27.–29. punktu)
Direktīvas 92/83 par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem, 27. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzēto pienākumu piemērot atbrīvojumu no saskaņotā akcīzes nodokļa piemēro etilspirtam, ko uzņēmums lieto zāļu ražošanai izmantotā aprīkojuma un telpu tīrīšanai un dezinficēšanai.

Proti, minētās tiesību normas formulējums nepakļauj šī atbrīvojuma piemērošanu ne nosacījumam, ka šie produkti ir tieši paredzēti zāļu ražošanai, ne nosacījumam, ka tie ietilpst zāļu sastāvā, kuru ražošanai tie tiek izmantoti. Minētā atbrīvojuma mērķis ir neitralizēt saskaņotā akcīzes nodokļa ietekmi attiecībā uz spirtu, ko izmanto zāļu ražošanai, neraugoties uz to, vai šis spirts ir šo zāļu sastāvā un vai tas ir vienkārši nepieciešams to ražošanai, tomēr nebūdams to sastāvā.

Turklāt, ciktāl etilspirts tiek izmantots dezinfekcijas nolūkā, kas ir zāļu ražošanas procesa neatņemama sastāvdaļa, tas ir jāuzskata par tādu, kas izmantots “zāļu ražošanā” Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē.

(sal. ar 20., 23., 26. un 28. punktu un rezolutīvo daļu)
Ņemot vērā Direktīvas 2001/42 par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu mērķi nodrošināt augstu vides aizsardzības līmeni, noteikumi, kuros ir noteikta šīs direktīvas piemērošanas joma, tostarp tie, kuros ir izklāstītas direktīvā paredzēto aktu definīcijas, ir jāinterpretē plaši. Līdz ar to jebkurš izņēmums no minētajiem noteikumiem vai to ierobežojums ir interpretējams strikti.

(skat. 50. punktu)
Direktīva 1999/5 par radioiekārtām un telekomunikāciju termināla iekārtām un to atbilstības savstarpējo atzīšanu, it īpaši tās 8. pants, Direktīva 2002/19 par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu, Direktīva 2002/20 par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu, kura grozīta ar Direktīvu 2009/140, Direktīvu 2002/21 par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem un Direktīva 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem, kura grozīta ar Direktīvu 2009/136, ir jāinterpretē tādējādi, ka tām nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums par tāda nodokļa piemērošanu, saskaņā ar kuru zemes mobilo radiosakaru galiekārtu lietošanai abonēšanas līguma ietvaros ir jāsaņem vispārēja atļauja vai licence, kā arī jāsamaksā šāds nodoklis, jo abonēšanas līgums pats par sevi ir līdzvērtīgs licencei vai vispārējai atļaujai un tādējādi šajā ziņā nav nepieciešama nekāda administrācijas iesaistīšanās.

Eiropas Savienības tiesības, kas izriet no Direktīvas 1999/5 par radioiekārtām un telekomunikāciju termināla iekārtām un to atbilstības savstarpējo atzīšanu, Direktīvas 2002/19 par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu, Direktīvas 2002/20 par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu, kura grozīta ar Direktīvu 2009/140, Direktīvas 2002/21 par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem un Direktīvas 2002/22 par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem, kura grozīta ar Direktīvu 2009/136, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. panta, ir jāinterpretē tādējādi, ka tām nav pretrunā atšķirīga attieksme pret zemes mobilo radiosakaru galiekārtu lietotājiem atkarībā no tā, vai viņi noslēdz mobilās telefonijas pakalpojumu abonēšanas līgumu vai iegādājas šos pakalpojumus iespējami papildināmu priekšapmaksas karšu veidā, un atbilstoši kurai tikai uz pirmajiem attiecas valsts tiesiskais regulējums, ar ko ir noteikts nodoklis par valdības piešķirto koncesiju, jo tas šajās direktīvās nav reglamentēts un nešķiet, ka ar minēto tiesisko regulējumu tiktu īstenotas Savienības tiesības.

(sal. ar 53., 55. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Kā izriet no Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu, kas pieņemti ar Regulu Nr. 259/68, ar ko nosaka Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību un nosaka pagaidu pasākumus, kas piemērojami Komisijas ierēdņiem, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1080/2010, VIII pielikuma 11. panta 2. punkta formulējuma, šajā tiesību normā ir paredzēta tikai iespēja, ko katram ierēdnim ir tiesības izmantot vai neizmantot. Līdz ar to no šīs iespējas neizmantošanas nevar izrietēt to tiesību zaudējums, kuras ierēdnis ir ieguvis atbilstoši iemaksām, ko tas ir veicis valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā, kuras dalībnieks tas ir bijis pirms stāšanās Savienības dienestā, ja vien šī iespēja netiek pārvērsta par pienākumu, kas būtu pretrunā šīs tiesību normas nepārprotamajam formulējumam un kas tādējādi nevar tikt pieļauts.

(sal. ar 52. punktu)
Kombinētā nomenklatūra, kas ir ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, versijā, kas izriet no Regulas Nr. 1214/2007, ir jāinterpretē tādējādi, ka aminoskābju maisījumi, kuri tiek izmantoti zīdaiņu un mazu bērnu ar alerģiju pret govs piena olbaltumvielām pārtikā, ir jāklasificē šīs nomenklatūras pozīcijā 2106 kā “pārtikas izstrādājumi”, ja to objektīvo pazīmju un īpašību dēļ šie izstrādājumi nepārprotami neuzrāda ārstnieciskas un profilaktiskas īpašības, kuru iedarbība ir vērsta uz noteiktām cilvēka organisma funkcijām, un tādējādi tie nevar tikt pielietoti slimības vai saslimšanas novēršanai vai ārstēšanai, ne arī dabiski izmantoti medicīniskām vajadzībām; tas būtu jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Šai sakarā no Kombinētās nomenklatūras 30. nodaļas 1. piezīmes a) punkta teksta izriet, ka no tās ir izslēgti diētiskie pārtikas produkti vai dzērieni, izņemot pārtikas līdzekļus intravenozai ievadei, kas nav ikdienas pārtikas sastāvdaļa. No tā izriet, ka tikai pārtikas produktiem saražoti produkti, kas ir daļa no ikdienas pārtikas, nav klasificējami kā “medikamenti, kas sastāv no diviem vai vairākiem ārstnieciskām vai profilaktiskām vajadzībām sajauktiem komponentiem” šīs nomenklatūras pozīcijas 3003 izpratnē.

No harmonizētās preču aprakstīšanas un kodēšanas sistēmas, kuru ir izstrādājusi Muitas sadarbības padome, paskaidrojošajām piezīmēm arī izriet, ka pārtikas izstrādājumi, kuru sastāvā ir tikai uzturvielas, nav klasificējami kā “medikamenti” saskaņā ar šīs sistēmas pozīciju 30.03, kas atbilst Kombinētās nomenklatūras pozīcijai 3003. Šādi it īpaši tas ir tādu produktu gadījumā, kuri ir tikai aizstājējpārtika un kuru sastāvā nav nekādu medicīniski aktīvu vielu alerģiju kontekstā.

(sal. ar 35.–37. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑184/14

A

pret

B

(Corte suprema di cassazione lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās un komerclietās — Jurisdikcija uzturēšanas saistību lietās — Regula (EK) Nr. 4/2009 — 3. panta c) un d) punkts — Vienlaikus ar vecāku atšķiršanas tiesvedību iesniegts pieteikums par nepilngadīgu bērnu uzturēšanas saistībām, kurš iesniegts dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā ir bērnu pastāvīgā dzīvesvieta”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2015. gada 16. jūlija spriedums

Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, piemērojamais likums, lēmumu atzīšana un izpilde uzturēšanas saistību lietās – Regula Nr. 4/2009 – Jurisdikcija uzturēšanas saistību lietās – Kreditora pastāvīgās dzīvesvietas tiesa – Nepilngadīgu bērnu uzturēšanas saistības – Papildu raksturs attiecībā tikai uz tiesvedību par vecāku atbildību, izslēdzot tiesvedību attiecībā uz personu juridisko statusu – Ekskluzīva kompetence tiesai, kuras jurisdikcijā ir izskatīt tiesvedību par vecāku atbildību

(Padomes Regulas Nr. 4/2009 3. panta c) un d) punkts)

Regulas Nr. 4/2009 par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās 3. panta c) un d) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja vienas dalībvalsts tiesā tiek celta prasība attiecībā uz tādu laulāto atšķiršanu vai šķiršanu, kas ir nepilngadīga bērna vecāki, un citas dalībvalsts tiesā tiek celta prasība attiecībā uz vecāku atbildību attiecībā uz šo pašu bērnu, pieteikums par šā bērna uzturēšanas saistībām ir papildu pieteikums tikai tiesvedībā attiecībā uz vecāku atbildību šīs regulas 3. panta d) punkta izpratnē.

Proti, savas būtības dēļ pieteikums par nepilngadīgo bērnu uzturēšanas saistībām ir nedalāmi saistīts ar tiesvedību attiecībā uz vecāku atbildību. Līdz ar to tiesa, kuras jurisdikcijā ir izskatīt lietas par vecāku atbildību, kā ir definēts Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 2. panta 7. punktā, var labāk in concreto izvērtēt intereses, kas ir pieteikuma par bērna uzturēšanas saistībām centrā, noteikt minēto saistību summu, kas paredzēta bērna uzturēšanas un izglītības izdevumu segšanai, to pielāgojot noteiktajai uzraudzības kārtībai – kopīgi vai šķirti, saskarsmes tiesībām, šo tiesību ilgumam un citiem tai iesniegtajiem faktu elementiem, kas saistīti ar vecāku varas īstenošanu.

(sal. ar 40., 43., 48. punktu un rezolutīvo daļu)
Ja agrāka Kopienas preču zīme jau ir ieguvusi reputāciju būtiskā Eiropas Savienības teritorijas daļā, taču ne konkrētajā sabiedrības daļā tajā dalībvalstī, kurā ir iesniegts vēlākas valsts preču zīmes reģistrācijas pieteikums, pret kuru celti iebildumi, Kopienas preču zīmes īpašnieks var gūt labumu no aizsardzības, kas noteikta ar Direktīvas 2008/95 par preču zīmēm 4. panta 3. punktu, ja izrādās, ka daļai, kas komerciāli nav maznozīmīga, no minētās konkrētās sabiedrības daļas šī preču zīme ir pazīstama, tā saskata saikni starp to un vēlāko valsts preču zīmi un ka, ņemot vērā visus faktorus, kam ir nozīme lietā, eksistē vai nu reāls un pastāvošs Kopienas preču zīmes aizskārums šīs tiesību normas izpratnē, vai arī, ja tā nav, pastāv nopietns risks, ka šāds aizskārums radīsies nākotnē.

(sal. ar 34. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauti dalībvalsts tiesību akti par vienotas aplikšanas ar nodokļiem sistēmu, saskaņā ar kuru mātesuzņēmums, kas izmanto šo sistēmu, ir tiesīgs piemērot neitralizāciju attiecībā uz izdevumu un izmaksu proporcijas atkārtotu iekļaušanu, kas paušāli noteikta 5 % apmērā no tādu dividenžu neto summas, ko šis mātesuzņēmums ir saņēmis no vienotās aplikšanas ar nodokļiem sistēmā iesaistītajiem uzņēmumiem rezidentiem, savukārt šim mātesuzņēmumam atbilstoši minētajiem tiesību aktiem nav tiesību uz šādu neitralizāciju attiecībā uz dividendēm, ko tam izmaksā tā meitasuzņēmumi, kuri atrodas citā dalībvalstī, uz kuriem, ja tie būtu bijuši rezidenti, objektīvi – pēc to izvēles – attiektos vienotas aplikšanas ar nodokļiem sistēmas piemērošana.

Pretēji gadījumam, kad rezidences nosacījums kā pieejas vienotas aplikšanas ar nodokļiem sistēmai nosacījums ir pamatots, ņemot vērā faktu, ka šāda sistēma ļauj nodot zaudējumus grupas, kas tiek vienoti aplikta ar nodokļiem, ietvaros, runājot, turpretim, par citām nodokļu priekšrocībām, nevis zaudējumu nodošanu grupas, kas tiek vienoti aplikta ar nodokļiem, ietvaros, tāda atšķirīga attieksme nevar tikt attaisnota ar nepieciešamību nodrošināt līdzsvarotu kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm aplikšanas ar nodokļiem jomā. Šī atšķirīgā attieksme attiecas tikai uz ienākošajām dividendēm, ko saņem mātesuzņēmumi rezidenti, tā ka runa ir tikai par vienas un tā pašas dalībvalsts fiskālo suverenitāti.

Turklāt, ciktāl starp šo nodokļu priekšrocību un neizdevīgajām nodokļu sekām, kas izriet no grupas iekšējo darījumu neitralizācijas, nav iespējams konstatēt nekādu tiešu saikni, šādu priekšrocību nevar pamatot ar nepieciešamību aizsargāt attiecīgās dalībvalsts nodokļu sistēmas saskaņotību. Pat ja izdevumu un izmaksu proporcijas atkārtotās iekļaušanas neitralizācija izriet no grupas, ko veido mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmumi, pielīdzināšanas vienam uzņēmumam ar vairākiem nodibinājumiem, šī neitralizācija grupas, kura tiek vienoti aplikta ar nodokļiem, vadošajam mātesuzņēmumam nerada nekādas neizdevīgas nodokļu sekas, bet, tieši pretēji, piešķir tam minēto nodokļu priekšrocību.

(sal. ar 27.–29., 34.–36., 40. punktu un rezolutīvo daļu)