ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]

SECINĀJUMI,

sniegti 2008. gada 6. novembrī ( 1 )

Lieta C-511/06 P

Archer Daniels Midland Co.

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Satura rādītājs

I — Priekšvēsture, process un lietas dalībnieku prasījumi II — Juridiskais vērtējums A — Ievada piezīmes B — Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu saistībā ar prasītājas atzīšanu par aizliegtas vienošanās aizsācēju uzņēmumu 1) Pirmās instances tiesas apsvērumi 2) Lietas dalībnieku argumenti 3) Vērtējums C — Par prasību pret Apstrīdēto lēmumu: vērtējums par tiesību uz aizstāvību pārkāpuma esamību saistībā ar prasītājas atzīšanu par aizliegtas vienošanās aizsācēju uzņēmumu D — Par otro apelācijas sūdzības pamatu saistībā ar procesuālo garantiju pārkāpumu, kas noticis, FIB ziņojumu izmantojot par pierādījumu attiecībā uz prasītājas aizsācēja lomu aizliegtajā vienošanās 1) Pirmās instances tiesas apsvērumi 2) Lietas dalībnieku argumenti 3) Vērtējums a) Pārsūdzētā sprieduma interpretācija b) Par Pārsūdzētajā spriedumā izmantoto analīzes kritēriju pareizību i) Par vispārēja aizlieguma Komisijai izmantot pierādījumus, kas iegūti procedūrā, kura nav Komisijas īstenota procedūra, neesamību ii) Par īpašu procesuālo garantiju pārkāpumu — Par nosacījumu esamību tam, ka Komisija izmanto pierādījumus, kas iegūti procedūrā, kura nav Komisijas īstenota procedūra: procesuālo tiesību ievērošana — Par Pirmās instances tiesas izstrādātajiem kritērijiem attiecībā uz noteikumiem, kas Komisijai jāievēro, lai nodrošinātu procesuālo tiesību ievērošanu, un par to piemērošanu šajā lietā E — Par prasību pret Apstrīdēto lēmumu: vai Komisija varēja izmantot FIB ziņojumu par pierādījumu tam, ka prasītāja ir aizliegtas vienošanās aizsācējs uzņēmums F — Par apelācijas sūdzības pamatiem (trešo, ceturto un piekto pamatu) attiecībā uz Cerestar rakstisko paziņojumu G — Par prasību pret Apstrīdēto lēmumu: vai Komisija ir pietiekami pierādījusi ADM pārstāvja aizsācēja lomu aizliegtajā vienošanās H — Par sesto apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz to, ka nav atzīts atbildību mīkstinošs apstāklis saistībā ar to, ka ADM ir izstājusies no aizliegtas vienošanās līdz ar ASV konkurences aizsardzības iestāžu iejaukšanos 1) Pirmās instances tiesas apsvērumi 2) Lietas dalībnieku argumenti 3) Vērtējums I — Par devīto apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz aizliegtās vienošanās konkrētu ietekmi uz tirgu 1) Pirmās instances tiesas apsvērumi 2) Lietas dalībnieku argumenti 3) Vērtējums J — Par apelācijas sūdzības pamatiem (septīto un astoto pamatu) saistībā ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu attiecībā uz vērtējumu par ADM sadarbību administratīvā procesa gaitā 1) Par pamatu attiecībā uz paziņojumiem, ko Komisijas darbinieki snieguši administratīvā procesa gaitā 2) Par pamatu attiecībā uz Paziņojuma par sadarbību B sadaļā paredzēto nosacījumu neievērošanu K — Par prasību pret Apstrīdēto lēmumu: vai prasītāju saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) daļu vajadzēja uzskatīt par pirmo uzņēmumu, kas sniedzis Komisijai izšķirošus pierādījumus par aizliegtas vienošanās esamību L — Prasītājai uzliktā naudas soda apmēra atkārtota noteikšana M — Par tiesāšanās izdevumiem III — Secinājumi

“Apelācija — Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Citronskābes tirgus — Naudas soda apmēra noteikšana — Aizsācēja loma — Tiesības uz aizstāvību — Pierādījumi, kas iegūti trešā valstī īstenotā procedūrā — Konkrētā tirgus noteikšana — Atbildību mīkstinoši apstākļi”

I — Priekšvēsture, process un lietas dalībnieku prasījumi

1. Komisija 2001. gada 5. decembra Lēmuma 2002/742/EK (turpmāk tekstā — “Apstrīdētais lēmums”) ( 2 ), kas pieņemts atbilstoši Padomes Regulai Nr. 17 ( 3 ) īstenotās procedūras rezultātā, 1. pantā atzina, ka Archer Daniels Midland Co. (turpmāk tekstā — “prasītāja” vai “ADM”) un citi uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties ilgstošā vienošanās un/vai saskaņotās darbībās citronskābes nozarē.

2. Apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā Komisija ir norādījusi apstākļus, kas ir attiecināmi uz šo lietu saistībā ar iepriekš minētā pārkāpuma konstatēšanu; tie ir tirgus sadalīšana un tirgus daļu kvotu piešķiršana, ražošanas jaudu iesaldēšana/ierobežošana/likvidēšana, vienošanās palielināt cenas, ražotāja iecelšana, kuram jāpanāk cenu pieaugums katrā valsts tirgū, tā brīža un gaidāmo mērķa cenu sarakstu sadalīšana cenu pieauguma koordinēšanas nolūkos, datu paziņošanas un kontroles sistēmas izstrāde un ieviešana, lai garantētu, ka tiek ieviestas ierobežojošas vienošanās, klientu sadale vai piešķiršana, dalība regulārās sanāksmēs vai cita veida saziņa, lai vienotos par šiem ierobežojumiem, ieviestu un/vai grozītu tos atbilstoši situācijai.

3. Apstrīdētā lēmuma 3. pantā ir noteikti naudas sodi uzņēmumiem, kas izdarījuši minēto pārkāpumu. Šo naudas sodu apmēra aprēķināšanai Komisija — lai gan tas nav skaidri minēts — ir izmantojusi metodi, kas izklāstīta tās 1998. gada Pamatnostādnēs sodanaudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (turpmāk tekstā — “Pamatnostādnes”) ( 4 ), un turklāt attiecīgajā gadījumā, to skaidri norādot, ir piemērojusi savu 1996. gada paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar uzņēmumu aizliegtas vienošanās (turpmāk tekstā — “Paziņojums par sadarbību”) ( 5 ).

4. Prasītājai uzliktā naudas soda apmērs bija EUR 39,69 miljoni.

5. Naudas sodu apmēra noteikšanā Komisija, izvērtējot pārkāpuma smagumu, it īpaši ņēma vērā faktu, ka aizliegtā vienošanās konkrēti ietekmēja citronskābes tirgu EEZ. Naudas soda pamatsummu, kas bija aprēķināta attiecībā uz ADM, kura, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un pārkāpuma ilgumu, bija noteikta EUR 58,8 miljonu apmērā, Komisija atbildību pastiprinošu apstākļu dēļ palielināja par 35%, pamatojoties uz to, ka ADM kopā ar kādu citu uzņēmumu ir bijusi aizsācēja loma aizliegtā vienošanās. Turklāt ADM par labu citam uzņēmumam — Cerestar Bioproducts BV (turpmāk tekstā — “Cerestar”) — bija atteikts piemērot priekšrocību, kas paredzēta Paziņojuma par sadarbību B sadaļā, proti, naudas soda “neuzlikšana” vai tā apmēra, kāds būtu noteikts nesadarbošanās gadījumā, “būtisks samazinājums”. Komisija ir uzskatījusi, ka pirmais uzņēmums, kas sniedzis izšķirošus pierādījumus par aizliegtas vienošanās esamību Paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) daļas nozīmē, bijis Cerestar, nevis ADM, un ka ADM kā aizliegtas vienošanās aizsācējs uzņēmums neatbilst arī nosacījumam, kurš paredzēts tās pašas B sadaļas e) daļā. Tomēr saskaņā ar minētā paziņojuma D sadaļu Komisija ir piemērojusi ADM naudas soda apmēra “būtisku samazinājumu” (par 50%).

6. Ar prasību, kas iesniegta Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas kancelejā (turpmāk tekstā — “Pirmās instances tiesa”) 2002. gada 28. februārī, ADM lūdza, pirmkārt, atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. pantu daļā, kurā ir konstatēts, ka tā ir pārkāpusi EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties ražošanas jaudu ierobežošanā attiecīgajā tirgū un tā ražotāja iecelšanā, kuram jāpanāk cenu pieaugums katrā šī tirgus valsts segmentā, un, otrkārt, atcelt tā paša lēmuma 3. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz ADM, vai, pakārtoti, grozīt to, atceļot vai samazinot uzliekamo naudas sodu.

7. Ar 2006. gada 27. septembra spriedumu (turpmāk tekstā — “Pārsūdzētais spriedums”) ( 6 ) Pirmās instances tiesa apmierināja prasītājas prasījumu par Apstrīdētā lēmuma 1. panta daļēju atcelšanu, bet noraidīja prasītājas prasījumus attiecībā uz naudas sodu, kas uzliekams saskaņā ar tā paša lēmuma 3. pantu, piespriežot Komisijai atlīdzināt vienu desmitdaļu no tiesāšanās izdevumiem, kas radušies prasītājai, un pēdējai minētajai — segt pārējo daļu savu tiesāšanās izdevumu, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies Komisijai.

8. Ar pieteikumu, kas iesniegts Tiesas kancelejā 2006. gada 11. decembrī, prasītāja ir pārsūdzējusi iepriekš minēto spriedumu, lūdzot Tiesu to atcelt daļā, kurā Pirmās instances tiesa ir noraidījusi prasītājas prasību, kas vērsta pret Apstrīdēto lēmumu, un turklāt atcelt pēdējā minētā lēmuma 3. pantu daļā, kas attiecas uz prasītāju, vai grozīt to, atceļot vai samazinot uzliekamo naudas sodu, vai arī, alternatīvi, nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai, lai tā to izskatītu saskaņā ar tiesību principiem, ko Tiesa būs noteikusi, jebkurā gadījumā piespriežot Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās tiesu instancēs.

9. Atbildes rakstā Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

10. Lietas dalībnieku pārstāvji tika uzklausīti tiesas sēdē, kas notika 2008. gada 8. maijā.

II — Juridiskais vērtējums

A — Ievada piezīmes

11. Apelācijas sūdzības pamatojumam prasītāja izvirza deviņus pamatus; tie visi attiecas uz uzliekamā naudas soda apmēra noteikšanu.

12. Ar pirmajiem pieciem apelācijas sūdzības pamatiem prasītāja kritizē vērtējumu, pamatojoties uz kuru Pirmās instances tiesa ir noraidījusi tās argumentus, kas vērsti pret minētā naudas soda pamatsummas palielinājumu par 35%; minēto palielinājumu Komisija ir piemērojusi, ņemot vērā atbildību pastiprinošu apstākli, kas izpaudies tādējādi, ka ADM ir bijusi aizsācēja loma aizliegtajā vienošanās par citronskābi. Pirmais no šiem pamatiem attiecas uz to, ka Pirmās instances tiesa nav konstatējusi prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas izriet no tā, ka administratīvā procesa gaitā nav norādīts uz šo atbildību pastiprinošu apstākli vai uz faktiem, kuri ar to saistīti. Savukārt četri nākamie pamati dažādā veidā attiecas uz vērtējumu, pamatojoties uz kuru Pirmās instances tiesa ir noraidījusi to, ka apsvērumi, kas izklāstīti Apstrīdētajā lēmumā, pamatojot ADM atzīšanu par aizsācēju uzņēmumu, ir — kā apgalvojusi prasītāja — nepiemēroti šādas kvalifikācijas pamatojumam.

13. Pēdējie četri apelācijas sūdzības pamati ir saistīti ar to, ka nav atzīts atbildību mīkstinošs apstāklis — aizliegtās vienošanās konkrētās ietekmes uz tirgu novērtējums un novērtējums attiecībā uz prasītājas sadarbību ar Komisiju administratīvā procesa gaitā.

14. Vēlos uzreiz norādīt, ka daži no iepriekš minētajiem apelācijas sūdzības pamatiem man šķiet pamatoti, ka tāpēc Pārsūdzētais spriedums, manuprāt, ir jāatceļ atsevišķās daļās un es uzskatu, ka šī tiesvedības stadija ļauj Tiesai saskaņā ar tās Statūtu 61. panta pirmo daļu pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, kā lūgusi prasītāja. Ērtākam izklāstam, ņemot vērā apelācijas sūdzības pamatu skaitu, attiecīgi aplūkošu tos argumentus, kurus uzskatu par pamatotiem saskaņā ar atbilstošo prasības pamatu vērtējumu pirmajā instancē, ko Pirmās instances tiesa ir noraidījusi, kopā ar Pārsūdzētā sprieduma daļām, kuras jāatceļ.

B — Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu saistībā ar prasītājas atzīšanu par aizliegtas vienošanās aizsācēju uzņēmumu

1) Pirmās instances tiesas apsvērumi

15. Pirmās instances tiesā prasītāja bija norādījusi, ka Komisija ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību tāpēc, ka apsūdzība tajā, ka prasītājai ir bijusi aizsācēja loma aizliegtajā vienošanās, pret to nebija izvirzīta administratīvā procesa gaitā un tāpēc, ka paziņojumā par iebildumiem nebija norādīti apstākļi (it īpaši attiecībā uz aizsācēja lomu, kāda dažiem tās pārstāvjiem bijusi aizliegtās vienošanās sanāksmēs), uz kuriem Apstrīdētajā lēmumā norādīts šīs apsūdzības pamatojumam. Turklāt prasītāja bija iebildusi, ka minētā procesa gaitā tā nav varējusi paust viedokli attiecībā uz Amerikas Savienoto Valstu Federal Bureau of Investigation (Federālais Izmeklēšanas birojs, FIB) Ziņojuma par paziņojumiem, kurus kāds bijušais ADM pārstāvis 1996. gada 11. un 12. oktobrī paudis FIB aģentiem (turpmāk tekstā — “FIB ziņojums”), un Komisijai adresētā Cerestar1999. gada 18. marta rakstiskā paziņojuma ( 7 ) (turpmāk tekstā — “Cerestar rakstiskais paziņojums”) izmantošanu par pierādījumiem šīs apsūdzības pamatojumā.

16. Pirmās instances tiesa vispirms atsaucās uz Tiesas spriedumu apvienotajās lietās Musique diffusion française u.c./Komisija ( 8 ), saskaņā ar kuru gadījumos, ja Komisija paziņojumā par iebildumiem skaidri norāda, ka tā vajadzības gadījumā pārbaudīs, vai attiecīgajiem dalībniekiem nav piemērojams naudas sods, un ja tā norāda galvenos faktiskos un tiesiskos [tiesību] apstākļus, saistībā ar kuriem var uzlikt naudas sodu, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagums un ilgums, kā arī to, vai pārkāpums izdarīts “tīši vai aiz neuzmanības”, tā ir izpildījusi savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem, tādējādi sniedzot uzņēmumiem informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret pārkāpuma konstatāciju, bet arī pret iespējamu naudas soda uzlikšanu ( 9 ).

17. Tādējādi Pirmās instances tiesa ir noraidījusi iepriekš minētos prasītājas iebildumus, uzskatot, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija ir norādījusi galvenos faktiskos un tiesību apstākļus, saistībā ar kuriem tā paredzēja uzlikt naudas sodu ADM, un uzsverot, ka “[attiecīgo] uzņēmumu tiesību uz aizstāvību ievērošana neuzliek Komisijai pienākumu paziņojumā par iebildumiem sniegt precīzākas norādes par to, kā tā izmantos katru no šiem [apstākļiem] naudas soda aprēķinos”. Atsaucoties uz spriedumu lietā Michelin/Komisija ( 10 ), Pirmās instances tiesa ir it īpaši piebildusi, ka “Komisijai nebija jānorāda, vai tā var uzskatīt ADM par aizliegtās vienošanās [aizsācēju uzņēmumu], tāpat tai nebija jākomentē iespējamais ADM naudas soda palielinājums, [ko tā šajā sakarā piemēroja uzņēmumam].” Attiecībā uz FIB ziņojuma un Cerestar rakstiskā paziņojuma izmantošanu par pierādījumiem Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka “Komisija iekļāva šos dokumentus paziņojuma par iebildumiem pielikumā, līdz ar to dalībnieki varēja par tiem izteikties, tostarp arī par to [izmantošanu par pierādījumiem]” ( 11 ).

2) Lietas dalībnieku argumenti

18. Saistībā ar izskatāmo apelācijas pamatu prasītāja iebilst, ka Pirmās instances tiesa, pārkāpjot tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu, ir konstatējusi, ka paziņojumā par iebildumiem Komisijai nav jābrīdina uzņēmums, kuram tas adresēts, par iespējamību, ka tas tiks atzīts par aizliegtās vienošanās aizsācēju uzņēmumu, un ka tai nav jānorāda fakti, uz kuriem šī kvalifikācija ir balstīta. Turklāt otrais no šiem konstatējumiem nav pietiekami pamatots.

19. Pēc prasītājas uzskatiem, aizsācēja loma aizliegtajā vienošanās ir viens no galvenajiem faktiskajiem apstākļiem, kas liecina par tā uzņēmuma [prettiesiskās] rīcības smagumu, kurš izdarījis pārkāpumu, un kam jāizriet no paziņojuma par iebildumiem ( 12 ), arī tāpēc, ka palielinājums, ko Komisija piemērojusi šī atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ, principā atbilst 30 līdz 50% no naudas soda apmēra.

20. Turklāt arī faktiem, ar kuriem ir pamatota kvalifikācija par aizliegtās vienošanās aizsācēju uzņēmumu, pēc prasītājas uzskatiem, ir jābūt minētiem paziņojumā par iebildumiem vai vismaz ir jābūt iespējai tos pamatoti secināt no tam pievienotajiem dokumentiem ( 13 ). Tomēr šajā lietā paziņojumā par iebildumiem šie fakti nav minēti, nedz arī ir iespēja tos secināt no [paziņojumam] pievienotajiem dokumentiem tiktāl, ciktāl: a) Komisija paziņojumā par iebildumiem bija skaidri norādījusi, ka, nosakot naudas soda apmēru un it īpaši izvērtējot katra uzņēmuma lomu, tā ir ņēmusi vērā faktus, kas izklāstīti minētajā dokumentā; b) noteikt aizliegtās vienošanās aizsācēju uzņēmumu bija grūti faktu sarežģītības dēļ, kā atzīts Apstrīdētajā lēmumā (273. apsvērums) un Pārsūdzētajā spriedumā (300. punkts); c) Komisija, administratīvā procesa gaitā norādot ADM, ka tā var izmantot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu, bija devusi iemeslu domāt, ka neuzskata ADM par aizliegtās vienošanās aizsācēju uzņēmumu; d) bez īpaša brīdinājuma nevar prasīt, lai uzņēmums pārbauda un ar pretējiem pierādījumiem atspēko katru faktu, kas izriet no dažādiem apjomīgiem dokumentiem, kuri pievienoti paziņojumam par iebildumiem; šādas prasības dēļ uzņēmums varētu zaudēt iespēju, ka tam tiek piemērota Paziņojuma par sadarbību B sadaļa, kurā, cita starpā, ir prasīta uzņēmuma pastāvīga un pilnīga sadarbība.

21. Komisija apgalvo, ka prasītājas iebildumi nav pamatoti. Tie ir balstīti uz mākslīgu nošķīrumu starp aizsācēja lomu aizliegtajā vienošanās un ietekmi kāda šai lomai ir uz naudas soda apmēra noteikšanu. Prasītāja nav ievērojusi, ka aizsācēja loma gan ietekmē šo apmēru, bet ne pārkāpuma konstatējumu. Tāpēc nav nepieciešams, lai paziņojumā par iebildumiem Komisija sīkāk norādītu “faktus, kas patiesībā ir pamatā naudas soda noteikšanai”. Savukārt šajā lietā, pēc [Komisijas] uzskatiem, pietika norādīt — ko tā arī izdarīja —, ka, izvērtējot pārkāpuma smagumu, tā ir ņēmusi vērā katra attiecīgā uzņēmuma lomu.

22. Komisija vērš uzmanību uz to, ka FIB ziņojums un Cerestar rakstiskais paziņojums bija to astoņu dokumentu skaitā, kas pievienoti paziņojumam par iebildumiem.

23. Tā piebilst, ka prasītājas loma aizliegtajā vienošanās ir minēta paziņojuma par iebildumiem galvenajā daļā (kā piemēru norādot tā 63., 71., 84., 85., 93., 94. un 104. punktu). Turklāt atbildē uz šo paziņojumu prasītāja ir skaidri atsaukusies uz abiem minētajiem dokumentiem un ir plaši paudusi nostāju par savu lomu aizliegtajā vienošanās, noraidot to, ka tā būtu bijusi aizsācēja loma vai iniciatora loma, un, lai to pierādītu, pamatojusies tieši uz FIB ziņojumu. Tas pierāda, ka prasītāja spēja sagatavot savu aizstāvību, pamatojoties uz šī paziņojuma saturu.

3) Vērtējums

24. Lai gan ir izteikti daži atsevišķi apgalvojumi, kas interpretējami pretējā nozīmē ( 14 ), no judikatūras var secināt, ka uzņēmumiem, pret kuriem ir vērsts process sakarā ar EK līguma konkurences noteikumu pārkāpumu, ir tiesības tikt uzklausītiem Komisijā ne vien par norādīto pārkāpumu esamību, bet arī par naudas soda uzlikšanu un par tā noteikšanas kritērijiem.

25. Kā Pārsūdzētajā spriedumā atgādinājusi Pirmās instances tiesa, Tiesa ir apliecinājusi, ka tad, kad Komisija paziņojumā par iebildumiem skaidri paziņo, ka tā izvērtēs, vai atsevišķā gadījumā ir jāpiemēro naudas sodi attiecīgiem uzņēmumiem, un norāda galvenos faktiskos un tiesību apstākļus, kuru dēļ var nākties uzlikt naudas sodu, piemēram, varbūtējā pārkāpuma smagumu un ilgumu un faktu, ka [uzņēmums] to izdarījis “tīši vai aiz neuzmanības”, tā pilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem, jo šādā veidā tā sniedz tiem norādījumus, kas nepieciešami to aizstāvībai ne vien attiecībā pret pārkāpuma konstatējumu, bet arī pret naudas soda uzlikšanu ( 15 ).

26. Konkrēti, spriedumā lietā Michelin/Komisija ( 16 ) Tiesa, šķiet, daļēji ir atkāpusies no ģenerāladvokāta Verlorena van Temāta [Verloren Van Themaat] ierosinājumiem, kurš uzskatīja — “ir acīmredzams, ka [Komisija], izskatot administratīvo procesu, nevar norādīt naudas soda apmēru vai tā noteikšanas kritērijus, jo tikai procesa beigās tā spēj noteikt vainas vai neuzmanības pakāpi” ( 17 ). Attiecībā uz naudas soda noteikšanas kritērijiem Tiesa faktiski ir uzskatījusi par nepieciešamu minētajā spriedumā norādīt, ka “Komisija paziņojumā par iebildumiem [ir] skaidri paziņojusi [..] par savu nodomu uzlikt [attiecīgajam uzņēmumam] naudas sodu, kura apmēru noteic, ņemot vērā pēc tās uzskatiem atbilstīgo pārkāpuma ilgumu un smagumu”, tādējādi padarot šo uzņēmumu “spējīgu aizstāvēties ne tikai pret pārkāpuma konstatējumu, bet arī pret naudas soda uzlikšanu” ( 18 ).

27. Ne tik sen spriedumā lietā Showa Denko/Komisija ( 19 ) Tiesa ir pilnīgi skaidri norādījusi, ka uzņēmumiem, uz kuriem attiecas pārkāpuma process atbilstoši EKL 81. pantam, ir tiesības tikt uzklausītiem “ne tikai par sodīšanas principu, bet arī par katru no apstākļiem, kurus [Komisija gatavojas] ņemt vērā, nosakot naudas sodu apmēru”.

28. Tomēr juridiskā formula, ko esmu atgādinājis šo secinājumu 25. punktā, ir diezgan vispārīga un no tās nevar secināt, kas jāsaprot ar “galvenajiem faktiskajiem un tiesību apstākļiem”, kuri attiecas uz naudas sodu un kuriem jāizriet no paziņojuma par iebildumiem; it īpaši, vai pietiek ar to, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem norāda, ka, lemjot par naudas sodu principā un tā apmēru, tā ņems vērā iespējamā pārkāpuma smagumu, ilgumu un subjektīvos apstākļus, vai arī tai ir precīzi jānorāda savs vērtējums attiecībā uz katru no šiem aspektiem.

29. Protams, var nepieļaut iespēju, ka varētu pietikt ar to, ka Komisija abstrakti norāda uz trim minētajiem apstākļiem — iespējamā pārkāpuma smagumu, ilgumu un subjektīviem apstākļiem. Kā Pirmās instances tiesai jau ir bijusi iespēja norādīt, “pienākums norādīt smaguma pakāpi un to, vai pārkāpums izdarīts tīši vai aiz neuzmanības, zaudētu savu būtību, ja tā izpildei pietiktu ar vienkāršu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārfrāzēšanu” ( 20 ). Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Tiesa jau ir paskaidrojusi, ka tas jāprecizē jau paziņojumā par iebildumiem ( 21 ).

30. Gluži pretēji, pamatojoties uz judikatūru, var izslēgt to, ka uzņēmumu tiesību uz aizstāvību ievērošana nozīmē, ka paziņojumā par iebildumiem ir jāprecizē, kādā veidā Komisija ir paredzējusi atsaukties uz katru no šiem “faktiskajiem un tiesību apstākļiem” naudas soda apmēra noteikšanai. Faktiski sniegt norādes par naudas sodu apmēru, pirms uzņēmumiem dota iespēja aizstāvēties pret izvirzītajiem iebildumiem, nozīmētu nepiemērotā veidā apsteigt Komisijas lēmumu ( 22 ).

31. Tā kā no paziņojuma par iebildumiem ir skaidri jāizriet gan pārkāpuma ilgumam, gan tam, vai pārkāpums izdarīts tīši vai aiz neuzmanības, pa vidu šīm divām galējībām tomēr ir jānosaka, vai pietiek ar to, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem uzskaita kritērijus pārkāpuma smaguma noteikšanai, kurus tā ir paredzējusi izmantot, vai arī tai ir precīzi jānorāda vērtējums, ko tā plāno sniegt saskaņā ar šiem kritērijiem. Konkrēti, vai šajā lietā pietiek ar to, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem norāda — ko tā arī veica —, ka tā, nosakot attiecīgā naudas soda apmēru, cita starpā ir ņēmusi vērā katra uzņēmuma lomu pārkāpumā (kritērija norādīšana), vai arī jau minētajā dokumentā tai vajadzēja norādīt uz iespējamību, ka uz [ADM] tiks attiecināts aizliegtās vienošanās aizsācēja uzņēmuma statuss (vērtējums saskaņā ar minēto kritēriju)?

32. Manuprāt, Tiesas judikatūrā nav norāžu, kas noderētu šī jautājuma atrisināšanai. To pašu var teikt par Pirmās instances tiesas spriedumiem lietā HFB u.c./Komisija un lietā LR AF 1998/Komisija, uz kuriem prasītāja atsaukusies, pamatojot otro risinājumu ( 23 ). Lai gan šajos spriedumos Pirmās instances tiesa patiešām ir uzsvērusi, ka paziņojumā par iebildumiem, kas nosūtīts prasītājiem uzņēmumiem, citu apstākļu vidū bija norādīts uz aktīvu lomu ( 24 ) vai priekšgalā esošā uzņēmuma lomu ( 25 ), kāda tiem bijusi aizliegtajā vienošanās, kura tika aplūkota, pēc tam konstatējot, ka “tādējādi Komisija paziņojumā par iebildumiem [ir] precizējusi faktiskos un tiesību apstākļus, uz kuriem tā balstīsies, aprēķinot prasītājai uzliekamos naudas sodus, lai šajā sakarā pienācīgi ievērotu [prasītājas] tiesības tikt uzklausītai” ( 26 ), tomēr no tā nevar secināt, ka Pirmās instances tiesa būtu atzinusi šādu norādi par nepieciešamu šo tiesību ievērošanai.

33. Bet jāatzīst, ka spriedumā lietā Corus UK/Komisija ( 27 ), uz kuru arī ir atsaukusies prasītāja, Pirmās instances tiesa Komisijas pienākumus attiecībā uz paziņojuma par iebildumiem saturu faktiski ir interpretējusi kā saistošākus, pēc būtības uzskatot, ka nepietiek ar norādi uz atsevišķu smaguma kritēriju, kura nav papildināta ar pagaidu vērtējumu saskaņā ar šo kritēriju. Norādījusi, ka Komisijas “pienākums ir [paziņojumā par iebildumiem] īsumā norādīt gan apgalvotā pārkāpuma ilguma un smaguma, gan tā, vai konkrētās lietas apstākļos pārkāpums bija izdarīts tīši vai aiz neuzmanības, pagaidu novērtējumu”, Pirmās instances tiesa ir minējusi, ka lietā, kas tai iesniegta izskatīšanai, paziņojumā par iebildumiem bija “pieļauta kļūda, jo Komisija tajā [nebija] norādījusi izdarītā pārkāpuma smaguma pagaidu kvalifikāciju”, nepaskaidrojot, vai, pēc tās uzskatiem, pārkāpums bijis “smags” vai “sevišķi smags” Pamatnostādņu nozīmē ( 28 ). Turklāt Pirmās instances tiesa ir minējusi, ka šīs kļūdas dēļ nav jāatceļ Apstrīdētais lēmums, jo nav pierādīts, ka tad, ja minētās kļūdas nebūtu, prasītāja atbildē uz paziņojumu par iebildumiem būtu sniegusi argumentus, kas būtiski atšķirtos no tiem, kuri minētajā atbildē faktiski bija izvirzīti izdarītā pārkāpuma smaguma mazināšanai ( 29 ).

34. Man rodas jautājums, vai savā ziņā pretēja pieeja nebūtu pareizāka. Tā vietā lai vispirms un abstraktā veidā noteiktu pienākumu, kuri Komisijai uzlikti attiecībā uz paziņojuma par iebildumiem saturu, apjomu, lai pēc tam pārbaudītu, vai ar to neievērošanu ir konkrēti aizskartas tiesības uz aizstāvību, iespējams, būtu piemērotāk šo pienākumu apjomu secināt no nepieciešamības ievērot minētās tiesības.

35. Ja — kā bieži apliecināts judikatūrā un atgādināts Pārsūdzētā sprieduma 435. punktā — “attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību Komisijā ir garantētas ar iespēju sniegt apsvērumus par pārkāpuma ilgumu, smagumu un pret konkurenci vērstā rakstura paredzamību” ( 30 ), Komisijai uzliktajiem pienākumiem vajadzētu būt tādiem un tikai tādiem, kas ļauj šo iespēju izmantot.

36. Šajā ziņā man šķiet, ka tad, ja Komisija paziņojumā par iebildumiem norāda — kā tā izdarījusi šajā lietā —, ka, nosakot uzņēmumam piemērojamo naudas sodu, tā saistībā ar pārkāpuma smaguma novērtējumu ņems vērā [šī uzņēmuma] lomu slepenajās vienošanās, kas raksturotas minētajā paziņojumā, attiecīgais uzņēmums spēj paust apsvērumus par secinājumiem, kas attiecībā uz tā lomu izdarāmi no Komisijas minētajiem faktiem, secinot, piemēram, ka šie fakti neliecina, ka minētā loma bijusi aktīva vai pat mudinoša.

37. Tāpēc uzskatu, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi juridisku kļūdu, secinādama, ka Komisijai paziņojumā par iebildumiem nebija jānorāda, ka par attiecīgās aizliegtās vienošanās aizsācēju uzņēmumu var uzskatīt ADM.

38. Attiecībā uz šī pamata otro daļu, kas saistīta ar to faktu nenorādīšanu paziņojumā par iebildumiem, kuri Apstrīdētajā lēmumā izvirzīti, pamatojot to, ka uz ADM ir attiecināts aizliegtās vienošanās aizsācēja uzņēmuma statuss, uzskatu, ka prasītājas argumentiem daļēji ir jāpiekrīt.

39. Fakti, uz kuriem prasītāja atsaucas saistībā ar minēto šī pamata daļu, ir apstākļi, kas izklāstīti Apstrīdētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā un ietverti FIB ziņojumā un Cerestar rakstiskajā paziņojumā. Saskaņā ar FIB ziņojumu ADM pārstāvis ir izdomājis nolīguma “G-4/5” mehānismus, tam ir bijusi visai aktīva loma 1991. gada 6. marta sanāksmē Bāzelē, kurā ir formulēta vienošanās par citronskābi, tas tika uzskatīts par “viedo” un Jungbunzlauer pārstāvis viņu nodēvējis par “mācītāju” (265. apsvērums). Saskaņā ar Cerestar rakstisko paziņojumu kādam citam ADM pārstāvim bijusi aizsācēja loma un viņš vadījis tā sauktās “Sherpa” sanāksmes (kuras notika tehniskā līmenī pretstatā tā sauktajām “Masters” sanāksmēm, kuras notika augstākā līmenī), nodarbojoties ar argumentu sagatavošanu un saskaņojamo cenu sarakstu sniegšanu (266. apsvērums). Komisija ir uzskatījusi šos apstākļus par “papildu pierādījumiem, kas ir pietiekami, lai secinātu, ka ADM bijusi aizsācējs [uzņēmums] aizliegtajā vienošanās”, pirms tam atzīstot — “tas, ka ADM bija sarīkoj[usi] virkni divpusēju sanāksmju ar saviem konkurentiem īsi pirms pirmās daudzpusējās aizliegtās vienošanās sanāksmes, nav pietiekams pamats, lai secinātu, ka [šis uzņēmums] ir bijis aizliegtās vienošanās iniciators” (264. apsvērums). Minētie faktiskie apstākļi tādējādi ir bijuši izšķiroši, atzīstot prasītāju par aizliegtās vienošanās aizsācēju uzņēmumu.

40. Iebildumu, kurā ir apgalvots, ka Pārsūdzētajā spriedumā nav sniegts pamatojums prasītājas argumentam, ka paziņojumā par iebildumiem šie apstākļi nav norādīti, var uzskatīt par nepamatotu. Lai gan Pirmās instances tiesa nav sevišķi skaidri paudusi iemeslus, kuru dēļ šī nenorādīšana saskaņā ar tās viedokli neradīja ADM tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, var uzskatīt, ka minētie iemesli netieši izriet no Pārsūdzētā sprieduma 439. punkta. Minētais punkts, protams, galvenokārt attiecas uz citu, šeit noraidītu argumentu, ar kuru prasītāja bija iebildusi, ka tā administratīvā procesa gaitā nav varējusi paust viedokli par FIB ziņojuma un Cerestar rakstiskā paziņojuma izmantošanu par pierādījumiem. Tomēr šis punkts attiecas uz plašāku jomu, kā izriet no frāzes “tostarp arī par to lietojumu pierādījumu statusā”, jo Pirmās instances tiesa, šķiet, uzskata — ar faktu, ka Komisija ir pievienojusi abus minētos dokumentus paziņojumam par iebildumiem, pietiek, lai lietas dalībnieki varētu ieņemt nostāju ne vien attiecībā uz to izmantošanu par pierādījumiem, bet arī attiecībā uz tajos raksturotajiem faktiskajiem apstākļiem.

41. Taču, no otras puses, uzskatu, ka šis Pirmās instances tiesas vērtējums tiktāl, ciktāl tā ir atzinusi, ka paziņojumā par iebildumiem nav jāizklāsta faktiskie apstākļi, kas atgādināti Apstrīdētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā, ir juridiski kļūdains.

42. Lai būtu ievērotas tiesības uz aizstāvību, pēc manām domām, paziņojumā par iebildumiem vismaz ir jāatklāj uzņēmumam, kuram tas adresēts, gan fakti, gan attiecīgie pierādījumi, ar kuriem Komisija ir paredzējusi pamatot savus vērtējumus galīgajā lēmumā ( 31 ).

43. Kā norāda Tiesa, “tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai attiecīgais uzņēmums būtu varējis administratīvās procedūras laikā pienācīgi paziņot savu pozīciju par apgalvoto faktu un apstākļu pastāvēšanu un atbilstību, kā arī par Komisijas izmantotajiem dokumentiem, kurus tā izmanto, lai pamatotu pārkāpuma pastāvēšanu” ( 32 ).

44. Komisijas pienākumam iepriekš paziņojumā par iebildumiem darīt uzņēmumiem zināmus faktus un attiecīgos pierādījumus, ko tā paredzējusi izmantot galīgajā lēmumā, kurš tādējādi apstiprināts attiecībā uz pārkāpuma konstatējumu, manuprāt, ir jābūt spēkā arī attiecībā uz naudas soda noteikšanu principā un tā apmēra noteikšanu ( 33 ).

45. Šai lietai it īpaši ir raksturīgs tas, ka Komisijas secinājums par ADM aizsācēja lomu ir pamatots — kas nav apstrīdēts — ar tādiem faktiskajiem apstākļiem (kuri izklāstīti Apstrīdētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā), kuri nav minēti paziņojumā par iebildumiem, bet ir pierādīti ne vien ar minētajam paziņojumam pievienotajiem dokumentiem, bet, kā uzsvērusi Komisija, arī ar tajā minētajiem dokumentiem, proti, ar pierādījumiem par faktiem, kuri ir izklāstīti paziņojumā par iebildumiem.

46. Vai ir uzskatāms, ka fakts, ka šie apstākļi izrietēja no dokumentiem, attiecībā uz kuriem paziņojumā par iebildumiem bija precizēts, ka tie tiks izmantoti par pierādījumiem, ļāva ADM ieņemt nostāju attiecībā uz šo apstākļu pastāvēšanu un atbilstību?

47. Prasītāja ierosina atsaukties uz Pirmās instances tiesas spriedumu lietā Shell/Komisija ( 34 ), no kura it īpaši izriet, ka: — dokumentus, kas ir pievienoti paziņojumam par iebildumiem, bet nav tajā minēti, var izmantot lēmumā pret uzņēmumu, kas ir tā adresāts, vienīgi tad, ja [uzņēmums] no šī paziņojuma ir varējis saprātīgi secināt, kādus slēdzienus Komisija ir paredzējusi izdarīt, pamatojoties uz [šiem dokumentiem] ( 35 ); — dokumentus, kas ir pievienoti paziņojumam par iebildumiem un ir tajā minēti atsevišķas apsūdzības pamatojumam, lēmumā var izmantot citas apsūdzības pamatojumam pret šo pašu uzņēmumu vienīgi tad, ja tas no paziņojuma par iebildumiem un no dokumentu satura ir acīmredzami varējis izdarīt secinājumus, ko Komisija ir paredzējusi no [šiem dokumentiem] izdarīt ( 36 ).

48. Šie kritēriji, šķiet, ir atbilstoši, jo tie nodrošina labu līdzsvaru starp prasībām attiecībā uz uzņēmumu aizsardzību un prasībām attiecībā uz efektīvu administratīvās darbības īstenošanu, ko veic Komisija. Toties dokumentu, kas pievienoti paziņojumam par iebildumiem, var būt (un bieži ir) ļoti daudz vai tie ir apjomīgi, tāpēc, kā pamatoti norāda prasītāja, nav iedomājams, ka uzņēmumiem, kam tie adresēti, tiek uzlikts pienākums norādīt katru tajos minētu apstākli, ko var abstrakti interpretēt kā pierādījumu pret [šiem uzņēmumiem], un tādējādi celt apsūdzības par to pareizumu vai nozīmi.

49. Kritēriju, kas līdzīgs tiem kritērijiem, kuri aplūkoti spriedumā lietā Shell/Komisija, manuprāt, vajadzētu būt iespējai piemērot arī gadījumā, kāds ir šajā lietā, kad dokumenti, kas pievienoti paziņojumam par iebildumiem un kas tajā minēti, tiek izmantoti galīgajā lēmumā kā pierādījumi faktiskajiem apstākļiem, kuri atšķiras no minētajā paziņojumā izklāstītajiem apstākļiem. Šī izmantošana jāatļauj tikai tad, ja ir konstatēts, ka attiecīgais uzņēmums no paziņojuma par iebildumiem, ņemot vērā šo dokumentu saturu, ir varējis izdarīt secinājumus par faktiem, ko Komisija ir paredzējusi no [šiem dokumentiem] izdarīt.

50. Tāpēc uzskatu, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, kad, neveicot šādu pārbaudi, ir uzskatījusi — pats fakts, ka FIB ziņojums un Cerestar rakstiskais paziņojums, kas pievienoti paziņojumam par iebildumiem, ļauj Komisijai galīgajā lēmumā pret ADM izmantot faktiskos apstākļus, kuri norādīti minētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā.

51. Šo tiesību kļūdu, manuprāt, nevar novērst, aizstājot pamatojumu ( 37 ); tas ir pieļaujams tikai tad, ja juridiski kļūdainu pamatojumu var aizvietot ar pilnīgu tiesību pamatojumu ( 38 ). Minētā pārbaude, kuras mērķis ir noteikt, vai ADM no paziņojuma par iebildumiem un abu attiecīgo dokumentu satura ir varējusi secināt, ka Komisija ir paredzējusi pret to izmantot iepriekš minētos faktiskos apstākļus, nozīmē faktu vērtējumu, kuru Tiesa nevar veikt saistībā ar apelācijas izskatīšanu. Tāpēc man šķiet, ka Pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ attiecībā uz jautājumu, kas minēts iepriekšējā punktā; šajā nolūkā nav jāņem vērā ne prasītājas argumenti, kuri atgādināti šo secinājumu 20. punktā, no a) līdz c) apakšpunktam, ne Komisijas argumenti, kas atgādināti šo secinājumu 23. punktā, attiecībā uz kuriem vajadzības gadījumā citādos apstākļos ir jāveic iepriekš minētā pārbaude.

C — Par prasību pret Apstrīdēto lēmumu: vērtējums par tiesību uz aizstāvību pārkāpuma esamību saistībā ar prasītājas atzīšanu par aizliegtas vienošanās aizsācēju uzņēmumu

52. Lai novērtētu pirmajā instancē iesniegtās prasības pamatu, kas balstīts uz prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu jautājumā par aizsācēja lomu aizliegtajā vienošanās, kā iepriekš norādīju, ir jāpārbauda, vai prasītāja no paziņojuma par iebildumiem, ņemot vērā šim paziņojumam pievienoto dokumentu saturu, ir varējusi saprātīgi secināt, ka Komisija ir paredzējusi pret to izmantot Apstrīdētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā minētos faktus par pierādījumiem, kas raksturo tās aizsācēja uzņēmuma statusu aizliegtajā vienošanās.

53. Man patiesībā šķiet, ka uz šo jautājumu nevar atbildēt apstiprinoši. Kā pamatoti uzsver prasītāja, paziņojuma par iebildumiem 161. punktā bija norādīts, ka, izvērtējot pārkāpuma smagumu, Komisija ir ņēmusi vērā “iepriekš raksturotos un izvērtētos faktus”, un 162. punktā — ka, nosakot naudas sodu, kas uzliekams katram uzņēmumam, tā cita starpā ir ņēmusi vērā katra uzņēmuma lomu “iepriekš raksturotajās” slepenajās vienošanās. Apstrīdētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā minētie fakti nav raksturoti nedz 63., 71., 84., 85., 93., 94. un 104. punktā, uz ko Komisija atsaucas savā atbildes rakstā, nedz citos paziņojuma par iebildumiem punktos. Taču, ja paziņojuma par iebildumiem 50. punktā bija skaidri norādīts, ka Komisija ir paredzējusi līdz ar citiem dokumentiem par pierādījumiem izmantot FIB ziņojumu un Cerestar rakstisko paziņojumu, norāde tomēr bija uz pierādījumiem par “faktiem, kas izklāstīti minētā paziņojuma par iebildumiem C sadaļā” ( 39 ).

54. Attiecībā uz Komisijas uzsvērto faktu, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītāja ir atsaukusies uz abiem iepriekš minētajiem dokumentiem un pat ir pamatojusies uz FIB ziņojumu, noraidot to, ka tai būtu bijusi aizsācēja loma vai iniciatora loma aizliegtajā vienošanās, tas, protams, nevar nozīmēt, ka prasītāja saprata vai tai bija jāsaprot, ka pret to tiek vērsti apstākļi, kas norādīti Apstrīdētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā.

55. Tādēļ nesaprotu, kā var pamatoti uzskatīt, ka paziņojuma par iebildumiem teksts, arī aplūkojot to saistībā ar tam pievienotajiem dokumentiem, ir tāds, kas ļauj prasītājai secināt, ka tai tiek pārmesti šie paši apstākļi.

56. Tāpēc pirmajā instancē iesniegtās prasības pamats, kas balstīts uz prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, manuprāt, ir jāapmierina saskaņā ar iepriekš minēto.

57. Izvērtējot, vai ADM ir bijusi aizsācēja loma aizliegtajā vienošanās par citronskābi, nevar ņemt vērā faktiskos apstākļus, kas minēti Apstrīdētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā, kuri tomēr, kā norādīju šo secinājumu 39. punktā, ir izrādījušies izšķiroši, lai Komisija konstatētu šo lomu, ko tā pati atzīst. Vēl jo vairāk vēlos piebilst, ka no Apstrīdētā lēmuma arī skaidri neizriet, vai materiālos, ar kuriem Komisija ir pamatojusi šo konstatējumu, ietilpst arī divpusēju tikšanos cikls starp ADM un tās konkurentiem, kas notikušas īsi pirms pirmās aizliegtās vienošanās daudzpusējās sanāksmes, uz ko ir norādīts minētā lēmuma 263. apsvērumā. Nākamajā, 264., apsvērumā Komisija ir atzinusi, ka šīs divpusējās tikšanās ir būtiska norāde uz to, ka ADM ir bijusi iniciatora loma, lai arī šī norāde nav pietiekama, lai to pierādītu. Komisija piebilda, ka tās rīcībā tomēr ir “papildu pierādījumi, kas ir pietiekami, lai secinātu, ka ADM bijusi aizsācējs [uzņēmums] aizliegtajā vienošanās” ( 40 ).

58. Kā norādīts Pamatnostādņu 2. punktā par atbildību pastiprinošiem apstākļiem, ir jānošķir “pārkāpuma organizēšana”, kas attiecas uz aizliegtās vienošanās darbību, no “pamudināšana[s] to izdarīt”, kas attiecas uz brīdi, kad aizliegtā vienošanās tiek panākta vai paplašināta ( 41 ). Tādējādi netiešas norādes uz iniciatora lomu, kāda, iespējams, bijusi kādam uzņēmumam, nevar būt pierādījums šī uzņēmuma aizsācēja lomai. Tāpēc attiecīgās divpusējās tikšanās nav nozīmīgas saistībā ar ADM atzīšanu par aizliegtās vienošanās aizsācēju uzņēmumu.

59. Komisija ne Pirmās instances tiesā, ne Tiesā nav norādījusi papildu apstākļus, kam būtu nozīme šādā kvalifikācijā, ko Kopienu tiesa var ņemt vērā atbilstoši savai jurisdikcijai pēc būtības arī naudas sodu jomā.

60. No iepriekš minētā izriet — tā kā nav izpildīti nosacījumi, lai uzskatītu, ka ADM ir bijusi aizsācēja loma aizliegtajā vienošanās, naudas soda pamatsummas palielinājums par 35%, ko Komisija piemērojusi prasītājai atbildību pastiprinošā apstākļa dēļ, ir jāatceļ.

61. Tagad izskatīšu nākamos četrus apelācijas sūdzības pamatus, kas arī attiecas uz jautājumu par aizsācēja lomu aizliegtajā vienošanās, atkāpjoties no secinājumiem, ko esmu izdarījis iepriekšējos punktos, ņemot vērā dažu jautājumu svarīgumu, kuri rodas saistībā ar minētajiem pamatiem, un gadījumam, ja Tiesa pretēji maniem ierosinājumiem iepriekš izskatīto apelācijas sūdzības pamatu atzītu par nepamatotu.

D — Par otro apelācijas sūdzības pamatu saistībā ar procesuālo garantiju pārkāpumu, kas noticis, FIB ziņojumu izmantojot par pierādījumu attiecībā uz prasītājas aizsācēja lomu aizliegtajā vienošanās

1) Pirmās instances tiesas apsvērumi

62. Pirmās instances tiesā prasītāja pārmeta Komisijai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo secinājumu par ADM aizsācēja lomu tā ir balstījusi uz atsevišķiem FIB ziņojuma fragmentiem. Kā norāda prasītāja, minēto ziņojumu Komisija nedrīkstēja izmantot par pierādījumu tam, ka prasītājai aizliegtajā vienošanās ir bijusi aizsācēja loma. Šajā sakarā tā ir norādījusi procesuālus iemeslus un iemeslus attiecībā uz minētā dokumenta ticamību. Attiecībā uz pirmo aspektu prasītāja it īpaši ir norādījusi, ka šo dokumentu ir sagatavojušas trešās valsts iestādes saistībā ar izmeklēšanu, kurā netika piemērotas Kopienu tiesībās paredzētās procesuālās garantijas; ka ne bijušais ADM pārstāvis, ne tā advokāts nav pārbaudījis, apstiprinājis un parakstījis ADM bijušā pārstāvja paziņojumu pārskatu, kas ietverts minētajā ziņojumā; ka prasītājai Komisijā nav bijusi iespēja saistībā ar šajā dokumentā iekļautajiem paziņojumiem īstenot savas Kopienu tiesību [aktos] paredzētās tiesības atteikties liecināt pret sevi; ka ASV konkurences aizsardzības iestādes ir skaidri atzinušas, ka paziņojumi, ko sniedzis ADM bijušais pārstāvis, tiks izpausti vienīgi saistībā ar Amerikas Savienoto Valstu iestāžu sāktām procedūrām, izņemot, ja tiks saņemts tiesas rīkojums. Attiecībā uz otro aspektu prasītāja ir apgalvojusi, ka FIB ziņojums nav ticams tā rakstura un iekšējo pretrunu dēļ un tādēļ, ka tas ir pretrunā citiem rezultātiem, kas izriet no pierādījumiem.

63. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa ir noraidījusi gan iebildumus attiecībā uz procesuāliem pārkāpumiem — minētā sprieduma 261.–270. apsvērumā —, gan iebildumus attiecībā uz vērtējuma pareizību, ko Komisija sniegusi par minētā ziņojuma saturu.

64. Ar šo apelācijas sūdzības pamatu iebildumi ir izteikti vienīgi par apsvērumiem, kas iekļauti Pārsūdzētā sprieduma 261.–270. punktā.

65. Pirmās instances tiesa tajos vispirms ir atzinusi: “ir zināms, ka nekādi noteikumi neliedz Komisijai, cenšoties konstatēt EKL 81. un 82. panta pārkāpumu un nosakot naudas sodu, izmantot par pierādījumu dokumentu, kas — līdzīgi kā FIB ziņojuma gadījumā — sagatavots tādas procedūras ietvaros, kas nav pašas Komisijas īstenota procedūra” ( 42 ).

66. Atgādinājusi, ka Kopienu judikatūrā, sākot no sprieduma lietā Orkem/Komisija ( 43 ), ir atzītas uzņēmuma tiesības uz to, ka Komisija neliek tam, piemērojot Regulas Nr. 17 11. pantu, atzīt savu dalību pārkāpumā, Pirmās instances tiesa norādīja, ka faktiskais stāvoklis šajā lietā bija citādāks, nekā raksturīgs gadījumā, kad Komisija nosūta uzņēmumiem informācijas pieprasījumus, kas bija aplūkots iepriekš minētajā judikatūrā ( 44 ).

67. Tomēr Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka “tad, kad — kā, piemēram, šai lietā — Komisija, brīvi izvērtējot tās rīcībā esošos pierādījumus, izmanto liecību, kura sniegta ārpus Komisijas procedūras un kurā, iespējams, var būt ziņas, ko attiecīgais uzņēmums būtu bijis tiesīgs atteikties sniegt Komisijai saskaņā ar [..] precedentu lietā Orkem/Komisija, Komisijai ir attiecīgajam uzņēmumam jāgarantē ar šo precedentu piešķirtajām procesuālajām tiesībām līdzvērtīgas tiesības” ( 45 ).

68. Kā norāda Pirmās instances tiesa, “šīs lietas kontekstā procesuālo garantiju ievērošana nozīmē, ka Komisijai ir pēc savas iniciatīvas jāpārbauda, vai sākotnēji nav būtisku šaubu attiecībā uz lietas dalībnieku procesuālo tiesību ievērošanu konkrētā procedūrā, kurā dalībnieki snieguši paziņojumus. Ja šādu nopietnu šaubu nav, jāuzskata, ka dalībnieku procesuālās tiesības ir pietiekami nodrošinātas, ja paziņojumā par iebildumiem Komisija skaidri norāda, vajadzības gadījumā paziņojuma pielikumā sniedzot attiecīgus dokumentus, ka tā grasās izmantot attiecīgās liecības vai paziņojumus. Tādējādi Komisija ļauj dalībniekiem paust nostāju ne vien par šo paziņojumu saturu, bet arī iespējamām nelikumībām vai īpašiem apstākļiem, kuros šie paziņojumi sniegti vai kuros tie iesniegti Komisijai” ( 46 ).

69. Piemērojot šos kritērijus šai lietai, Pirmās instances tiesa, pirmkārt, ir norādījusi, ka “FIB ziņojumu Komisijai iesniedza ADM konkurents Bayer, [kas] arī bija piedalījies aizliegtajā vienošanās [..], un ka ADM neapgalvoja, ka šo dokumentu Bayer vai Komisija būtu ieguvusi prettiesiski” ( 47 ).

70. Otrkārt, tā ir konstatējusi, ka “FIB ziņojumu ir rakstījusi ASV iestāde, kas ir kompetenta vērsties pret slepenām aizliegtām vienošanās, un tas iesniegts ASV tiesās, kurās izskatīta šī aizliegtās vienošanās lieta”, un ka “tam nav nekādu pazīmju, kas liktu Komisijai pēc savas iniciatīvas apšaubīt tā pierādošo spēku” ( 48 ).

71. Treškārt, Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija ir paudusi nodomu izmantot šo ziņojumu, kas pievienots minētajam paziņojumam, tādējādi ļaujot ADM“paust nostāju ne vien par šī dokumenta saturu, bet arī iespējamām kļūdām vai īpašiem apstākļiem, kuros tas rakstīts [..] vai iesniegts Komisijā, kā arī par kļūdām vai apstākļiem, pamatojoties uz kuriem, kā uzskata ADM, Komisija nedrīkstēja izmantot šo dokumentu, nepārkāpjot Kopien[u] tiesībās garantētās procesuālās tiesības” ( 49 ).

72. Turklāt Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka ADM savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem nebija izvirzījusi nevienu iebildumu attiecībā uz faktu, ka Komisija ņems vērā šo dokumentu, bet, gluži otrādi, savu argumentu pamatojumam tā pati bija tieši balstījusies uz šo dokumentu. Pirmās instances tiesa ir piebildusi, ka ADM arī neapgalvoja, ka būtu kādā citā administratīvā procesa brīdī pievērsusi Komisijas uzmanību FIB ziņojuma ticamības trūkumam vai lūgusi Komisiju nopratināt bijušo ADM pārstāvi saistībā ar šajā ziņojumā atspoguļoto izteikumu patiesumu ( 50 ).

73. Tāpēc Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka “šādā situācijā”, izmantojot FIB ziņojumu, “brīvi izvērtējot [tās rīcībā esošos] pierādījumus”, Komisija nav pārkāpusi Kopienu tiesībās garantētās procesuālās tiesības ( 51 ).

2) Lietas dalībnieku argumenti

74. Pamatodamās uz spriedumiem lietā “Spānijas bankas” ( 52 ) un lietā Otto ( 53 ), prasītāja apgalvo, ka Komisija nevar par pierādījumiem pārkāpuma procesā atbilstoši EKL 81. pantam izmantot informāciju, ko saistībā ar citiem procesiem, lai arī legāli, ir ieguvušas un izmantojušas valsts iestādes. FIB ziņojums ir sagatavots pavisam citādā juridiskajā kontekstā nekā tas, kurā darbojas Komisija, piemērojot citādas procesuālās garantijas nekā tās, kuras piešķirtas ar Kopienu tiesībām. Prasītāja vērš uzmanību uz to, ka ne bijušajam ADM pārstāvim, ne tā advokātam nav bijusi iespēja izlasīt, apstiprināt vai parakstīt minēto ziņojumu. Turklāt tā uzsver, ka minētajam ziņojumam vajadzēja palikt konfidenciālam, kā izriet no tā pirmās lappuses, un to vajadzēja izmantot vienīgi saistībā ar procesiem Amerikas Savienotajās Valstīs, kā paredz pienākums, ko ASV konkurences aizsardzības iestādes šajā nolūkā rakstveidā uzņēmušās 1997. gada 13. jūnija vēstulē, kas pievienota lietas materiāliem pirmās instances tiesā ( 54 ).

75. Īpaši atsaucoties uz tiesībās paredzēto garantiju uzņēmumiem atteikties liecināt pret sevi, kas atzīta spriedumā lietā Orkem/Komisija ( 55 ), prasītāja norāda, ka no sprieduma lietā Otto ( 56 ) var secināt, ka Komisija pārkāpj minētās tiesības, kad tā par pierādījumiem izmanto citos procesos ar ierobežojošu pilnvaru palīdzību iegūtu informāciju, ko tā šo tiesību dēļ nebūtu varējusi iegūt tieši, ar savu ierobežojošo pilnvaru palīdzību ( 57 ).

76. Kritēriji, ko Pirmās instances tiesa izklāstījusi Pārsūdzētā sprieduma 265. punktā (skat. šo secinājumu 68. punktu), ir pretrunā minētajiem noteikumiem, kurus prasītāja secina no Kopienu judikatūras. Turklāt to procesuālo garantiju ievērošana, kas uzņēmumiem piešķirtas ar Kopienu tiesībām, it īpaši tiesību atteikties liecināt pret sevi ievērošana, katrā gadījumā ir saistoša Komisijai arī tad, ja attiecīgais uzņēmums nav izteicis atbilstošu lūgumu — citādi var rasties būtiskas šaubas par to, ka nav ievērotas procesuālās tiesības saistībā ar “ārējo” procesu, kādā informācija ir iegūta, vai faktu, ka dokumentu, kurā tā ietverta, paziņojumam par iebildumiem ir pievienojusi Komisija. Vēl jo mazāk nozīme ir citiem apstākļiem, ko Pirmās instances tiesa savukārt ir uzsvērusi savā analīzē, turklāt — kā norāda prasītāja — tie nesaskan ar tās noteiktajiem, iepriekš minētajiem kritērijiem, piemēram, faktu, ka minēto dokumentu, iespējams, ir likumīgi ieguvis un nodevis Komisijai trešais uzņēmums, ka to ir rakstījusi kompetentā ASV iestāde vai ka gadījumā, par ko ir strīds, tam ir pierādījuma spēks un tas Amerikas Savienoto Valstu tiesās ir iesniegts saistībā ar procesu attiecībā uz aizliegto vienošanos par citronskābi.

77. Saistībā ar minētajiem iebildumiem prasītāja tāpat apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, Pārsūdzētā sprieduma 229. punktā atzīdama, ka FIB ziņojumā ietvertie paziņojumi ir sniegti, kad [ADM pārstāvi] “nopratināja grand jury”, un tā paša sprieduma 267. punktā — ka minētais ziņojums “iesniegts ASV tiesās, kurās izskatīta [..] aizliegtās vienošanās [par citronskābi] lieta”, ir veikusi izmeklēšanu par faktiem, kas ir nepareiza to faktu neprecizitātes dēļ, kas izriet no lietas dokumentiem, pret kuru tādējādi var celt iebildumus apelācijā. No vienas puses, no šī FIB ziņojuma izriet, ka bijušo ADM pārstāvi ir uzklausījusi nevis “grand jury”, bet ASV Tieslietu ministrijas Konkurences aizsardzības nodaļas prokurori un FIB aģents; no otras puses, Amerikas Savienoto Valstu tiesās nenotika neviens process attiecībā uz aizliegto vienošanos par citronskābi, jo visi uzņēmumi, kas bija iesaistīti šajā aizliegtajā vienošanās, panāca “plea agreements” (kompromisa vienošanās).

78. Prasītāja arī pārmet Pirmās instances tiesai “pierādījumu sagrozīšanu” tiktāl, ciktāl tā ir secinājusi, ka Komisijai sākotnēji nevarēja būt būtisku šaubu par procesuālo tiesību ievērošanu. Kā norāda prasītāja, atsevišķi šīs lietas apstākļi, kas izriet no FIB ziņojuma, skaidri liecina par to, ka ir piemērojama judikatūra, kura ieviesta ar spriedumu lietā Orkem/Komisija; uz šo piemērojamību Komisijai vajadzēja norādīt pēc savas ierosmes.

79. Visbeidzot, prasītāja kritizē Pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā ir apstiprināts, — tas, ka ADM atbildē uz paziņojumu par iebildumiem nav apstrīdējusi FIB ziņojuma kā pierādījuma pieļaujamību, “attaisno pamattiesību pārkāpumu” un tādējādi ADM zaudē tiesības izvirzīt iepriekš minēto iebildumu Kopienu tiesā.

80. Komisija uzskata, ka šis apelācijas sūdzības pamats nav pamatots visos aspektos.

81. Vispirms tā norāda — Pirmās instances tiesa pareizi ir uzskatījusi, ka aizsardzību, kas garantēta ar spriedumu lietā Orkem/Komisija, izskatāmajā lietā vajadzēja pielāgot īpašajiem lietas apstākļiem, ņemot vērā, ka Komisija bija saņēmusi FIB ziņojumu no trešā uzņēmuma un nebija to pieprasījusi tieši ADM. Šādos apstākļos Komisija uzskata, ka šai pašai tiesai bija pienākums pārbaudīt, vai, tai izmantojot šo dokumentu, var tikt aizskartas prasītājas procesuālās tiesības. Labākais veids, kā to paveikt, kā atzinusi Pirmās instances tiesa, būtu bijis sniegt prasītājai iespēju paust savu viedokli par dokumenta izmantošanu, ko Komisija precīzi ir izdarījusi, norādot uz šo dokumentu paziņojumā par iebildumiem un pievienojot to šim paziņojumam.

82. Tiesas sēdē Komisijas pārstāvis ir vērsis uzmanību uz to, ka ar spriedumu lietā Orkem/Komisija atzītās tiesības ir tādas, no kurām var atteikties, jo uzņēmums var brīvi izvēlēties — izmantot vai neizmantot tās, un ka ADM, lai gan tai bija dota attiecīga iespēja, nav cēlusi iebildumus par FIB ziņojuma izmantošanu administratīvā procesa gaitā Komisijā. Šis pārstāvis ir piebildis, ka ASV iestādes ir ievērojušas tiesības uz aizstāvību, jo tās ir pieprasījušas bijušā ADM pārstāvja liecības, un ka konkrēti Amerikas Savienotajās Valstīs uzņēmumiem atšķirībā no fiziskām personām nav tiesību klusēt, kas garantētas ar Amerikas [Savienoto Valstu] Konstitūcijas piekto labojumu.

83. Komisija uzsver, ka tad, ja tiktu pieņemts prasītājas iebildums par veidu, kādā Pirmās instances tiesa šīs lietas apstākļiem ir pielāgojusi aizsardzību, kas sniegta ar spriedumu lietā Orkem/Komisija, tā “novirzītos”, automātiski izslēdzot jebkura tāda dokumenta izmantošanas iespēju, kurš ietver paziņojumus pret uzņēmumu [un] kuru ir iesniedzis cits uzņēmums.

84. Turklāt Komisija norāda, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja (skat. šo secinājumu 76. punktu), visi Pirmās instances tiesas izmantotie vērtējuma kritēriji ir atbilstīgi, jo tie ir nepieciešami, lai piemērotu noteikumu, kurš paredzēts spriedumā lietā Orkem/Komisija, lai tas būtu pielāgots šai lietai.

85. Attiecībā uz iespējamo pierādījumu sagrozīšanu Komisija norāda, ka ir grūti saprast šī iebilduma jēgu un to, kādā veidā šis iebildums — kaut arī tam var piekrist — liecinātu par Pārsūdzētā sprieduma prettiesiskumu. Komisija tāpat uzskata šo secinājumu 79. punktā atgādināto iebildumu par “absurdu”, norādot, ka prasītājas pamattiesību pārkāpums būtu noticis, ja tā nebūtu informēta par Komisijas nodomu izmantot FIB ziņojumu un ja tai nebūtu dota iespēja izteikt apsvērumus par šī dokumenta izmantošanu. Taču, kā konstatējusi Pirmās instances tiesa, Komisija ar paziņojumu par iebildumiem ir pienācīgi informējusi prasītāju par šo nodomu, sniedzot tai iespēju iebilst pret FIB ziņojuma izmantošanu.

3) Vērtējums

a) Pārsūdzētā sprieduma interpretācija

86. Pirmās instances tiesas pamatojums, kas ietverts Pārsūdzētā sprieduma 261.–270. punktā, nešķiet skaidrs visās daļās.

87. Tomēr šī pamatojuma sākuma punkts ir skaidrs un pēc būtības atbilst šādam apgalvojumam: Komisijai principā nav aizliegts par pierādījumu pārkāpuma procesā atbilstoši EKL 81. un 82. pantam izmantot dokumentu, kas sagatavots procedūrā, kas nav Komisijas īstenota procedūra ( 58 ).

88. Pamatojuma otrais posms būtībā atbilst šādam apgalvojumam: kad Komisija par pierādījumu izmanto paziņojumu, kas sniegts saistībā ar tādu procesu, kas nav pašas Komisijas vadīts process, tai pašas vadītajā procesā ir jāgarantē attiecīgajam uzņēmumam “līdzvērtīgas [procesuālās] tiesības” tām tiesībām, kuras tam ir atbilstoši Kopienu tiesībām ( 59 ). Šāds apgalvojums, kaut arī tas pats par sevi ir skaidrs, tomēr ir jāprecizē, ņemot vērā apsvērumus, ko Pirmās instances tiesa izklāsta, sākdama aplūkot veidu, kādā Komisijai jāizpilda šis pienākums.

89. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norāda, ka Komisijai vispirms ir “pēc savas iniciatīvas jāpārbauda, vai sākotnēji nav būtisku šaubu attiecībā uz lietas dalībnieku procesuālo tiesību ievērošanu konkrētā procedūrā, kurā dalībnieki snieguši paziņojumus vai liecības” ( 60 ).

90. Šis fragments, kas ir acīmredzamā pretrunā apgalvojumam, ka ir jāievēro tiesības, kuras ir līdzvērtīgas Kopienu tiesībās piešķirtajām tiesībām ( 61 ), un turpmākajām norādēm par “Kopien[u] tiesībās garantēt[o] procesuāl[o] tiesīb[u]” ( 62 ) ievērošanu, šķiet, attiecas uz tādu procesuālo tiesību ievērošanu, kuras paredzētas saistībā ar minēto procesu, proti, šajā lietā — ASV tiesību aktos paredzētajām tiesībām attiecībā uz izmeklēšanu, ko veic Amerikas Savienoto Valstu konkurences aizsardzības iestādes. Šķiet, ka par to neskaidri liecina arī Pirmās instances tiesas norādes par “iespējamām nelikumībām” saistībā ar FIB ziņojuma sagatavošanu vai tā iesniegšanu Komisijā ( 63 ) — nelikumībām, kuru esamību var izvērtēt, tikai pamatojoties uz ASV tiesībām —, kā arī norāde — šķiet, saistībā ar pirmā kritērija par prima facie pārbaudi attiecībā uz būtisku šaubu neesamību par procesuālo tiesību ievērošanu attiecināšanu uz šo lietu (skat. šo secinājumu 70. punktu) — par ASV tiesību jautājumiem, piemēram, jautājumu par tās iestādes kompetenci, kura uzrakstījusi attiecīgo ziņojumu.

91. Lai gan var šķist, ka par aplūkojamo jautājumu sprieduma pamatojums nav pietiekams vai ir pretrunīgs, uzskatu, ka šo pamatojumu, neraugoties uz dažu tā daļu neveiksmīgu formulējumu, tomēr var saprātīgi interpretēt šādi: a) iespējai “ārvalstu” procedūrā iegūtus paziņojumus izmantot par pierādījumiem Komisijas īstenotā procedūrā ir nepieciešams, pirmkārt, lai būtu ievērotas ārvalstu sistēmā paredzētās procesuālās garantijas saistībā ar šo paziņojumu pieprasīšanu un, otrkārt, lai noteikumi, ko ārvalstu iestādes ievērojušas, pieprasot [sniegt] minētos paziņojumus, būtu saderīgi ar procesuālajām tiesībām, kas piešķirtas Kopienu tiesību sistēmā; b) pirms minēto paziņojumu izmantošanas par pierādījumiem savā procedūrā, Komisijai ir pienākums pārbaudīt, vai pastāv būtiskas šaubas gan par to procesuālo tiesību ievērošanu ārvalstu procedūrā, kuras ārvalstu tiesību sistēmā piešķirtas attiecīgajam lietas dalībniekam, gan par to noteikumu saderīgumu ar Kopienu tiesību sistēmā piešķirtajām procesuālajām tiesībām, kuri šajā procedūrā izmantoti, pieprasot attiecīgos paziņojumus.

92. Tāpat Pirmās instances tiesa norāda, ka Komisijai gadījumā, kad nav būtisku šaubu par “procesuālo tiesību” ievērošanu, paziņojumā par iebildumiem ir jānorāda savs nodoms izmantot ārvalstu procesā sniegtos paziņojumus ( 64 ).

93. Šajā sakarā atbilstoši Pārsūdzētā sprieduma 265. punkta vārdiskajam formulējumam Pirmās instances tiesa, šķiet, uzskata, ka pati pienākuma izpilde ir pietiekama, lai garantētu tiesību aizsardzību. Šis secinājums, manuprāt, ir acīmredzami nepareizs. Šķiet skaidrs — tas, ka attiecīgajam uzņēmumam tiek sniegta iespēja tiktāl, ciktāl tas skar šī uzņēmuma procesuālās intereses, iebilst pret tāda dokumenta izmantošanu, kurš ietver šos paziņojumus, nevar izslēgt to, ka minētā izmantošana var aizskart šīs tiesības. Tāpat gadījumā, ja uzņēmums ir faktiski izvirzījis iebildumus, Komisijai tie ir jāņem vērā un jāizvērtē to pamatotība ar juridiski pareiziem argumentiem.

94. Patiesībā šķiet, ka Pirmās instances tiesa vēlas norādīt, ka tad, ja attiecīgais uzņēmums nav izvirzījis iebildumus attiecībā uz ārvalstīs sniegtu paziņojumu izmantošanu par pierādījumu Komisijas īstenotā procedūrā, tā drīkst uzskatīt, ka minētā izmantošana neaizskar uzņēmumam paredzētās procesuālās tiesības.

b) Par Pārsūdzētajā spriedumā izmantoto analīzes kritēriju pareizību

95. Tagad, ņemot vērā lietas dalībnieku izvirzītos argumentus, pārbaudīšu to kritēriju atbilstību Kopienu tiesībām, kurus Pirmās instances tiesa ir izmantojusi pamatojumā; tie ir precizēti šo secinājumu 87. punktā (vispārēja aizlieguma neesamība attiecībā uz to, ka Komisija izmanto pierādījumus, kas iegūti procedūrā, kura nav Komisijas īstenota procedūra), 91. punkta a) apakšpunktā (nosacījums tam, lai ar šādu izmantošanu būtu ievērotas procesuālās tiesības), kā arī 91. punkta b) apakšpunktā un 94. punktā (noteikumi, kas Komisijai jāievēro, lai nodrošinātu šo tiesību ievērošanu).

96. Aplūkotais jautājums, kas skar noteikumus par pierādījumiem pārkāpumu procesos atbilstoši EKL 81. un 82. pantam un pierādījumu apriti procesos un pat atšķirīgās tiesību sistēmās, neapšaubāmi ir delikāts, tāpēc tam vajadzīga padziļināta analīze.

i) Par vispārēja aizlieguma Komisijai izmantot pierādījumus, kas iegūti procedūrā, kura nav Komisijas īstenota procedūra, neesamību

97. Prasītāja vispirms apšauba Komisijas tiesības pārkāpuma procesā atbilstoši EKL 81. pantam par pierādījumiem izmantot informāciju, kura iegūta procedūrā, kura nav Komisijas īstenota procedūra, un šajā sakarā atsaucas uz iepriekš minētajiem spriedumiem lietā “Spānijas bankas” un lietā Otto.

98. Spriedumā lietā “Spānijas bankas” ( 65 ) Tiesa no EK līguma 214. panta (jaunajā redakcijā — EKL 287. pants, par dienesta noslēpumu) un Regulas Nr. 17 normām ir secinājusi, ka dalībvalstis, ievērojot savu kompetenci piemērot valsts un Kopienu tiesību normas konkurences jomā, nevar par pierādījumiem izmantot nedz nepublicētu informāciju, kas ietverta atbildēs, kuras sniegtas saistībā ar uzņēmumiem adresētiem informācijas pieprasījumiem Regulas Nr. 17 11. panta nozīmē, nedz informāciju, kas ietverta lūgumos un paziņojumos saskaņā ar tās pašas regulas 2., 4. un 5. pantu. Prasītājas norādei uz šo spriedumu tomēr nav lielas nozīmes, jo tā attiecas uz (un atzīst par aizliegtu) informācijas, ko Komisija ieguvusi savā procedūrā saskaņā ar Regulu Nr. 17, izmantošanu par pierādījumu procedūrā, ko īstenojušas valsts konkurences iestādes, bet lietā, kura izlemta minētajā spriedumā, jautājums nebija par pierādījuma statusa piešķiršanu informācijai Komisijas īstenotā procedūrā, kas veido šī apelācijas sūdzības pamata jautājumu.

99. Attiecībā uz spriedumu lietā Otto ( 66 ) aizliegums Komisijai savā procedūrā par pierādījumiem izmantot atsevišķus paziņojumus, kas iegūti saistībā ar valsts civillietu, minētajā spriedumā nav uztverts kā vispārējs aizliegums, kas radies sakarā ar to, ka procesi ir nodalīti, bet gan kā aizliegums, kas ir radies no nepieciešamības ievērot uzņēmuma tiesības atteikties liecināt pret sevi, kuras atzītas spriedumā lietā Orkem/Komisija, pieņemot, ka minētie paziņojumi ir vērsti pret sevi.

100. Nozīmīgākas norādes, kas pamato prasītājas izvirzīto tēzi, vajadzības gadījumā var secināt no spriedumiem lietā Dow Benelux/Komisija ( 67 ) un lietā “PVC II” ( 68 ) (turpmāk tekstā — “spriedumi lietās PVC”), no kuriem izriet, ka informāciju vai dokumentus, ko Komisija ieguvusi kādā procedūrā saskaņā ar Regulu Nr. 17, veicot konstatējumus atbilstoši šīs regulas 14. pantam, nevar tieši izmantot par pierādījumiem saistībā ar citu procedūru, ko pati Komisija īstenojusi saskaņā ar to pašu regulu.

101. Var argumentēt, ka tad, ja ar šiem diviem spriedumiem ir nostiprināts aizliegums Komisijai par pierādījumiem savā procesā attiecībā uz konkurences tiesību pārkāpumiem izmantot informāciju, ko tā pati ir ieguvusi citā tāda paša veida procedūrā, vēl jo vairāk jāuzskata, ka Komisijai ir aizliegts par pierādījumiem savā procedūrā izmantot informāciju, ko trešās valsts iestādes ieguvušas saistībā ar procedūru, kuru tās īstenojušas sakarā ar attiecīgās valsts konkurences tiesību normu pārkāpumu.

102. Taču, manuprāt, šim argumentam a fortiori nevar piekrist.

103. Spriedumos lietās PVC Tiesa ir atzinusi, ka informāciju, kas savākta, veicot izmeklēšanas [procedūras] saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. pantu, nevar izmantot citiem mērķiem, izņemot tos, kuri norādīti izmeklēšanas pilnvarā vai lēmumā par izmeklēšanu, un ka šis noteikums ir paredzēts, lai aizsargātu gan dienesta noslēpumu, uz kuru ir skaidri norādīts minētās regulas 20. pantā, gan uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, kuru aizsardzībai ir paredzēts tās pašas regulas 14. panta 3. punkts. Kā norāda Tiesa, “šīs pēdējās minētās tiesības faktiski būtu būtiski apdraudētas, ja Komisija, vēršoties pret uzņēmumiem, varētu pamatoties uz pierādījumiem, kuriem, lai gan tie ir iegūti izmeklēšanas gaitā, nav nekā kopīga ar tās priekšmetu un mērķi”.

104. Tādējādi ar spriedumiem lietās PVC nostiprinātais aizliegums šķiet tehnisks, lai aizsargātu garantijas, piemēram, dienesta noslēpumu un tiesības uz aizstāvību, kuras atbilstoši Kopienu tiesību normām ir neatņemama daļa informācijas vākšanā, ko Komisija veic pašas īstenotā procedūrā; tas Komisijai un tās ierēdņiem un darbiniekiem ir saistošs attiecībā uz šīs informācijas izmantošanu. Lai gan minētā aizlieguma jēga ir šāda ( 69 ), no tā nevar automātiski un a fortiori secināt, ka pastāv vispārīgs aizliegums Komisijai izmantot par pierādījumiem informāciju, kas iegūta ārvalstu antitrust procedūrā.

105. Tas, ka Kopienu tiesībās nav vispārēja aizlieguma par pierādījumiem Komisijas īstenotā pārkāpumu procesā atbilstoši EKL 81. pantam izmantot informāciju, kas iegūta procedūrā, kuru īstenojušas citas iestādes, ir apstiprināts ar Tiesas spriedumu lietā Dalmine/Komisija ( 70 ).

106. Minētajā spriedumā Tiesa tāpat kā Pirmās instances tiesa pirmajā instancē ( 71 ) ir nospriedusi, ka ir pieļaujams Komisijas īstenotā procedūrā saskaņā ar Regulu Nr. 17 par pierādījumiem izmantot attiecīgajā procedūrā iesaistītās sabiedrības — Dalmine — bijušo vadītāju nopratināšanas protokolus, ja nopratināšanu veicis dalībvalsts prokurors saistībā ar krimināllietu izmeklēšanu.

107. Pirmās instances tiesā Dalmine bija pārmetusi Komisijai, ka tā ir būtiski pārkāpusi procesuālās tiesības, izmantojot paziņojumus, kas sniegti kriminālprocesa ietvaros, kam nav nekādas saistības ar izmeklēšanu, par kuru šī iestāde bija atbildīga, un šajā sakarā bija atsaukusies uz spriedumu lietā “Spānijas bankas”. Pirmās instances tiesa noraidīja šo Dalmine iebildumu, norādot, ka minētais spriedums attiecas uz Komisijas iegūtās informācijas izmantošanu valsts iestādēs atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam un ka šāda situācija ir skaidri paredzēta Regulas Nr. 17 20. pantā, ka, lai gan “[minētās] informācijas, ko Komisija ieguvusi, piemērojot Regulu Nr. 17, nodošanas valsts iestādei likumība un aizlieguma šīm iestādēm izmantot šo informāciju kā tiešus pierādījumus likumība ir Kopienu tiesību jautājums”, “tas, vai informācijas, kas iegūta, piemērojot valsts krimināltiesību normas, nodošana Komisijai, ko veic valsts prokurors vai konkurences jautājumos kompetentās iestādes, ir likumīga, un šīs informācijas tālākas izmantošanas Komisijā likumība principā ir jautājumi, kas saistīti ar valsts tiesībām, kas regulē šo iestāžu veikto izmeklēšanu, [un tie ir jautājumi, kuri], tiesvedības gadījumā [attiecas] uz valsts tiesu jurisdikciju”. Tomēr Pirmās instances tiesa norādīja, ka nevar secināt, ka Dalmine izskatīšanā kompetentajā Itālijas tiesā būtu nodevusi jautājumu par iepriekš minēto protokolu izmantošanu Kopienas līmenī, un ka tā [šādai tiesai] pat nav iesniegusi nekādus materiālus, kas liecinātu, ka šāda izmantošana būtu pretrunā piemērojamām Itālijas tiesību normām. Tāpēc Dalmine argumenti, pēc Pirmās instances tiesas uzskatiem, turklāt varēja radīt šaubas par šajos protokolos ietverto liecību ticamību, bet ne par to kā pierādījumu pieļaujamību Komisijas īstenotā procedūrā ( 72 ).

108. Apelācijas tiesvedībā Tiesa precīzi saskaņā ar ģenerāladvokāta Hēlhuda [Geelhoed] secinājumiem ( 73 ) ir apstiprinājusi šo Pirmās instances tiesas analīzi ar šādu pamatojumu: “62 Runājot par šo protokolu kā pierādījumu pieņemamību [pieļaujamību], ir jākonstatē, kā to ir izdarījusi Pirmās instances tiesa [..], likumība tam, ka valsts prokurors vai konkurences jautājumos kompetentās iestādes nodod Komisijai informāciju, kas iegūta, piemērojot valsts krimināltiesību normas, un šīs informācijas turpmāka izmantošana Komisijā principā ir jautājumi, kas saistīti ar valsts tiesībām. Turklāt, kā Pirmās instances tiesa atgādināja [..], Kopienu tiesa nav kompetenta lemt par valsts iestādes pieņemta lēmuma likumību, raugoties no valsts tiesību viedokļa [..]. 63 Runājot par Komisijas veikto šīs informācijas izmantošanu, Pirmās instances tiesa pareizi konstatēja [..], ka Dalmine argumenti varēja tikai ietekmēt “tās direktoru liecību ticamību un līdz ar to šo liecību pierādīšanas vērtību un nevis šo pierādījumu pieļaujamību konkrētajā procesā”. [..] Kopienu tiesībās prevalē brīvas pierādījumu iesniegšanas princips [ ( 74 )] un vienīgais atbilstīgais kritērijs iesniegto pierādījumu izvērtēšanai ir to ticamība. Tā kā protokolu nosūtīšanu Itālijas tiesa nepasludināja par prettiesisku, nevar uzskatīt, ka šie dokumenti kā pierādījumi ir nepieņemami, kas ir jāizslēdz no lietas materiāliem.”

109. Ar minēto spriedumu ir acīmredzami izslēgta iespēja, ka pastāvētu vispārējs aizliegums Komisijai par pierādījumiem tās īstenotā procedūrā saskaņā ar Regulu Nr. 17 izmantot ārvalstu procesā sniegtus paziņojumus. Tādējādi prasītājas argumentam par vispārējo raksturu, kas atgādināts šo secinājumu 97. punktā, manuprāt, nevar piekrist.

ii) Par īpašu procesuālo garantiju pārkāpumu

110. Katrā ziņā papildus šim argumentam par vispārējo raksturu šajā apelācijas sūdzības pamatā prasītāja būtībā sūdzas par to, ka FIB ziņojuma izmantošana par pierādījumu ir pretrunā īpašajām procesuālajām garantijām, kādas tai ir sniegtas gan attiecībā uz procesu ASV konkurences aizsardzības iestādēs, gan procesu Komisijā.

— Par nosacījumu esamību tam, ka Komisija izmanto pierādījumus, kas iegūti procedūrā, kura nav Komisijas īstenota procedūra: procesuālo tiesību ievērošana

111. Lai izskatītu šos prasītājas izvirzītos specifiskākos argumentus, vispirms jāpārbauda, vai uz to, ka Komisija izmanto pierādījumus, kas iegūti procedūrā, kura nav Komisijas īstenota procedūra, attiecas ierobežojumi. Sakarā ar šādu pārbaudi ir jāsniedz norāde, kādu Tiesa ir paudusi spriedumā lietā Dalmine/Komisija (skat. šo secinājumu 108. punktu), uz “brīvas pierādījumu iesniegšanas” principu Kopienu tiesībās; šai norādei, manuprāt, vajadzīgi daži būtiski precizējumi.

112. Brīvas pierādījumu iesniegšanas principu Kopienu tiesībās nevar saprast tādā veidā, ka ikviens pierādījumu elements būtu vienmēr un jebkurā gadījumā izmantojams un ka nozīme būtu vienīgi tā ticamībai.

113. Pierādīšanas jomā nedrīkst jaukt principus ar atšķirīgu nozīmi. Pamatojot apgalvojumu, ko tā tāpat bija izteikusi spriedumā lietā Dalmine/Komisija ( 75 ), saskaņā ar kuru Kopienu tiesībās prevalē brīvas pierādījumu iesniegšanas princips un vienīgais atbilstīgais kritērijs iesniegto pierādījumu izvērtēšanai ir to ticamība, Pirmās instances tiesa bija minējusi tiesneša Vesterdorfa [Vesterdorf] secinājumus, kurus viņš sniedzis, pildot ģenerāladvokāta pienākumus, lietā Rhône-Poulenc/Komisija ( 76 ), un spriedumu apvienotajās lietās Met-Trans un Sagpol ( 77 ). Man tomēr šķiet, ka tiesneša Vesterdorfa paskaidrojumi, uz ko Pirmās instances tiesa ir atsaukusies, drīzāk attiecas uz citu principu — principu par brīvu pierādījumu novērtēšanu, ko veic tiesa, proti, citiem vārdiem sakot, tiesneša iekšējās pārliecības principu attiecībā uz pierādījumu saturu, nozīmi, kāda tiem jāpiešķir ( 78 ). Lietā, kura izlemta ar spriedumu apvienotajās lietās Met-Trans un Sagpol, Tiesai bija lūgts cita starpā precizēt, kādi pierādījumi ir pietiekami, lai pierādītu konkrētu apstākli, kas aplūkots atsevišķā Kopienu tiesību normā, un it īpaši precizēt, vai dokumentārajiem pierādījumiem ir jāatbilst kādām konkrētām prasībām ( 79 ). Šajā sakarā atbildot, ka no attiecīgās normas teksta izriet, ka pierādījumi attiecībā uz šo konkrēto apstākli neaprobežojas ar dažiem pierādījumiem un ka, “tā kā pierādījuma jēdziens Kopienu tiesībās nav definēts, principā ir pieņemami visi pierādījumi, kurus pieļauj līdzīgā procesā dalībvalstu procesuālās tiesības”, Tiesa ir acīmredzami nostiprinājusi pierādījumu brīvības principu, kas jāsaprot kā iespēja atsevišķa fakta pierādīšanai izmantot jebkāda veida pierādījumus (piemēram, liecības, dokumentārus pierādījumus, atzīšanos utt.) un uz kuru attiecas izņēmumi, kas tieši noteikti Kopienu tiesību aktos ( 80 ).

114. Tādējādi, lai gan Kopienu tiesībās, ja nav noteikts citādi, atsevišķu faktu patiešām var pierādīt ar jebkāda veida pierādījumiem (pierādījumu brīvība) un pierādījuma spēka noteikšana atsevišķam pierādījumam ir atstāta tiesneša iekšējai pārliecībai, nevis likumisko pierādījumu sistēmai (pierādījumu novērtēšanas brīvība), manuprāt, tomēr nevar apstiprināt, ka ikviens iesniegtais pierādījumu elements būtu izmantojams un ka tas pēc būtības jāvērtē Komisijai vai Kopienu tiesai. Nevar domāt, piemēram, ka attiecīgā paziņojuma [sniegšanu] iestādes, kas veic izmeklēšanu, ir panākušas ar varu. Papildus šim mācību grāmatas cienīgajam piemēram pietiek atcerēties, ka saskaņā ar Kopienu judikatūru Komisija procedūrā saskaņā ar Regulu Nr. 17 nevar izmantot par pierādījumiem: — paziņojumus vai dokumentus, ko Komisija ieguvusi saistībā ar iepriekš īstenotu procedūru saskaņā ar minēto regulu (skat. šo secinājumu 100. punktu); — dokumentus, attiecībā uz kuriem uzņēmumam, pret kuru vērsta procedūra, [attiecīgās] procedūras gaitā nav dota iespēja īstenot savas tiesības tikt uzklausītam ( 81 ); — advokātu un klientu saziņu, kuras konfidencialitāte ir aizsargājama ar likumu ( 82 ); — liecības, ko uzņēmuma vadītāji snieguši, atbildot uz jautājumiem, kuri uzdoti saistībā ar nopratināšanu pirms valsts civilprocesa, ja atbildes uz šiem jautājumiem ietver atzīšanu, ka ir pārkāptas konkurences tiesību normas ( 83 ); — nopratināšanas protokolus, kas iegūti valsts kriminālprocesā, gadījumā, ja kompetentā valsts tiesa ir atzinusi, ka to nodošana Komisijai ir nelikumīga (skat. šo secinājumu 107. un 108. punktu).

115. Piemēriem, kad nav pieļaujams, ka Komisija izmanto pierādījumus, Pārsūdzētajā spriedumā šajā lietā ir pievienots vēl viens — liecības, kas sniegtas saistībā ar tādu procedūru, kura nav Komisijas īstenota procedūra, kad attiecīgajam lietas dalībniekam nav garantētas procesuālās tiesības, kādas tam pienākušās saistībā ar minēto procesu, vai tiesības, kādas tam būtu atbilstoši Kopienu tiesībām, ja Komisija būtu tieši pieprasījusi [sniegt] šos paziņojumus.

116. Jautājumā par ierobežojumiem tādu liecību izmantošanā par pierādījumiem Komisijas īstenotā procedūrā, kas sniegtas citā procedūrā, Pārsūdzētais spriedums un spriedumi lietā Dalmine/Komisija ( 84 ) tomēr šķiet atšķirīgi. Pamatojoties uz pēdējiem minētajiem, problēma attiecībā uz šīs izmantošanas nepieļaujamību, šķiet, var rasties vienīgi gadījumā, ja protokola nodošana Komisijai vai tas, ka Komisija izmanto protokolu, kurā ietvertas minētās liecības, ir nelikumīgi, pamatojoties uz tās valsts tiesību aktiem, kuras iestāde šīs liecības pieprasījusi sniegt (un ja šo nelikumību ir apstiprinājusi kompetentā valsts tiesa) ( 85 ). Pārsūdzētajā spriedumā plašāk ir piešķirta nozīme tam, ka nav ievērotas procesuālās garantijas, kas pienākas ārvalstu procesā — manuprāt, var uzskatīt, ka pie tām pieder arī ierobežojumi, kas ārvalstu tiesībās paredzēti liecinieka interesēs attiecībā uz liecību nodošanu citām iestādēm un to izmantošanu citās iestādēs —, un tam, ka noteikumi, saskaņā ar kuriem attiecīgajā procesā šīs liecības iegūtas, nav saderīgi ar procesuālajām garantijām, kas piešķirtas ar Kopienu tiesībām.

117. Faktu, ka spriedumos lietā Dalmine/Komisija ir aplūkots pamats attiecībā uz neizmantojamību sakarā ar to, ka nav ievērotas šīs pēdējās minētās garantijas, iespējams, var izskaidrot ar faktu, ka Dalmine nebija apstrīdējusi to, ka ir likumīgi par pierādījumiem Komisijas īstenotā procedūrā izmantot tādas nopratināšanas protokolus, kas veikta saistībā ar īpašu procesuālo tiesību (piemēram, Kopienu tiesībās garantēto tiesību atteikties liecināt pret sevi) pārkāpumu, bet drīzāk saistībā ar to, ka citā procedūrā iegūtas informācijas izmantošana par pierādījumiem šajā procedūrā ir vispārējā pretrunā tiesībām uz aizstāvību.

118. Tomēr jāmin, ka ļoti šaurā pieeja robežām, kādās Komisija var izmantot citu iestāžu īstenotās procedūrās iegūtus pierādījumus, ko piedāvā Kopienu tiesa lietā Dalmine/Komisija, varbūt arī ir jāuztver kā tāda, kas saistīta vienīgi ar gadījumiem, kad jautājums ir par Eiropas Kopienas dalībvalstu iestādēm, un kā tāda, kas pamatota ar noteiktu, netiešu prezumpciju par tendenci, ka tiesību uz aizstāvību aizsardzība Kopienu mērogā un dalībvalstu mērogā kļūst būtībā līdzvērtīga ( 86 ). Minētā prezumpcija acīmredzami nevar būt spēkā, kad jautājums ir par trešās valstīs īstenotām procedūrām.

119. Katrā ziņā noteikti piekrītu domai, kura atbalstīta Pārsūdzētajā spriedumā un kuru lietas dalībnieki šajā lietā nav apstrīdējuši, ka, lai Komisijas īstenotā procedūrā par pierādījumiem izmantotu informāciju, kas iegūta procedūrā, kuru īstenojušas trešās valsts iestādes, ir jāuzskata, ka ir jāievēro gan procesuālās garantijas, kas noteiktas pēdējam minētajam procesam, gan procesuālās garantijas, kas noteiktas Komisijas īstenotam procesam. Šī doma, saskaņā ar kuru tiek kumulatīvi piemēroti pierādījumu izcelsmes valsts likumi un pierādījumus saņemošās valsts likumi, manuprāt, ir noteicošā, ņemot vērā, ka šeit runa ir par publisko tiesību jomu un it īpaši par sankcijām un ka tiesību uz aizstāvību ievērošana jebkurā procesā, kura rezultātā var piemērot sankcijas, it īpaši naudas sodus vai periodiskus soda maksājumus, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas tiek ievērots arī tad, ja jautājums ir par administratīvu procesu ( 87 ).

120. Procesuālo tiesību ievērošana tādā lietā kā izskatāmā tātad nozīmē, ka ārvalstu procesā iegūtiem pierādījumiem ir jābūt iegūtiem, ievērojot formalitātes, kas paredzētas attiecīgos ārvalstu tiesību sistēmas noteikumos, lai to nodošana Komisijai un tas, ka Komisija tos izmanto, būtu atļauts minētajā ārvalstu tiesību sistēmā un lai šī izmantošana nebūtu pretrunā īpašajām garantijām, kādas attiecīgajam uzņēmumam būtu atbilstoši Kopienu tiesībām, ja pierādījumi būtu iegūti tieši, Komisijas īstenotā procedūrā.

— Par Pirmās instances tiesas izstrādātajiem kritērijiem attiecībā uz noteikumiem, kas Komisijai jāievēro, lai nodrošinātu procesuālo tiesību ievērošanu, un par to piemērošanu šajā lietā

121. Kritērijus, ko Pirmās instances tiesa izklāstījusi Pārsūdzētā sprieduma 265. punktā, prasītāja apelācijas sūdzībā kritizē attiecībā uz veidu, kādā Komisijai ir jāgarantē minētās tiesības. Tie ir jāievēro vienmēr, un līdz ar to Komisija — pretēji tam, ko ir atzinusi Pirmās instances tiesa — nevarētu aprobežoties ar konstatējumu par būtisku šaubu neesamību un par attiecīgā uzņēmuma iebildumu neesamību šajā sakarā. Prasītāja atgādina, ka Pirmās instances tiesai atbilstoši judikatūrai pašai pēc savas ierosmes ir jāizvirza jautājums par procesuālo garantiju ievērošanu.

122. Pirmās instances tiesa būtībā ir uzskatījusi — nevar būt, ka Komisija ir pārkāpusi attiecīgā uzņēmuma procesuālās tiesības, izmantodama par pierādījumiem liecības, kas iegūtas ārvalstu procesā, ja šis uzņēmums, kam iepriekš ir paziņots par Komisijas nodomu izmantot šīs liecības, šajā sakarā nav cēlis iebildumus un Komisijai pašai nav pamata sākotnēji nopietni apšaubīt iepriekš minētās izmantošanas saderību ar šo tiesību ievērošanu.

123. Uzskatu, ka prasītāja pamatoti apšauba šādas interpretācijas atbilstību tiesībām. Komisija ievēro procesuālās tiesības jebkurā gadījumā, tātad arī tad, ja attiecīgais uzņēmums uz tām nav atsaucies administratīvā procesa gaitā. Kopienu tiesībās nav neviena noteikuma, kas uzliktu uzņēmumam pienākumu administratīvā procesa gaitā Komisijā izvirzīt tiesību jautājumus, kura neizpildes gadījumā šīs tiesības tiktu zaudētas. Nav neviena noteikuma, saskaņā ar kuru atbildei uz paziņojumu par iebildumiem obligāti būtu jāsaskan ar prasības pieteikumu Kopienu tiesā. Uzņēmumam arī nav pienākuma atbildēt uz paziņojumu par iebildumiem. Komisijai ir jāpieņem galīgais lēmums, kas atbilst tiesībām, neatkarīgi no tā, vai attiecīgais uzņēmums ir faktiski izmantojis tiesības uz aizstāvību administratīvajā procesā, un neatkarīgi no šīs izmantošanas apjoma.

124. Tāpat vēlos norādīt, ka, lai ievērotu tiesības uz aizstāvību, Komisijai katrā ziņā ir jāpauž uzņēmumam, kam adresēts paziņojums par iebildumiem, savs nodoms galīgā lēmuma pieņemšanai par pierādījumiem izmantot liecības, kas iegūtas ārvalstu procedūrā, neatkarīgi no tā, vai par to, ka šī izmantošana ir saderīga ar procesuālo tiesību ievērošanu, ir izteiktas šaubas, vai nav.

125. Arī pieņemot — kā norāda Komisija —, ka no procesuālajām tiesībām var atteikties, pašu faktu, ka Komisijai nav iesniegti apsvērumi par tādas ārvalstu procedūrā iegūtas informācijas izmantošanu par pierādījumiem, kas minēta paziņojumā par iebildumiem, nevar interpretēt kā atteikšanos [no iespējas] norādīt uz procesuālajām tiesībām, bet tas jāanalizē vienkārši tādējādi, ka uzņēmums nav izmantojis tiesības tikt uzklausītam Komisijā attiecībā uz šīs izmantošanas likumību.

126. Tādējādi man šķiet, ka attiecībā uz aplūkojamo jautājumu Pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta tiesību kļūda.

127. Turklāt, arī uzskatot, ka kritēriji, ko Pirmās instances tiesa izklāstījusi Pārsūdzētā sprieduma 265. punktā, atbilst tiesībām, pašā spriedumā, manuprāt, katrā ziņā ir pieļauta tiesību kļūda, jo veids, kādā Pirmās instances tiesa minētos kritērijus ir piemērojusi šajā lietā, nešķiet pareizs.

128. Pirmkārt, vēlos norādīt, ka Pirmās instances tiesa, neveicot turpmāku analīzi, nevarēja iebilst, ka prasītāja ir zaudējusi attiecīgās tiesības sakarā ar to, ka atbildē uz paziņojumu par iebildumiem tā nav iebildusi pret to, ka Komisija izmanto FIB ziņojumu par pierādījumu. Pirmās instances tiesā prasītāja apstrīdēja šī ziņojuma izmantošanu nolūkā pierādīt Apstrīdētā lēmuma 265. apsvērumā norādītos faktiskos apstākļus. Taču, tā kā šie apstākļi nebija minēti paziņojumā par iebildumiem, kurā bija norādīti vienīgi apstākļi, kuru atbilstību prasītāja nebija apstrīdējusi, Pirmās instances tiesai pirms iepriekš minētā iebilduma pret prasītāju izvirzīšanas vajadzēja pārbaudīt, vai prasītāja, pamatojoties uz paziņojumu par iebildumiem un ņemot vērā FIB ziņojuma, kurš bija tajā minēts un tam pievienots, saturu, var saprātīgi secināt, ka Komisija ir paredzējusi pārmest tai arī šos apstākļus (skat. šo secinājumu 46.–50. punktu), un vai prasītāja tāpēc ir ieinteresēta, atbildot uz šo paziņojumu, izvirzīt iebildumus pret FIB ziņojuma izmantošanu par pierādījumu. To, ka prasītāja nepauda viedokli par iespējamiem iemesliem, kāpēc šis dokuments nebūtu izmantojams par pierādījumu, nevar interpretēt vienīgi kā piekrišanu attiecībā uz izmantošanu, kas paredzēta paziņojumā par iebildumiem.

129. Otrkārt, manuprāt, šajā lietā ir iemesli uzreiz nopietni apšaubīt, ka FIB ziņojuma izmantošana par pierādījumu ir saderīga ar prasītājas procesuālajām tiesībām.

130. Šajā sakarā vispirms piekrītu prasītājas viedoklim, ka apstākļi, ko Pirmās instances tiesa ņēmusi vērā Pārsūdzētā sprieduma 266. un 267. punktā (skat. šo secinājumu 69. un 70. punktu), ja ne gluži ir neatbilstīgi saistībā ar jautājumu par procesuālo garantiju ievērošanu, tad ir nepiemēroti, lai secinātu, ka pastāv nopietnas šaubas par to, vai tas, ka Komisija izmanto šo ziņojumu, ir saderīgs ar procesuālajām garantijām, uz kurām prasītāja ir konkrēti atsaukusies Pirmās instances tiesā un tagad Tiesā. Atgādinu, ka jautājums ir par tiesībām atteikties liecināt pret sevi, par tās iestādes, kura pieprasa informāciju, pienākumu nodot lieciniekam apstiprināšanai sniegto liecību rakstveida pārskatu, ko sagatavojusi pati iestāde, kā arī par to liecību konfidencialitātes aizsardzību, kuras bijušais ADM pārstāvis sniedzis ASV konkurences aizsardzības iestādēm saistībā ar pašas ADM sadarbību ar šīm iestādēm.

131. It īpaši pakavēšos pie šī pēdējā aspekta, kuram jāveltī sevišķa uzmanība, jo tas skar delikāto divpusējo attiecību tēmu starp Eiropas Kopienu un Amerikas Savienotajām Valstīm konkurences iestāžu sadarbības jomā.

132. Apstiprinot, ka FIB ziņojumu bija paredzēts izmantot vienīgi saistībā ar procesiem Amerikas Savienotajās Valstīs, prasītāja ir uzsvērusi, pirmkārt, ka minētā ziņojuma pirmajā lappusē ir norādīts, ka ir aizliegts to izpaust trešām personām, un, otrkārt, ka ASV konkurences aizsardzības iestādes ir skaidri vienojušās ar bijušā ADM pārstāvja juristu, ka bijušā ADM pārstāvja sniegtā informācija tiks izpausta tikai nolūkā to izmantot Amerikas Savienotajās Valstīs notiekošos procesos. Šie apstākļi faktiski izriet no dokumentiem, kas iesniegti Pirmās instances tiesā.

133. Komisijai varbūt tiešām nebija vēstules, kurā ietverts minētais pienākums, ko uzņēmušās iepriekš minētās iestādes ( 88 ), un FIB ziņojumu tai tiešām nenodeva minētās iestādes, bet kāds cits uzņēmums, kurš iesaistīts Komisijas īstenotajā procedūrā.

134. Tomēr, manuprāt, Komisijai vajadzēja ņemt vērā iespējamību, ka FIB ziņojuma izmantošana par pierādījumu tās īstenotajā procedūrā ir pretrunā garantijām, kas piešķirtas ASV tiesību sistēmā attiecībā uz bijušā ADM pārstāvja sniegtās informācijas konfidenciālu izmantošanu. Tā tas ir ne vien tāpēc, ka dokumenta pirmajā lappusē, kā uzsvērusi prasītāja, bija norāde par aizliegumu to izpaust trešām personām, bet galvenokārt Eiropas Kopienas un Amerikas Savienoto Valstu attiecību struktūras attiecīgo konkurences iestāžu sadarbības jomā dēļ.

135. Laikā, kad tika pieņemts Apstrīdētais lēmums, šīs attiecības tāpat kā tagad reglamentēja 1991. gadā noslēgts divpusējs nolīgums ( 89 ), kas papildināts ar otru, 1998. gadā noslēgtu divpusēju nolīgumu ( 90 ). Abos nolīgumos ir paredzēta konsultēšanās, sadarbība un saskaņošana starp Komisiju, no vienas puses, un Tieslietu ministrijas Konkurences aizsardzības nodaļu un Federal Trade Commission (Federālā Tirdzniecības komisija), no otras puses, veicot darbības, lai nodrošinātu konkurences tiesību piemērošanu. Nevienā šo nolīgumu normā nav skaidri paredzēta informācijas apmaiņa starp šīm iestādēm nolūkā pierādīt konkurences tiesību pārkāpumus. Konkrēti, 1991. gada nolīgumā attiecībā uz informācijas apmaiņu starp šīm iestādēm ir paredzēts, ka līgumslēdzējai pusei, kuras rīcībā ir informācija, nav jāsniedz tā otrai pusei, ja pirmās minētās līgumslēdzējas puses iekšējie tiesību akti aizliedz to izpaust, un ka ikvienai līgumslēdzējai pusei ir cik vien iespējams labi jāsaglabā visas informācijas, ko otra puse tai sniegusi saskaņā ar nolīgumu, konfidencialitāte un cik vien iespējams stingri jānoraida jebkurš trešo personu iesniegts pieprasījums izpaust informāciju, ja to nav atļāvusi tā līgumslēdzēja puse, kas informāciju sniegusi (VIII pants). Turklāt ir precizēts, ka nolīguma normas ir jāinterpretē tādā veidā, lai tās atbilstu līgumslēdzēju pušu vai to dalībvalstu spēkā esošajiem tiesību aktiem, un tādā nozīmē, lai tiesību aktos nebūtu vajadzīgi grozījumi (IX pants). Turklāt apmaiņā ar skaidrojošām vēstulēm par minēto nolīgumu Eiropas Kopienas vārdā, atsaucoties uz nolīguma VIII un IX pantu, tika deklarēts, ka informāciju, uz kuru attiecas dienesta noslēpums saskaņā ar Regulas Nr. 17 20. pantu, Komisija dara zināmu ASV konkurences aizsardzības iestādēm tikai ar skaidru attiecīgā informācijas “avota” piekrišanu. Arī 1998. gada nolīguma IV panta 2. punkta c) apakšpunkta iii) daļā un V pantā ir ietvertas norādes uz nepieciešamību iepriekš saņemt attiecīgā informācijas avota piekrišanu, lai nodotu otras līgumslēdzējas puses konkurences aizsardzības iestādēm konfidenciālu informāciju.

136. Būtībā, pamatojoties uz šiem nolīgumiem, Komisijai un ASV konkurences aizsardzības iestādēm nav atļauts apmainīties ar tādu informāciju, ko nedrīkst izpaust saskaņā ar tās iestādes tiesību sistēmu, kuras rīcībā ir attiecīgā informācija ( 91 ), jo tās konkrēti “saista to iekšējie noteikumi par tās informācijas konfidencialitātes aizsardzību, kuru šīs iestādes ieguvušas attiecīgo izmeklēšanu laikā” ( 92 ).

137. Informācijas apmaiņa starp minētajām iestādēm tātad notiek, “ievērojot to tiesību normu ierobežojumus, kas ir spēkā konfidencialitātes jomā” ( 93 ), un atbilstošajām iestādēm apmainīties ar konfidenciālu informāciju ļauj tieši attiecīgās personas atteikšanās no tiesībām uz konfidencialitāti ( 94 ). Tas, ka konkurences iestādes, pamatojoties uz šībrīža sadarbības nolīgumiem, nevar apmainīties ar konfidenciālu informāciju bez attiecīgā informācijas avota piekrišanas, liecina arī par to, cik būtiski ir ierobežota efektīva sadarbība cīņā pret aizliegtajām vienošanās; tāpēc institucionālās struktūras vēl jo vairāk cer noslēgt tā saucamo “otrās paaudzes” nolīgumu ar mērķi vienoties arī par apmaiņu ar konfidenciālu informāciju ( 95 ).

138. Tāds ierobežojums informācijas apmaiņai starp iestādēm kā informācijas konfidencialitātes ievērošana turklāt kļūst īpaši svarīgs, kad jautājums kā šajā lietā ir par informāciju, kas labprātīgi sniegta saistībā ar viena uzņēmuma sadarbību nolūkā panākt iecietīgu izturēšanos sankciju jomā. Ir acīmredzams, ka tad, ja iestāde, kas šādu informāciju saņēmusi saistībā ar lūgumu izturēties iecietīgi, to varētu nosūtīt citu valstu konkurences iestādēm, gadījumi, kad nekādā veidā netiktu saskaņotas attiecīgo iestāžu sagatavotās labvēlības programmas, radītu šķērsli uzņēmumiem piedāvāt savu sadarbību saistībā ar šīm programmām ( 96 ).

139. Kā ir norādījusi Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (ESAO) Konkurences komiteja, “informācijas apmaiņa nedrīkst nepamatoti apdraudēt izmeklēšanu par noziedzīgiem karteļiem, kā arī labvēlības programmu efektivitāti”; “šajā nolūkā lielākā daļa [ESAO] dalībvalstu ir pieņēmušas politiku, saskaņā ar kuru tās neapmainās ar informāciju, kas iegūta no subjekta, kurš lūdz izturēties labvēlīgi, ja iepriekš nav saņemta tā piekrišana” ( 97 ).

140. Ņemot vērā divpusējo attiecību struktūru, kādas Eiropas Kopienai un ASV ir apskatāmajā jomā, un problēmas, kas saistītas ar tādas informācijas izpaušanu, kuru snieguši uzņēmumi, kas pievienojas labvēlības programmām, ko Komisija nevarēja nezināt, manuprāt, tad, kad no kāda no pārējiem uzņēmumiem, kas bija iesaistīti tās īstenotajā procedūrā, bija saņemts FIB ziņojums, minētajai iestādei vajadzēja ievērot atbilstošu piesardzību, rīkojoties ar dokumentu attiecīgā procedūrā, tā, lai novērstu risku, ka tiek pārkāptas iespējamās garantijas, kas ASV tiesību sistēmā atzītas saistībā ar minētā dokumenta satura izpaušanu.

141. Konkrēti, domāju, ka Komisija nevarēja likumīgi izmantot par pierādījumu FIB ziņojumu, pirms tam nelūdzot uzņēmumam, kurš tai šo dokumentu bija iesniedzis, paskaidrojumus par to, kādā veidā tā rīcībā nonācis minētais dokuments, un pirms tam nejautājot ASV konkurences aizsardzības iestādēm — tādā gadījumā [būtu] izpildīts tās pienākums lojāli sadarboties ar tām saskaņā ar spēkā esošiem divpusējiem nolīgumiem —, vai minētais ziņojums atbilstoši ASV tiesībām ir dokuments, kas uzskatāms par konfidenciālu, kā varēja prezumēt ne vien no [FIB ziņojuma] pirmās lappuses, bet, kamēr nebija pierādījumu par pretējo, arī no apstākļiem — kas Komisijai bija zināmi —, kādos tas tika sagatavots (un kā, šķiet, izriet no ASV Tieslietu ministrijas Konkurences aizsardzības nodaļas 1997. gada 13. jūnija vēstules).

142. Fakts, ka FIB ziņojumu nosūtīja trešais uzņēmums, nevis minētās iestādes, noteikti nevar attaisnot to, ka Komisija nav ievērojusi minēto piesardzību. Šis fakts nevarēja ļaut Komisijai uzskatīt, ka šis dokuments ir zaudējis jebkādu konfidencialitāti. Komisijai, pamatojoties uz labticīgu interpretāciju saskaņā ar 1991. gada divpusējā nolīguma VIII pantu, manuprāt, vajadzēja izvairīties no riska, ka, pašai izmantojot šo ziņojumu par pierādījumu, tā var radīt citas sekas — iespējamo šī dokumenta konfidencialitātes pārkāpumu, ko izdarījušas Amerikas Savienotās Valstis.

143. Tomēr fakts, ka iepriekš minēto ziņojumu Komisijai nenosūtīja ASV konkurences aizsardzības iestādes, padara šo lietu būtiski atšķirīgu no tās, kurā ir taisīti spriedumi lietā Dalmine/Komisija ( 98 ), kuros Komisija bija saņēmusi attiecīgos nopratināšanas protokolus tieši no valsts iestādes, kas bija tos sagatavojusi. Lietā Dalmine/Komisija Komisijai, kā norādījusi Tiesa, bija ļauts šos protokolus izmantot par pierādījumiem, jo nebija valsts tiesas nolēmuma, kurā būtu atzīts, ka ir nelikumīgi nosūtīt tos Komisijai ( 99 ). Šajā lietā savukārt, lai gan ASV konkurences aizsardzības iestādes nebija nosūtījušas FIB ziņojumu tieši, nevar uzskatīt, ka būtu nozīme tam, ka nav līdzīga ASV tiesas nolēmuma. Komisijai vajadzēja konsultēties ar ASV konkurences aizsardzības iestādēm par to, vai šī dokumenta izmantošana Komisijā atbilst ASV tiesībām, nolūkā saņemt šajā jautājumā vismaz sākotnēju valsts kompetento iestāžu lēmumu, kaut arī tas nebūtu tiesas nolēmums.

144. Šo secinājumu 121. un nākamajos punktos izklāstīto iemeslu dēļ uzskatu, ka gadījumā, ja pirmais apelācijas sūdzības pamats tiktu atzīts par nepamatotu, Pārsūdzēto spriedumu vajadzētu atcelt daļā, kurā ir noraidīti iebildumi, kas balstīti uz procesuālo garantiju pārkāpumu, kurus prasītāja izvirzījusi attiecībā pret to, ka Komisija izmanto FIB ziņojumu par pierādījumu tam, ka ADM aizliegtajā vienošanās ir bijis aizsācēja uzņēmuma statuss.

E — Par prasību pret Apstrīdēto lēmumu: vai Komisija varēja izmantot FIB ziņojumu par pierādījumu tam, ka prasītāja ir aizliegtas vienošanās aizsācējs uzņēmums

145. Šo secinājumu 141. punktā jau norādīju, ka Komisija nevarēja likumīgi izmantot par pierādījumu FIB ziņojumu, pirms tam no uzņēmuma, kurš tai šo dokumentu bija iesniedzis, un no ASV konkurences aizsardzības iestādēm nesaņemot nepieciešamos paskaidrojumus, lai pārliecinātos par šī dokumenta juridisko statusu saistībā ar konfidencialitāti. Tāpēc, manuprāt, ir jāapmierina prasības pamats pirmajā instancē attiecībā uz procesuālo garantiju pārkāpumu daļā, kurā tas ir balstīts uz neatbilstību starp to, ka Komisija izmanto šo ziņojumu par pierādījumu, un konfidencialitāti, ko iepriekš minētās iestādes tam nodrošina.

F — Par apelācijas sūdzības pamatiem (trešo, ceturto un piekto pamatu) attiecībā uz Cerestar rakstisko paziņojumu

146. Ar trim atsevišķiem apelācijas sūdzības pamatiem prasītāja izvirza iebildumus pret apsvērumiem, pamatojoties uz kuriem Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka pretēji tam, ko [prasītāja] apgalvojusi pirmajā instancē, Komisija, vērtējot Cerestar rakstisko paziņojumu, nebija pieļāvusi acīmredzamas kļūdas attiecībā uz bijušā ADM pārstāvja lomu aizliegtajā vienošanās.

147. Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka Tiesas kompetencē nav ne konstatēt faktus, ne arī principā pārbaudīt pierādījumus, ar ko Pirmās instances tiesa ir pamatojusi šos faktus. Ja šie pierādījumi ir iegūti likumīgi un vispārējie tiesību principi, kā arī procesuālās normas, kas ir piemērojamas jautājumā par pierādīšanas pienākumu un [pierādījumu sniegšanu], ir ievērotas, tikai Pirmās instances tiesa var novērtēt, kāda nozīme ir piešķirama pierādījumiem, kas tai iesniegti. Ja vien šie materiāli nav sagrozīti, šis vērtējums nav tiesību jautājums, ko Tiesa var pārbaudīt ( 100 ).

148. Tomēr ar pirmo no šiem pamatiem prasītāja iebilst tieši pret viena pierādījuma — FIB ziņojuma — sagrozīšanu. Pēc tās uzskatiem, atšķirībā no tā, ko Pirmās instances tiesa atzinusi Pārsūdzētā sprieduma 288. punktā, minētais ziņojums faktiski neapstiprina Cerestar rakstisko paziņojumu, saskaņā ar kuru bijušajam ADM pārstāvim aizliegtajā vienošanās ir bijusi aizsācēja loma — [viņš] vadījis “Sherpa” sanāksmes, gatavojis argumentus un sniedzis apstiprināšanai paredzētos saskaņojamo cenu sarakstus. Saskaņā ar šo ziņojumu sevišķi aktīva loma saistībā ar aizliegto vienošanos bijusi citam ADM pārstāvim.

149. Šim pamatam, manuprāt, nevar piekrist. Vispirms, kā uzsver Komisija, Pārsūdzētā sprieduma 288. punktā nav norādīts, ka FIB ziņojums attiecībā uz tikko minēto jautājumu apliecinātu Cerestar rakstisko paziņojumu, bet tajā ir norādīts tikai tas, ka abi dokumenti viens otram atbilst. Turklāt Pirmās instances tiesa to ir konstatējusi, veicot ticamības pārbaudi Cerestar rakstiskajam paziņojumam, kurš bija pretrunā apgalvojumiem, ko bijušais ADM pārstāvis Komisijai pauda administratīvā procesa gaitā. Pirmās instances tiesa ir atzinusi Cerestar rakstisko paziņojumu par ticamāku ne vien tāpēc, ka tas atbilda FIB ziņojumam, bet arī tāpēc, ka nebija apstrīdēts tas, ka Cerestar nav bijusi aktīva loma aizliegtajā vienošanās, un tāpēc, ka bijušā ADM pārstāvja paziņojumi Komisijai bija “[sniegti] in tempore suspecto” ( 101 ). Tomēr prasītāja neizvirza iebildumus par šiem pēdējiem minētajiem Pirmās instances tiesas secinājumiem.

150. Ar otro no minētajiem pamatiem prasītāja norāda uz Pārsūdzētā sprieduma pamatojuma trūkumu daļā, kurā ir noraidīts arguments, ar kuru prasītāja bija norādījusi, ka Cerestar rakstiskajam paziņojumam par bijušā ADM pārstāvja lomu “Sherpa” sanāksmēs, nav nekādas ticamības, jo Cerestar nav varējusi nedz norādīt kādu no šīm sanāksmēm, nedz sniegt sīkas ziņas par tajās apspriestajiem jautājumiem.

151. Man šķiet, ka arī šis pamats ir noraidāms. Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 289. punktā būtībā ir uzsvērusi — fakts, ka Cerestar nav varējusi sniegt sīkas ziņas par šīm aizliegtās vienošanās sanāksmēm, neliedz tai norādīt, ka minētās sanāksmes organizēja un vadīja bijušais ADM pārstāvis.

152. Visbeidzot, ar trešo no minētajiem pamatiem prasītāja apgalvo, ka Pārsūdzētā sprieduma 290. punktā Pirmās instances tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka prasītāja nevar tiesas procesā apstrīdēt Cerestar rakstiskā paziņojuma pareizību, jo nav to apstrīdējusi administratīvā procesa gaitā. Taču piekrītu Komisijas viedoklim, ka minētajā iebildumā ir acīmredzami nepareizi izprasts iepriekš minētais punkts, kurā Pirmās instances tiesa, nebūt neapstiprinot, ka prasītāja būtu zaudējusi šo iespēju, ir vienīgi norādījusi, ka atzīst — Cerestar rakstiskajam paziņojumam ir “lielāks pierādījuma spēks” nekā bijušā ADM pārstāvja paziņojumam, tāpēc no tā vien, ka abi paziņojumi viens otram neatbilst, nevar secināt, ka pirmais no tiem nav pareizs.

153. Tādēļ apelācijas sūdzības pamati attiecībā uz Cerestar rakstisko paziņojumu, manuprāt, ir jānoraida.

G — Par prasību pret Apstrīdēto lēmumu: vai Komisija ir pietiekami pierādījusi ADM pārstāvja aizsācēja lomu aizliegtajā vienošanās

154. No apsvērumiem, ko esmu izklāstījis attiecībā uz to, ka Komisija ir izmantojusi FIB ziņojumu, lai pierādītu, ka aizliegtās vienošanās aizsācējs uzņēmums bija ADM, izriet, ka, tā kā šāda izmantošana nebija likumīga, Komisijai, izvērtējot ADM lomu, nevajadzēja ņemt vērā Apstrīdētā lēmuma 265. apsvērumā minētos faktiskos apstākļus, kas izrietēja tikai no minētā ziņojuma.

155. Tādēļ, izskatot prasību pret Apstrīdēto lēmumu, ir jāpārbauda — ko ierosinu Tiesai veikt saskaņā ar tās Statūtu 61. panta pirmo daļu un ņemot vērā apsvērumus, kurus esmu izklāstījis šo secinājumu 57.–59. punktā —, vai ADM atzīšana par aizliegtās vienošanās aizsācēju uzņēmumu var būt pamatota vienīgi ar apstākļiem, kas norādīti Apstrīdētā lēmuma 266. apsvērumā un iekļauti Cerestar rakstiskajā paziņojumā. Atgādinu, ka jautājums ir par Cerestar“iespaidu”, ka bijušajam ADM pārstāvim ir aizsācēja loma, un faktu, ka viņš vadījis “Sherpa” sanāksmes un nodarbojies “ar argumentu sagatavošanu un saskaņojamo cenu sarakstu sniegšanu”.

156. Manuprāt, pašam iepriekš minētajam Cerestar“iespaidam” vien nevar piešķirt īpašu nozīmi, jo uzņēmuma kvalifikācijai par aizliegtas vienošanās aizsācēju uzņēmumu ir jābūt pamatotai ar konkrētiem faktiem, nevis ar citu aizliegtās vienošanās dalībnieku iespaidiem vai viedokļiem. Attiecībā uz konkrētiem faktiem, man šķiet — tas, ka bijušais ADM pārstāvis vadīja “Sherpa” sanāksmes un sagatavoja argumentus un ierosinājumus, liecina, ka prasītājai ir bijusi aktīva loma aizliegtajā vienošanās, taču tie nav pietiekami, lai ar tiem pamatotu secinājumu par aizsācēja lomu. Ir skaidrs, ka aizliegtās vienošanās būtiskie lēmumi tika pieņemti “Masters” sanāksmēs, kurās piedalījās hierarhijas augstākā ranga vadītāji, un ka šīs sanāksmes, kā apliecina Cerestar, parasti vadīja Hoffmann-La Roche un Jungbunzlauer pārstāvji, bet Komisija neuzskatīja pēdējo minēto par aizliegtās vienošanās aizsācēju uzņēmumu. Turklāt no tā paša Cerestar rakstiskā paziņojuma izriet, ka bijušais ADM pārstāvis, vadot “Sherpa” sanāksmes, “regulāri sniedza “Masters” sanāksmēs panākto vienošanos pārskatu” ( 102 ). Turklāt pati Komisija Apstrīdētā lēmuma 273. apsvērumā ir norādījusi, ka “arī citi aizliegtās vienošanās dalībnieki veica darbības, kas nereti bija saistītas ar aizsācēja lomu, piemēram, vadīja sanāksmes, centralizēja datu savākšanu un izplatīšanu”.

157. Tādēļ man šķiet — to, ka ADM bijusi aizsācēja loma aizliegtajā vienošanās par citronskābi, nevar uzskatīt par pietiekami pierādītu.

158. Tāpēc ierosinu Tiesai arī šajā sakarā atcelt naudas soda pamatsummas palielinājumu par 35%, ko Komisija piemērojusi prasītājai Apstrīdētajā lēmumā.

H — Par sesto apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz to, ka nav atzīts atbildību mīkstinošs apstāklis saistībā ar to, ka ADM ir izstājusies no aizliegtas vienošanās līdz ar ASV konkurences aizsardzības iestāžu iejaukšanos

1) Pirmās instances tiesas apsvērumi

159. Pirmās instances tiesā prasītāja bija iebildusi, ka Komisija tai nav piemērojusi atbildību mīkstinošo apstākli, kas minēts Pamatnostādņu 3. punkta trešajā ievilkumā, proti, “pārkāpumu pārtraukšana, tiklīdz iejaucas Komisija (jo īpaši tad, ja tā veic pārbaudes)”. Uzsverot, ka ir izbeigusi dalību aizliegtajā vienošanās par citronskābi uzreiz pēc kratīšanas, ko FIB veica tās telpās Amerikas Savienotajās Valstīs 1995. gada jūnijā ( 103 ), prasītāja apgalvoja — tas, ka Komisija nav piemērojusi iepriekš minēto atbildību mīkstinošo apstākli, ir pretrunā samērīguma principam un tas, ka Komisija ir pieņēmusi pretēju lēmumu agrākā lietā, kurā bijuši līdzīgi apstākļi, ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam.

160. Ar labi izstrādātu pamatojumu, kas izklāstīts Pārsūdzētā sprieduma 331.–346. punktā, Pirmās instances tiesa ir noraidījusi abus iepriekš minētos iebildumus.

161. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka “Pamatnostādņu 3. punkta trešajā daļā [ievilkumā] ietvertā norma ir interpretējama šauri, lai tā nemazinātu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību”. Šīs normas interpretācija, kas balstīta uz [pilnībā burtisku] analīzi, kura “varētu likt domāt, ka fakts vien, ka pārkāpuma izdarītājs izbeidz pārkāpumu, līdzko Komisija iejaucas, vienmēr un bez izņēmuma ir uzskatāms par vainu [atbild