ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pienākums iecelt nodokļu pārstāvi šajā dalībvalstī var būt ierobežojums LESD 56. panta izpratnē un var radīt papildu izdevumus citās dalībvalstīs reģistrētiem pensiju fondiem, kuri piedāvā profesionālās pensijas plānus šajā dalībvalstī, kā arī apdrošināšanas sabiedrībām, kuras darbojas šajā dalībvalstī pakalpojumu sniegšanas brīvības ietvaros. Līdz ar to šī pienākuma sekas ir tādas, ka šo juridisko personu sniegtie pakalpojumi šajā dalībvalstī dzīvojošām personām ir sarežģītāki un mazāk pievilcīgi nekā līdzīgi pakalpojumi šīm pašām personām, ko sniedz šajā dalībvalstī reģistrētas juridiskās personas, kam nav šāda pienākuma. Turklāt tas, ka šim pārstāvim ir jādzīvo šajā dalībvalstī, ietekmē pakalpojumu sniegšanas brīvību personām un uzņēmumiem, kuri dzīvo vai ir reģistrēti citās dalībvalstīs, un vēlas piedāvāt nodokļu pārstāvības pakalpojumus juridiskajām vai fiziskajām personām, kas darbojas šajā dalībvalstī.

Pieņemot valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram citās dalībvalstīs, kas ir Eiropas Ekonomikas zonas dalībnieces, bet nav Savienības dalībvalstis, reģistrētiem pensiju fondiem, kuri piedāvā profesionālās pensijas plānus šajā dalībvalstī, kā arī apdrošināšanas sabiedrībām, kuras darbojas šajā dalībvalstī pakalpojumu sniegšanas brīvības ietvaros, ir jāieceļ šajā dalībvalstī dzīvojošs nodokļu pārstāvis, dalībvalsts nav pārkāpusi Eiropas Ekonomikas zonas līguma (EEZ līgums) 36. pantu.

Šāds pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu attaisno vajadzība nodrošināt nodokļu kontroles efektivitāti un apkarot izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šo mērķi, jo sadarbība starp dalībvalstu, kas paredzēta it īpaši Direktīvā 77/799 un Direktīvā 2008/55, kompetentajām iestādēm nepastāv attiecībās starp šīm iestādēm un valsts, kas ir EEZ līgumslēdzēja, bet nav Savienības dalībvalsts, kompetentajām iestādēm, ja pēdējās minētās valstis nav uzņēmušās nekādas saistības par savstarpējo palīdzību.

(sal. ar 66. un 68.–71. punktu)
Direktīvas 2001/23 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka attiecībā uz uzņēmuma pārejas gadījumu dalībvalsts paredz, ka cesionāram ir piemērojami noteikumi, ar kuriem tiek dinamiski izdarīta atsauce uz koplīgumiem, par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc uzņēmuma pārejas datuma, ja cesionāram nav iespējas piedalīties šādu pēc uzņēmuma pārejas noslēgtu koplīgumu saskaņošanas procesā.

Šīs direktīvas par darbinieku tiesību aizsardzību mērķis ir ne tikai aizsargāt darba ņēmēju intereses uzņēmuma pārejas gadījumā, bet arī nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp šo pēdējo minēto interesēm, no vienas puses, un cesionāra interesēm, no otras puses. Ja notiek uzņēmuma pāreja no publiskā sektora uz privāto sektoru, noteikums, ar kuru tiek dinamiski izdarīta atsauce uz koplīgumiem, par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc attiecīga uzņēmuma pārejas datuma, un ar kuriem ir paredzēts regulēt nodarbinātības nosacījumu attīstību publiskajā sektorā, var būtiski ierobežot rīcības iespējas, kas ir vajadzīgas, lai privātais cesionārs varētu veikt pielāgošanas pasākumus. Tātad šāds noteikums var apdraudēt taisnīgu līdzsvaru starp cesionāra kā darba devēja interesēm, no vienas puses, un darba ņēmēju interesēm, no otras puses.

(sal. ar 25., 27.–29. un 37. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2008/115 par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 2. panta 1. punkts, ko lasa kopā ar tās preambulas 9. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šī direktīva nav piemērojama trešo valstu valstspiederīgajam, kurš ir iesniedzis starptautiskas aizsardzības pieteikumu Direktīvas 2005/85 par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu, izpratnē, laikposmā no minētā pieteikuma iesniegšanas brīža līdz lēmuma par šo pieteikumu pieņemšanas pirmajā instancē brīdim vai – attiecīgajā gadījumā – līdz prasības, kas celta par minēto lēmumu, izskatīšanas pabeigšanas brīdim.

Proti, no Direktīvas 2005/85 un Direktīvas 2008/115 noteikumiem, sistēmas un mērķiem skaidri izriet, ka patvēruma meklētājam – neatkarīgi no uzturēšanās atļaujas piešķiršanas, kas saskaņā ar Direktīvas 2005/85 7. panta 1. punktu ir atstāta katras dalībvalsts ziņā, – ir tiesības palikt attiecīgās dalībvalsts teritorijā, vismaz līdz brīdim, kad viņa pieteikums tiek noraidīts pirmajā instancē, un tātad viņu nevar uzskatīt par tādu, kurš “nelikumīgi uzturas” Direktīvas 2008/115 izpratnē, kas attiecas uz izraidīšanu no minētās teritorijas.

(sal. ar 48. un 49. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Konkurences tiesību jomā, īpašajā gadījumā, kad mātesuzņēmumam pieder viss vai gandrīz viss tā meitasuzņēmuma, kurš ir pārkāpis Savienības konkurences tiesību normas, kapitāls, tostarp gadījumā, kad kontrolakciju sabiedrībai pilnībā pieder iestarpinātās sabiedrības kapitāla daļas, kurai savukārt pilnībā pieder tās grupas meitasuzņēmuma kapitāldaļas, kurš ir Savienības konkurences tiesību normu pārkāpjošās rīcības īstenotājs, pastāv atspēkojama prezumpcija, saskaņā ar kuru šis mātesuzņēmums faktiski izmanto izšķirošu ietekmi uz savu meitasuzņēmumu un kontrolakciju sabiedrības gadījumā uz gan iestarpinātās sabiedrības, gan meitasuzņēmuma rīcību. Šīs prezumpcijas mērķis ir līdzsvarot mērķa sodīt konkurences noteikumiem pretēju rīcību un novērst tās atkārtošanos svarīgumu, no vienas puses, ar tādu atsevišķu vispārīgo Savienības tiesību principu kā it īpaši nevainīguma prezumpcija, sodu individuāla attiecināmība, tiesiskās noteiktības princips, kā arī tiesības uz aizstāvību, tostarp pušu procesuālo tiesību vienlīdzības princips, svarīgumu, no otras puses. Mātesuzņēmumam šī prezumpcija ir jāatspēko, sniedzot pierādījumus, ka tas un tā meitasuzņēmums neveidoja vienu uzņēmumu, kas izdarījis attiecīgo pārkāpumu, LESD 101. panta izpratnē. Šajā ziņā mātesuzņēmumam ir jāpierāda, ka tā nav īstenojusi izšķirošu un noteicošu ietekmi uz savu meitasuzņēmumu ne tikai no darbības viedokļa, bet arī no finanšu viedokļa.

Apstāklis, ka meitasuzņēmumam ir bijusi noteikta neatkarība vai ka mātesuzņēmums nav tieši piedalījies šajā pārkāpumā, nedz arī mudinājis to izdarīt, nav pietiekams, lai atspēkotu šo prezumpciju un pierādītu, ka mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums nav veidojuši vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē.

Turklāt apstāklis, ka mātesuzņēmumam bija “vienkārša” tehniska un finanšu koordinatora loma vai ka tas šīm sabiedrībām sniedza finanšu un kapitāla atbalstu, pierāda, ka mātesuzņēmums nav atturējies izmantot noteicošo ietekmi pār saviem meitasuzņēmumiem.

(sal. ar 46.–48., 50. un 63.–69. punktu)
No LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī no Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kuru tiek lūgts atcelt, apstrīdētie elementi, kā arī juridiskie argumenti, ar ko šis prasījums tiek konkrēti pamatots. Ja prasītāja atsaucas uz Vispārējās tiesas pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā, pietiekami precīzi identificējot pārsūdzētā sprieduma apstrīdētos elementus un precizējot iemeslus, kāpēc tā uzskata, ka šajos elementos ir šādas kļūdas, tad pamats ir pieņemams.

Nepietiekams pamatojums un līdz ar to būtisku formas prasību pārkāpums ir tad, ja Vispārējas tiesas spriedumā tiek atzīts, ka ar visa naudas soda, kas uzlikts ar Komisijas lēmumu, ar kuru konstatēts konkurences normu pārkāpums, ko izdarījis kāds no šī lēmuma adresātiem, pilnīgu samaksu nepietiek, lai pēdējam minētajam rastos prasījums prec citu adresātu kā solidāru debitoru attiecībā uz naudas soda samaksu, neatkarīgi no tā, vai attiecīgais solidāri atbildīgais debitors ir izvirzījis precīzus pretargumentus.

Tāpat pienākums norādīt pamatojumus nav izpildīts tad, ja Vispārējā tiesa nesniedz atbildi uz solidāri atbildīgā debitora, kurš ir arī prasītājs, argumentācijas centrālo daļu, cita starpā neizvērtējot, neskatoties uz solidāri atbildīgā debitora šajā ziņā izvirzītajiem skaidrajiem un precīzajiem argumentiem, vai kreditora tiesībām vērst regresa prasību, lai atgūtu daļu no samaksātā naudas soda, ir vai nav iestājies noilgums.

Ja prasītāja apgalvo, ka mierizlīgums ar kreditoriem ļauj maksātnespējīgam uzņēmumam mainīt parādsaistību ar visiem kreditoriem atmaksas grafiku un tādējādi turpināt savas darbības, tad Vispārējā tiesa nevar atbildēt uz šo izšķirošo argumentu, vienīgi norādot, ka solidāri atbildīgais debitors nav iesniedzis nekādus paskaidrojumus attiecībā uz iemesliem, kāpēc tas kvalificēja kreditoru par “pirms sprieduma kreditoru” vai kāpēc pēdējais minētais nemēģināja izvirzīt savus prasījumus.

(sal. ar 36., 37., 39., 41., 44. un 45. punktu)
Ar Pamatlēmuma 2002/584 par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299, 4.a panta 1. punktu netiek pārkāptas nedz tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un uz lietas taisnīgu izskatīšanu, nedz tiesības uz aizstāvību, kas ir attiecīgi garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā un 48. panta 2. punktā, un tādēļ tas atbilst ar prasībām, kas izriet no šiem pantiem.

Būtībā, lai gan apsūdzētās personas tiesības personīgi piedalīties tiesas procesā ir būtiska daļa no tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, šīs tiesības nav absolūtas. Apsūdzētais var tiešā veidā vai klusējot atteikties no šīm tiesībām ar nosacījumu, ka šī atteikšanās ir nepārprotama, ka tā ietver minimālās garantijas atkarībā no tās nozīmības un ka tā nekaitē nevienai no nozīmīgām sabiedrības interesēm. It īpaši tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpums nav pierādīts tad, ja, lai gan apsūdzētā persona nav piedalījusies personīgi tiesas sēdē, tā ir bijusi informēta par tiesas sēdes datumu un vietu vai to aizstāvēja juriskonsults, kuru viņa šai sakarā bija pilnvarojusi.

Turklāt, ar Pamatlēmumu 2009/299 veiktās Eiropas apcietināšanas orderu, kas izdoti, lai izpildītu aizmuguriska procesa iznākumā pieņemtus nolēmumus, izpildes nosacījumu saskaņošanas mērķis – kā norādīts tā 1. pantā – ir stiprināt to personu procesuālās tiesības, pret kurām ierosināta krimināllieta, uzlabojot tiesu nolēmumu savstarpēju atzīšanu dalībvalstīs.

(sal. ar 49., 51., 53., 54. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Kopienas preču zīmes īpašnieka ekskluzīvās tiesības aizliegt visām trešajām personām darījumos izmantot apzīmējumus, kas ir identiski vai līdzīgi tā preču zīmei, attiecas arī uz tādu trešo personu, kas ir vēlākas Kopienas preču zīmes īpašniece, un nav nepieciešams, lai iepriekš tiktu atzīta šīs pēdējās preču zīmes spēkā neesamība.

No regulas 9. panta 1. punkta un no vispārējās šīs regulas sistēmas izriet, ka Kopienas preču zīmes īpašniekam ir jābūt iespējai aizliegt vēlākas Kopienas preču zīmes īpašniekam izmantot šo preču zīmi. Šis secinājums nav atspēkojams ar apstākli, ka vēlākas Kopienas preču zīmes īpašniekam arī ir ekskluzīvas tiesības saskaņā ar regulas 9. panta 1. punktu. Šajā sakarā regulas normas ir jāinterpretē, ņemot vērā prioritātes principu, saskaņā ar kuru agrāka Kopienas preču zīmei ir prioritāte pār vēlāku Kopienas preču zīmi. Faktiski it īpaši no regulas 8. panta 1. punkta un 53. panta 1. punkta izriet, ka konfliktējošu preču zīmju gadījumā tiek pieņemts, ka tā preču zīme, kura ir reģistrēta pirmā, ir izpildījusi Kopienas aizsardzības saņemšanai vajadzīgos nosacījumus, pirms to izdarījusi vēlāk reģistrētā preču zīme.

Protams, ir tiesa, ka ar regulas 36.–45. pantu ieviestais Kopienas preču zīmju reģistrācijas process ietver pārbaudi pēc būtības, lai jau pirms reģistrācijas noteiktu, vai Kopienas preču zīme atbilst aizsardzības piešķiršana nosacījumiem. Tomēr šis nosacījums nav noteicošais.

Pirmkārt, jākonstatē, ka, neskatoties uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas procesa piedāvātajām garantijām, nevar pilnībā izslēgt, ka apzīmējums, kas var kaitēt agrākai Kopienas preču zīmei, tiek reģistrēts kā Kopienas preču zīme. Tostarp tas tā var notikt tādēļ, ka agrākās Kopienas preču zīmes īpašnieks nav cēlis iebildumus saskaņā ar regulas 41. pantu, vai tādēļ, ka Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) šos iebildumus nav izvērtējis pēc būtības šīs regulas 41. panta 3. punktā noteikto procesuālo prasību neizpildes dēļ.

Otrkārt, agrākas Kopienas preču zīmes īpašnieka iespēja celt prasību par [preču zīmes] pārkāpumu pret vēlākas Kopienas preču zīmes īpašnieku nepadara bezjēdzīgu nedz pieteikuma iesniegšanu Birojā par spēkā neesamības atzīšanu, nedz Kopienas preču zīmju reģistrācijas procesā pieejamos iepriekšējas kontroles mehānismus.

Visbeidzot, ekskluzīvās tiesības, ko paredz regulas 9. panta 1. punkts, tika piešķirtas, lai preču zīmes īpašniekam ļautu aizsargāt savas īpašās intereses kā šīs preču zīmes īpašniekam, proti, nodrošināt, ka preču zīme var pildīt pati savas funkcijas. Taču, ja agrākas Kopienas preču zīmes īpašniekam, lai aizliegtu trešajai personai izmantot apzīmējumu, kas kaitē viņa preču zīmei, būtu jāgaida, kamēr vēlāka Kopienas preču zīme, kuras īpašniece ir minētā trešā persona, tiek atzīta par spēkā neesošu, tad tiktu būtiski vājināta regulas 9. panta 1. punktā tam sniegtā aizsardzība.

(sal. ar 37.–40., 42., 44.–46., 48., 50.–52. punktu un rezolutīvo daļu)
Atbilstoši LESD 261. pantam un Regulas Nr. 1/2003 31. pantam Vispārējai tiesai attiecībā uz Komisijas uzliktajiem naudas sodiem ir neierobežota kompetence. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pilnvarota papildus vienkāršai šo sankciju tiesiskuma pārbaudei aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai noteikto kavējuma naudu.

Procesa saistībā ar Savienības konkurences tiesību pārkāpumu kontekstā saistībā ar faktu, kas veido aizzīmogojuma pārplēšanu, nav svarīgi, vai aizzīmogotajā telpā kāds faktiski ir vai nav iekļuvis. Regulas Nr. 1/2003 20. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 23. panta 1. punkta e) apakšpunkta mērķis ir aizsargāt pārbaudes no draudiem, ko rada vienkāršs fakts, ka aizzīmogojums ir ticis pārplēsts, tādējādi radot šaubas par aizzīmogotajā telpā esošo pierādījumu integritāti. Pārkāpumam, ko veido aizzīmogojuma pārplēšana, jau pēc tā būtības ir sevišķi smags raksturs un attiecīgās telpas iespējamā neatvēršana šo vērtējumu negroza.

Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu gadījumā, ja tiek konstatēts EKL 81. un 82. pantā iekļauto materiālo tiesību normu pārkāpums, Komisija var uzlikt naudas sodu, kura apmērs nepārsniedz 10 % no attiecīgā uzņēmuma kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā. Tādējādi uzņēmums, kas liek šķēršļus Komisijas pārbaudes rīcībai, pārplēšot aizzīmogojumus, ko šī pēdējā minētā ir uzlikusi, lai pārbaudei nepieciešamajā laikā nodrošinātu dokumentu integritāti, varētu izvairīties no šīs sankcijas, liekot pazust Komisijas savāktajiem pierādījumiem, un tādējādi ar naudas soda apmēru, kas ir noteikts, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 1. punktu, tas no šādas rīcības veikšanas ir jāattur. Taču, sākot ar brīdi, kad aizzīmogojuma pārplēšana ir konstatēta, nevar tikt izslēgts, ka šāda rīcība ir tikusi veikta.

(sal. ar 132. punktu)
Regulas Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu Nr. 295/91, 2. panta j) punkts un 4. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar “ārkārtas apstākļiem”, kas ir likuši gaisa pārvadātājam pārkārtot pēc to rašanās ieplānotos reisus, nevar tikt pamatots “iekāpšanas atteikums” attiecībā uz šiem vēlākajiem reisiem, ne arī šis pārvadātājs var tikt atbrīvots no pienākuma saskaņā ar šīs regulas 4. panta 3. punktu izmaksāt kompensāciju pasažierim, kuram tas atteicis iekāpšanu uz vienu no reisiem, kurus bija paredzēts veikt pēc minēto apstākļu rašanās.

Pretēji Regulas Nr. 261/2004 5. panta 3. punktā paredzētajam tās 2. panta j) punktā un 4. pantā nav paredzēts, ka ar “ārkārtas apstākļiem”, no kuriem nav bijis iespējams izvairīties, pat ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi, saistīta “iekāpšanas atteikuma” gadījumā gaisa pārvadātājs ir atbrīvots no pienākuma izmaksāt kompensāciju pasažieriem, kuriem iekāpšana tikusi atteikta pret viņu gribu. No minētā izriet, ka Savienības likumdevējs nav vēlējies paredzēt, ka no minētās kompensācijas izmaksas varētu izvairīties ar “ārkārtas apstākļiem” saistītu iemeslu dēļ.

Turklāt no Regulas Nr. 261/2004 preambulas 15. apsvēruma izriet, ka ārkārtas apstākļi var attiekties vienīgi uz “noteiktu gaisa kuģi noteiktā dienā”, kas nevar būt gadījums, kad pasažierim tiek atteikta iekāpšana reisu pārkārtošanas dēļ šādu apstākļu, kas ir ietekmējuši iepriekšējo reisu, rašanās rezultātā. Jēdziena “ārkārtas apstākļi” mērķis ir ierobežot gaisa pārvadātāja pienākumus, pat atbrīvot viņu no tiem, ja no attiecīgā notikuma nav bijis iespējams izvairīties, pat ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi. Ja šādam pārvadātājam ir jāatceļ reiss, kas ir paredzēts dienā, kad notiek lidostas personāla streiks, un pēc tam tas pieņem lēmumu pārkārtot savus vēlākos reisus, tad nekādā gadījumā nevar tikt uzskatīts, ka minētais streiks ir piespiedis šo pārvadātāju atteikt iekāpšanu pasažierim, kurš savlaicīgi ir ieradies uz iekāpšanu divas dienas pēc minētā reisa atcelšanas.

(sal. ar 36., 37. un 40. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
No 51. apsvēruma Regulā Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem, ar kuru ir aizstāta un kurā ir pārņemtas visas Regulas Nr. 2991/94, ar ko nosaka standartus ziežamajiem taukiem, tiesību normas, izriet, ka pēdējā minētajā ir paredzēti tirdzniecības standarti attiecībā uz piena produktiem un ieviesta minēto produktu vienveidīga klasifikācija. Šīs klasifikācijas kontekstā Regulas Nr. 1234/2007 XV pielikuma I punkta 2. apakšpunkta trešās daļas a) punktā paredzētajam atbrīvojumam noteikti ir izņēmuma raksturs. Turklāt minētās regulas 121. panta c) punkta i) apakšpunktā Komisijai skaidri ir atļauts izstrādāt izsmeļošu to produktu sarakstu, kuriem, pamatojoties uz dalībvalstu iesniegtajiem sarakstiem, ir piemērojams minētais atbrīvojums.

Līdz ar to produktiem, kuri atbilst Regulas Nr. 1234/2007 XV pielikuma I punkta 2. apakšpunkta trešās daļas a) punktā paredzētajām prasībām, nevar tikt piemērots minētais atbrīvojums, ja nav iepriekšēja Komisijas lēmuma, kurā konstatēta šo prasību izpilde. Ar pretēju interpretāciju tiktu apšaubīta, pirmkārt, Komisijas kompetence, ko atbilstoši Regulas Nr. 1234/2007 121. panta c) punkta i) apakšpunktam Padome šai pēdējai minētajai ir deleģējusi, kā arī, otrkārt, minētās regulas lietderīgā iedarbība tiktāl, ciktāl šīs regulas mērķis ir vienādot tirdzniecības nosaukumu izmantošanu konkurences saglabāšanas un patērētāju aizsardzības nolūkos.

(sal. ar 56.–61. punktu)
Jēdziens “vieta, kur persona strādā” Regulas Nr. 1408/71, kas grozīta ar Regulu Nr. 1606/98, 13. un nākamo pantu izpratnē ir jāuzskata par atkarīgu nevis no dalībvalstu tiesiskā regulējuma, bet gan no Savienības tiesībām un tādējādi no tai sniegtās Tiesas interpretācijas. Interpretējot šo jēdzienu, tādu jēdzienu nozīme un tvērums, kuriem Savienības tiesības nesniedz nekādu definīciju, ir jānoskaidro saskaņā ar to ierasto nozīmi ikdienas valodā, tomēr ņemot vērā kontekstu, kādā tie tiek lietoti, un tiesiskā regulējuma, kurā tie ietilpst, sasniedzamos mērķus. Šajā ziņā atbilstoši izmantoto jēdzienu primārajai izpratnei ir jāuzskata, ka ar jēdzienu “vieta, kur persona strādā” tiek apzīmēta vieta, kur attiecīgā persona konkrēti veic ar šo darbu saistītās darbības.

(sal. ar 52., 53., 56. un 57. punktu)
Lieta C-225/11

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

pret

Able UK Ltd

(Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“PVN — Direktīva 2006/112/EK — Atbrīvojumi no nodokļa — 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts — Novecojušu ASV Jūras kara flotes kuģu izjaukšanas darbības dalībvalsts teritorijā”

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Atbrīvojumi no nodokļa – Pakalpojumu sniegšana Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstīs – Piemērojamība

(Padomes Direktīvas 2006/112 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu sniegšana, kas tiek veikta Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstī un kuras pamatā ir citas šī līguma valsts jūras kara flotes novecojušu kuģu izjaukšana, saskaņā ar šo tiesību normu ir atbrīvota no pievienotās vērtības nodokļa tikai tad, ja:

— šo pakalpojumu sniegšanu veic šīs citas valsts bruņoto spēku vajadzībām, kas piedalās kopējā aizsardzības pasākumā, vai civilā personāla vajadzībām, kas tos pavada, un ja

— šo pakalpojumu sniedz minētajai bruņoto spēku vienībai, kas ir izvietota vai īslaicīgi uzturas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, vai civilajam personālam, kas to pavada.

(sal. ar 30. punktu un rezolutīvo daļu)

Lieta C-225/11

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

pret

Able UK Ltd

(Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“PVN — Direktīva 2006/112/EK — Atbrīvojumi no nodokļa — 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts — Novecojušu ASV Jūras kara flotes kuģu izjaukšanas darbības dalībvalsts teritorijā”

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem — Tiesību aktu saskaņošana — Apgrozījuma nodokļi — Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma — Atbrīvojumi no nodokļa — Pakalpojumu sniegšana Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstīs — Piemērojamība

(Padomes Direktīvas 2006/112 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu sniegšana, kas tiek veikta Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstī un kuras pamatā ir citas šī līguma valsts jūras kara flotes novecojušu kuģu izjaukšana, saskaņā ar šo tiesību normu ir atbrīvota no pievienotās vērtības nodokļa tikai tad, ja:

— šo pakalpojumu sniegšanu veic šīs citas valsts bruņoto spēku vajadzībām, kas piedalās kopējā aizsardzības pasākumā, vai civilā personāla vajadzībām, kas tos pavada, un ja

— šo pakalpojumu sniedz minētajai bruņoto spēku vienībai, kas ir izvietota vai īslaicīgi uzturas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, vai civilajam personālam, kas to pavada.

(sal. ar 30. punktu un rezolutīvo daļu)
3

Šīs direktīvas 6. panta 1.–3. punktā ir paredzēts: “1. Dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu šķirtu peļņas un zaudējumu uzskaites un bilances kārtošanu un publicēšanu, no vienas puses, attiecībā uz dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu darbību, kura ir saistīta ar transporta pakalpojumu sniegšanu, un, no otras puses, attiecībā uz darbību, kas ir saistīta ar dzelzceļa infrastruktūras pārvaldīšanu. Publisko finansējumu, kas piešķirts vienai no šīm divām darbības jomām, nedrīkst nodot otrai. Šo divu jomu uzskaiti veic tā, lai tie atspoguļo šo aizliegumu. 2. Dalībvalstis var arī paredzēt, ka sakarā ar šo nošķīrumu jāorganizē skaidri nošķirtas nodaļas vienotā uzņēmumā vai arī infrastruktūra jāpārvalda atsevišķai organizācijai. 3. Dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka II pielikumā iekļautās funkcijas, kuras nosaka taisnīgu un nediskriminējošu piekļūšanu infrastruktūrai, uztic iestādēm vai sabiedrībām, kas pašas nesniedz nekādus dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumus. Neatkarīgi no organizatoriskajām struktūrām jāpierāda, ka šis mērķis ir sasniegts. Dalībvalstis tomēr var uzdot dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem vai jebkurai citai iestādei iekasēt maksājumus un uzņemties atbildību par dzelzceļa infrastruktūras pārvaldīšanu, piemēram, investīcijām, uzturēšanu un finansēšanu.”