ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Tika izdots rīkojums par viņa aizturēšanu līdz 2008. gada 25. janvārim, lai nodrošinātu viņa nosūtīšanu atpakaļ. Tad viņš iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu Verwaltungsgericht Frankfurt am Main [Frankfurtes pie Mainas Administratīvajā tiesā], tostarp lūdzot it īpaši izdot rīkojumu, ar kuru Bundesrepublik Deutschland tiktu noteikts pienākums uzņemties atbildību par viņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbilstoši Regulas 3. panta 2. punktam. Minētā tiesa izdeva rīkojumu par to, ka K. Puid nedrīkst tikt pārsūtīts uz Grieķiju līdz 2008. gada 16. janvārim.
29

Attiecībā uz publicētu tiesību aktu LESD 263. panta sestajā daļā ir paredzēts divu mēnešu termiņš, sākot no šī akta publicēšanas brīža. Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta 1. punktam, ja termiņš, kas atvēlēts tiesvedības uzsākšanai par iestādes pieņemtu aktu, sākas no šā akta publicēšanas, šo termiņu skaita no 14. dienas beigām pēc akta publicēšanas dienas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
62

Gadījumā, kad operators organizē komplekso tūrisma braucienu un pārdod to ceļojumu aģentūrām, kuras to tālāk pārdod gala patērētājam, pirmais operators ir tas, kurš uzņemas uzdevumu apvienot vairākus pakalpojumus, kuri ir iegādāti no dažādām trešajām personām, kas ir PVN maksātāji. Ņemot vērā īpašā režīma ceļojumu aģentūrām mērķi, ir svarīgi, ka šis operators var izmantot vienkāršas PVN normas un ka šīs normas nav paredzētas vienīgi tādām ceļojumu aģentūrām, kas šādā gadījumā aprobežojas vienīgi ar kompleksā tūrisma brauciena, ko tās iegādājušās no cita operatora, tālākpārdošanu galapatērētājam.
6

1992. gada 2. maija Līgums par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) kā asociācijas līgums, pamatojoties uz EK līguma 238. pantu, kas tagad ir LESD 217. pants, tika noslēgts starp Eiropas Kopienām un tās toreizējām dalībvalstīm, no vienas puses, un valstīm, kas toreiz bija daļa no Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (EBTA), proti, Austrijas Republiku, Somijas Republiku, Islandes Republiku, Lihtenšteinas Firstisti, Norvēģijas Karalisti, Zviedrijas Karalisti un Šveices Konfederāciju, no otras puses.
7

Atbilstoši 2004. gada 9. jūlija Reģionālā likuma Nr. 12 par optiķa darba tiesisko regulējumu un par grozījumiem 1999. gada 22. februāra Reģionālajā likumā Nr. 28 (Legge regionale n. 12 “Disciplina dell’esercizio dell’attività di ottico e modifica alla legge regionale 22 febbraio 1999, n. 28”, 2004. gada 16. jūlijaGazzetta ufficiale della Regione Sicilia Nr. 30, turpmāk tekstā – “Reģionālais likums Nr. 12/2004”) 1. pantam: “1. Lai kompetentā pašvaldības iestāde izdotu atļauju veikt optiķa darbu, tiek ņemts vērā ne vien ieraksts attiecīgajā Īpašajā reģistrā, kas minēts 1993. gada 1. septembra Reģionālā likuma Nr. 25 71. pantā, bet arī attiecība starp iedzīvotāju skaitu un optikas prakses vietu skaitu, lai nodrošinātu racionālu piedāvājuma sadalījumu teritorijā. Šī attiecība tiek noteikta kā viena optikas prakses vieta uz 8000 rezidentu. Attālums no vienas prakses vietas līdz otrai nedrīkst būt mazāks par 300 metriem. Minētie ierobežojumi nav piemērojami attiecībā uz prakses vietām, kuras tiek pārceltas no īrētām prakses telpām uz īpašumā esošām prakses telpām vai kuras ir jāpārceļ tādēļ, ka tās tiek izliktas no telpām, vai citu nepārvaramas varas apstākļu dēļ. Atļaujas, kas izdotas pirms šī likuma spēkā stāšanās, paliek spēkā. 2. Ja pastāv pierādītas teritoriālas prasības, kompetentā pašvaldības iestāde izdod attiecīgo atļauju vai veic izmaiņas esošā atļaujā, atkāpjoties no 1. punktā minētajām normām, pēc Tirdzniecības kameras sastāvā ietilpstošās Provinces komisijas obligātā atzinuma saņemšanas saskaņā ar 8. pantu Noteikumos par 1993. gada 1. septembra Reģionālā likuma Nr. 25 71. panta īstenošanu, kas izsludināti ar Prezidenta 1995. gada 1. jūnija Dekrētu Nr. 64. 3. Pašvaldībās, kurās rezidentu skaits nepārsniedz minētos 8000, kompetentā pašvaldības iestāde bez 2. punktā minētā komisijas atzinuma tomēr var izdot maksimāli divas atļaujas. Tas neattiecas uz pieteikumiem, kas izskatīti pirms šī likuma spēkā stāšanās dienas.”
25

Šādos apstākļos Oberlandesgericht Innsbruck nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Savienības tiesībām to pašreizējā attīstības stadijā, it īpaši [a)] brīvībai veikt uzņēmējdarbību LESD 49. un 54. pantā, [b)] vispārējam efektīvas tiesību aizsardzību tiesā principam (LES 6. panta 3. punkts) (efektivitātes princips), [c)] principam par tiesībām tikt uzklausītam atbilstoši [Hartas] 47. panta [otrajai daļai] (LES 6. panta 1. punkts) un [ECPAK] 6. panta 2. punktam (LES 6. panta 1. punkts), [d)] [Hartas] 50. pantā paredzētajam ne bis in idem principam vai [e)] sankciju nosacījumiem publiskošanas procedūrā atbilstoši [Pirmās direktīvas] 6. pantam, [Ceturtās direktīvas] 60.a pantam un [Septītās direktīvas] 38. panta 6. punktam, ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, ja netiek ievērots likumā noteiktais deviņu mēnešu termiņš gada pārskatu sagatavošanai un iesniegšanai kompetentajā tiesā, kas pārvalda [komerc]reģistru: — bez iepriekšējas iespējas sniegt paskaidrojumus par publiskošanas pienākumu un iespējamajiem pienākuma neizpildes iemesliem, it īpaši, iepriekš nepārbaudot, vai šis gada pārskats jau faktiski nav iesniegts galvenās juridiskās adreses kompetentajā tiesā, kas pārvalda [komerc]reģistru, un — bez iepriekšēja, individuāla brīdinājuma sabiedrībai vai struktūrām, kas pilnvarotas to pārstāvēt, izpildīt publiskošanas pienākumu, tiesa, kas pārvalda [komerc]reģistru, nekavējoties, ja nav pierādījumu par pretējo, uzliek sabiedrībai un katrai struktūrai, kas pilnvarota to pārstāvēt, minimālo naudas sodu EUR 700 apmērā, pieņemot, ka sabiedrība un tās struktūras ir vainojamas publiskošanas pienākuma nepildīšanā, un par katriem diviem nākamajiem nokavējuma mēnešiem atkārtoti piemēro kārtējo minimālo naudas sodu EUR 700 apmērā sabiedrībai un katrai struktūrai, kas pilnvarota to pārstāvēt, joprojām pieņemot – ja nav pierādījumu par pretējo –, ka sabiedrība un tās struktūras ir vainojamas publiskošanas pienākuma nepildīšanā?”
54

Ja divi pēdējie no iepriekš minētajiem nosacījumiem attiecas uz absolūtiem atteikuma pamatiem, kas izriet no Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b)–d) un g) apakšpunkta, tad pirmais nosacījums attiecas uz pārbaudi saistībā ar relatīviem atteikuma pamatiem, proti, Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punktu. Līdz ar to ir jāsecina, ka ITSB pārbaude par Kopienas preču zīmes faktisko izmantošanu atcelšanas procesa ietvaros ir jāveic, piemērojot Regulas Nr. 207/2009 76. panta 1. punkta in fine (beigu daļa), kurā paredzēts, ka šī pārbaude aprobežojas ar pušu iesniegtajiem faktiem.
80

No šī 70. panta 2. punkta, aplūkojot to kopsakarā ar TRIPs līguma 65. panta 1. punktu, izriet, ka katrai PTO loceklei no Līguma par PTO izveidi stāšanās spēkā vai, vēlākais, gada laikā no šīs dienas ir pienākums izpildīt visas saistības, kas izriet no TRIPs līguma attiecībā uz esoša saturu (2004. gada 16. novembra spriedums lietā C-245/02 Anheuser-Busch, Krājums, I-10989. lpp., 49. punkts). Šis esošais saturs ietver izgudrojumus, kurus šajā dienā attiecīgās PTO locekles teritorijā aizsargā patents (šajā ziņā skat. PTO izveidotās apelācijas institūcijas 2000. gada 18. septembrī izdoto ziņojumu “Kanāda – Patenta aizsardzībai piešķirtais ilgums” (Canada – Durée de la protection conférée par un brevet) (AB-2000–7), WT/DS170/AB/R, 65. un 66. punkts).
51

Tiesiskuma principa pārkāpums izrietot arī no to sodu nenoteiktības, kuri tiek piemēroti konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā. Saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju viedokli pārkāpuma smagums un ilgums nav pietiekami precīzi kritēriji. 1998. gada pamatnostādnes un 2002. gada paziņojums par sadarbību neesot piemēroti līdzekļi, jo tie nav saistoši, – to Tiesa esot konstatējusi 2011. gada 14. jūnija spriedumā lietā C-360/09 Pfleiderer (Krājums, I-5161. lpp., 23. punkts). Attiecībā uz robežvērtību 10 % apjomā no apgrozījuma, kas Regulas Nr. 1/2003 23. pantā norādīta kā naudas soda maksimālais apmērs, tā esot mainīgs lielums un konkrēti esot atkarīga no Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses un no sabiedrībām, kuras tiek vainotas pārkāpumā, tā esot saistīta nevis ar darbību, bet gan ar uzņēmumu un tā neesot “skaitlisks un absolūts maksimālais apmērs”, kā Vispārējā tiesa kļūdaini norādījusi pārsūdzētā sprieduma 102. punktā. Visbeidzot, arī neierobežota kompetence nevarot aizstāt likuma neprecizitāti, neraugoties uz to, ka šī kompetence pastāv tikai teorētiski un Vispārējā tiesa to parasti neīsteno.
42

Valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā, kas izveidota ar LESD 267. pantu, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļautu izspriest izskatāmo lietu. Saistībā ar to, ja nepieciešams, Tiesai ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (it īpaši skat. 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-334/95 Krüger, Recueil, I-4517. lpp., 22. un 23. punkts, kā arī 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-243/09 Fuß, Krājums, I-9849. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra). Lai to īstenotu, Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas, tostarp no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojuma, ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā pamatlietas priekšmetu (šajā ziņā it īpaši skat. 1978. gada 29. novembra spriedumu lietā 83/78 Redmond, Recueil, 2347. lpp., 26. punkts; 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-56/01 Inizan, Recueil, I-12403. lpp., 34. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Fuß, 40. punkts).
66

Proti, no lietas materiāliem, it īpaši no šā sprieduma 12. punktā citētā paziņojuma, skaidri izriet, ka 2010. gada 15. decembrī Parlaments un Padome ir vienojušies par 2011. finanšu gada budžeta saturu. Tas, ka abu šo iestāžu starpā pastāvēja strīds par šīs vienošanās formalizēšanu, neliedza Parlamenta priekšsēdētājam 2010. gada 15. decembrī paziņot, ka LESD 314. pantā paredzētā procedūra ir beigusies un ka Savienības 2011. finanšu gada vispārējais budžets ir pieņemts galīgajā variantā.
27

Vispirms ir jāatgādina, ka Negodīgas komercprakses direktīvas 2. panta d) punktā, izmantojot īpaši plašu formulējumu, jēdziens “komercprakse” ir definēts kā “jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem” (skat. it īpaši 2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C-261/07 un C-299/07 VTB-VAB un Galatea, Krājums, I-2949. lpp., 49. punkts; 2010. gada 14. janvāra spriedumu lietā C-304/08 Plus Warenhandelsgesellschaft, Krājums, I-217. lpp., 36. punkts, kā arī 2010. gada 9. novembra spriedumu lietā C-540/08 Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, Krājums, I-10909. lpp., 17. punkts). Turklāt saskaņā ar šīs pašas direktīvas 2. panta c) punktu jēdzienā “produkts” šīs direktīvas izpratnē ir ietverti arī pakalpojumi.
14

Itālijas valdība atbilstoši normatīvo aktu pieņemšanas procedūrai pieņēma Ministrijas 2010. gada 18. oktobra dekrētu Nr. 180, kurā grozījumi izdarīti ar Ministrijas 2011. gada 6. jūlija dekrētu Nr. 145 (turpmāk tekstā – “Ministrijas dekrēts Nr. 180/2010”). Ciktāl tam ir nozīme šajā lietā, Ministrijas dekrēta Nr. 180/2010 16. pantā ir noteikts: “1. Atlīdzībā tiek ietverti procesa sākšanas izdevumi un mediācijas izdevumi. 2. Sākšanas izdevumiem, kas jāvērtē pēc kopējās atlīdzības, no katra lietas dalībnieka pienākas summa EUR 40,00 apmērā, kuru iesniedzējs maksā mediācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī un persona, kas uzaicināta uz mediāciju, – brīdī, kad tā pievienojas procesam. 3. Mediācijas izdevumiem no katra lietas dalībnieka pienākas šī dekrēta pielikumā pievienotajā A tabulā norādītā summa. 4. Maksimālais mediācijas izdevumu apmērs katrai atskaites kategorijai, kas noteikts atbilstoši minētajai A tabulai: a) var tikt palielināts ne vairāk kā par vienu piektdaļu, ņemot vērā lietas īpašo svarīgumu, sarežģītību vai [atrisināšanas] grūtumu; b) ir jāpalielina ne vairāk kā par vienu ceturtdaļu, ja mediācija ir sekmīga; c) ir jāpalielina par vienu piektdaļu, ja tiek sagatavots projekts Likumdošanas dekrēta [Nr. 28/2010] 11. panta izpratnē; d) Likumdošanas dekrēta [Nr. 28/2010] 5. panta 1. punktā minētajās jomās ir jāsamazina par vienu trešdaļu pirmajās sešās kategorijās un par pusi pārējās kategorijās – neskarot šī punkta e) apakšpunktā paredzēto samazinājumu –, un nav piemērojami nekādi citi šajā pantā paredzētie palielinājumi, izņemot šī punkta b) apakšpunktā paredzēto palielinājumu; e) ir jāsamazina par EUR 40 pirmajā kategorijā un par EUR 50 visās pārējās kategorijās, turpinot piemērot šī punkta c) apakšpunktu, ja procesā nepiedalās neviens no pretējiem lietas dalībniekiem attiecībā pret mediācijas ierosinātāju. [..] 14. No atlīdzību minimālajiem apmēriem katrai atskaites kategorijai, kuri noteikti atbilstoši šī dekrēta pielikumā pievienotajai A tabulai, var atkāpties.”
4

No šī likuma pamatojuma izklāsta izriet, ka tā mērķis it īpaši ir mazināt atšķirīgu attieksmi nodokļu jomā pret sabiedrību finansēšanu no aizņemtā kapitāla, no kura peļņa ir pilnībā atbrīvota no nodokļa, un finansēšanu no pašu kapitāla (riska kapitāla), no kura peļņa tika aplikta ar nodokli pilnībā, un palielināt sabiedrību maksātspējas koeficientu, kā arī ieviest atskaitījumu par riska kapitālu atbilstoši vispārīgajam mērķim uzlabot Beļģijas ekonomikas konkurētspēju.
139

Pārsūdzētā sprieduma 211.–213. punktā Vispārējā tiesa tostarp izteica šādus apsvērumus: “211 Turklāt ir jāatgādina, ka kompetentajām publiskajām iestādēm ir pienākums saglabāt augstu cilvēku veselības aizsardzības pakāpi, bet, neraugoties uz to, tai nav jābūt iespējami visaugstākajai [..]. Regulas Nr. 999/2001 24.a pantā ir atgādināts šis pienākums Komisijai piešķirto pilnvaru kontekstā grozīt Regulas Nr. 999/2001 pielikumus, pakļaujot minētās regulas ietvaros lēmumu pieņemšanu nosacījumam saglabāt vai, ja tas ir attaisnojams no zinātnes viedokļa, paaugstināt Kopienā nodrošinātās cilvēku veselības aizsardzības pakāpi. Piesardzības princips ir viens no šādiem līdzekļiem, kas ļauj iestādēm izpildīt šo pienākumu. Tātad minētais princips uzdod publiskai iestādei pārvaldīt risku, kas pārsniedz riska pakāpi, kas ir atzīts sabiedrībā par pieņemamu, to noturot minētajā pakāpē [..]. Riska pārvalde, nosakot atbilstošus pasākumus ar mērķi nodrošināt augstu sabiedrības veselības, drošības un vides aizsardzības līmeni, atbilst tādējādi iestādes veikto darbību kopumam, lai noregulētu risku, noturot to pieņemamā pakāpē. 212 Turklāt kompetentajai iestādei ir saprātīgā laika periodā atkārtoti jāizvērtē pagaidu pasākumi, kas ir noteikti, pamatojoties uz piesardzības principu. Tādējādi ir ticis nospriests, ka, ja jauna informācija maina izpratni par risku vai norāda, ka šis risks var tikt ierobežots ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem nekā esošie, iestādēm, it īpaši Komisijai, ir jānodrošina tiesiskā regulējuma pielāgošana jaunajiem datiem [..]. Tādējādi iepriekš noteikto preventīvo pasākumu mīkstināšana ir jāpamato ar jaunu informāciju, kas groza riska novērtējumu. 213 Šāda jauna informācija, piemēram, jaunas zinātniskas atziņas vai atklājumi, ja tie pamato preventīva pasākuma mīkstināšanu, groza konkrētas publiskas iestādes pienākuma saturu saglabāt pastāvīgi augstu veselības aizsardzības pakāpi. Tātad šī jaunā informācija var mainīt izpratni par risku, kā arī sabiedrībai pieņemamu riska pakāpi. Mazāk ierobežojoša pagaidu pasākuma noteikšanas tiesiskums nav izvērtējams atkarībā no riska pakāpes, kas atzīta par pieņemamu, novērtējot sākotnējā pagaidu pasākuma noteikšanu. Tātad sākotnējo pagaidu pasākumu noteikšana, lai samazinātu riska pakāpi uz tādu, kas atzīta par pieņemamu, novērtējama atkarībā no risku novērtējuma, un it īpaši sabiedrībai pieņemamā riska pakāpes noteikšanas. Ja jauna informācija groza šo risku novērtējumu, mazāk ierobežojošu pagaidu pasākumu noteikšanas tiesiskums ir jāizvērtē, ņemot vērā šo jauno informāciju, nevis atbilstoši tai informācijai, kas noteica risku novērtējumu, nosakot sākotnējos pagaidu pasākumus. Tikai tad, ja šī jaunā riska pakāpe pārsniedz sabiedrībā par pieņemamu atzītu riska pakāpi, tiesai ir jāatzīst piesardzības principa pārkāpums.”
15

Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai “taisnīga atlīdzība” Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē pastāv, ja a) tiesību subjektiem minētās direktīvas 2. panta izpratnē ir tiesības, kuras var īstenot tikai kolektīvā pārvaldījuma organizācija, prasīt taisnīgu samaksu no personām, kas tirdzniecības mērķiem un par atlīdzību pirmo reizi vietējā tirgū laiž minēto tiesību subjektu darbu reproducēšanai piemērotu datu nesēju, b) šīs tiesības nav atkarīgas no tā, vai datu nesēji tiek pārdoti tirdzniecības starpniekiem, fiziskām vai juridiskām personām lietošanai, kas nav paredzēta privātām vajadzībām, vai arī tos pārdod fiziskām personām privātām vajadzībām, c) bet personai, kura izmanto datu nesējus reproducēšanai ar tiesību subjekta atļauju vai kura pirms pārdošanas galalietotājam atkārtoti eksportē datu nesējus, ir tiesības pieprasīt kolektīvā pārvaldījuma organizācijai atmaksāt atlīdzību? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: a) vai pastāv “taisnīga atlīdzība” Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ja pirmā jautājuma a) daļā minētās tiesības ir tikai tad, ja datu nesēji tiek pārdoti fiziskām personām, kuras tos izmanto reproducēšanai privātām vajadzībām? b) Ja atbilde uz otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša: vai, pārdodot datu nesējus fiziskām personām, ir jāpieņem, ka tās tos izmantos reproducēšanai privātām vajadzībām, kamēr nav pierādīts pretējais? 3) Ja atbilde uz pirmo jautājumu vai otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša: vai no Direktīvas 2001/29 5. panta vai citām Savienības tiesību normām izriet, ka kolektīvā pārvaldījuma organizācijas īstenojamas tiesības uz taisnīgu atlīdzību nepastāv, ja kolektīvā pārvaldījuma organizācijai likumā ir paredzēts pienākums pusi no ieņēmumiem pārskaitīt nevis tiesību subjektiem, bet gan sociālajām un kultūras iestādēm? 4) Ja atbilde uz pirmo jautājumu vai otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša: vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta vai kādas citas Savienības tiesību normas dēļ kolektīvā pārvaldījuma organizācija nevar īstenot tiesības uz taisnīgu atlīdzību, ja taisnīga samaksa par datu nesēju pārdošanu jau ir samaksāta citā dalībvalstī (iespējams, saskaņā ar noteikumiem, kas neatbilst Savienības tiesībām)?”
171

Otrkārt, protams, atbilstoši Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 35. punktam “ārkārtas gadījumos Komisija pēc pieprasījuma var ņemt vērā uzņēmuma maksātnespēju konkrētā sociālajā un ekonomiskajā kontekstā”. Katrā ziņā šo pamatnostādņu 37. punktā ir noteikts, ka, “lai gan šīs pamatnostādnes sniedz vispārēju metodiku naudas soda noteikšanai, konkrētie lietas apstākļi vai vajadzība panākt preventīvu iedarbību var attaisnot Komisijas novirzīšanos no šīs metodikas vai no 21. punktā minētajiem ierobežojumiem”. No tā izriet, ka, atšķirībā no pamatnostādņu 35. punkta, to 37. punkts ir piemērojams neatkarīgi no attiecīgā uzņēmuma maksātspējas.
26

Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai, tad ja dalībvalsts tiesa vēlas tieši iegūt pierādījumus citā dalībvalstī, piemēram, ar tiesas noteiktu ekspertīzi, no šīm valsts iestādēm ir iepriekš jālūdz atļauja atbilstoši Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. pantam. Turklāt tai ir šaubas par to, kāda tajā izskatāmajā lietā ir nozīme Regulas Nr. 44/2001 33. panta 1. punktam, saskaņā ar kuru vienā dalībvalstī pieņemtie nolēmumi citās dalībvalstīs tiek atzīti bez īpašas procedūras.
1

Ar apelācijas sūdzību New Yorker SHK Jeans GmbH & Co. KG, agrāk – New Yorker SHK Jeans GmbH (turpmāk tekstā – “New Yorker Jeans”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 29. septembra spriedumu lietā T-415/09 New Yorker SHK Jeans/ITSB – Vallis K.-Vallis A. (“FISHBONE”) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 30. jūlija lēmumu lietā R 1051/2008–1 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) attiecībā uz Vallis K.-Vallis A. & Co OE (turpmāk tekstā – “Vallis K.-Vallis A.”) iebildumu procesu pret New Yorker Jeans vārdiskas preču zīmes “FISHBONE” reģistrācijas pieteikumu.
23

Šīs regulas 5. pantā ir atsauce uz divpusējiem līgumiem, lai noteiktu maksimālo atļautās uzturēšanās ilgumu maksimālo “katras nepārtrauktas uzturēšanas” trīs mēnešu robežās. Šis precizējums tāpat kā tā formulējums skaidri nošķir vietējās pierobežas satiksmes ierobežojumu laikā no “Šengenas ierobežojuma”, kurš nekādi neattiecas uz nepārtrauktu uzturēšanos. Šādu interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 1931/2006 tiesību akta pieņemšanas vēsture, no kuras izriet, ka, lai gan sākotnēji Komisija ierosināja pielīdzināt Šengenas acquis paredzēto maksimālo uzturēšanos trīs mēnešiem sešu mēnešu laikā, Savienības likumdevējs noteica īpašu ierobežojumu saistībā ar nepārtrauktu uzturēšanos. Šajā sakarā apstāklim, ka šim ierobežojumam kā Šengenas acquis ir noteikts maksimālais ilgums trīs mēneši, nebūtu jārada šaubas par tā īpašo raksturu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo, kuriem nav nepieciešama vīza, parastajām tiesībām, tā kā ne no vienas Regulas Nr. 1931/2006 normas neizriet, ka šiem trim mēnešiem ir jābūt sešu mēnešu laikposmā.
30

Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, ka starptautiskas aizsardzības pieteikuma iesniedzējs, piemērojot Direktīvu 2008/115, var likumīgi tikt aizturēts. Konkrētāk, tai rodas jautājums, vai šī direktīva nav interpretējama tādējādi, ka ārvalstnieks ir jāatbrīvo no aizturēšanas izraidīšanas nolūkā, ja viņš iesniedz starptautiskas aizsardzības pieteikumu. Tā tostarp uzskata, ka no attiecīgo tiesību normu sistēmiskās un teleoloģiskas interpretācijas izriet, ka patvēruma pieteikuma iesniegšanas gadījumā aizturēšanas termiņu var pagarināt tikai ar nosacījumu, ka tiek pieņemts jauns lēmums, kas ir balstīts nevis uz Direktīvu 2008/115, bet uz tiesību normu, kas konkrēti ļauj aizturēt patvēruma meklētāju. Tomēr šī tiesa tāpat arī izsaka bažas par to, ka šādas interpretācijas dēļ varētu tikt veicināta prasību celšana, ļaunprātīgi izmantojot patvēruma procedūru.
13

No lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka mijmaiņas līgumi, kas noslēgti starp Genil 48 un CHGV, no vienas puses, un atbildētājām bankām pamatlietās, no otras puses, bija paredzēti šo pirmo interešu aizsardzībai pret pārskatāmās procentu likmes svārstībām, šajā gadījumā – Euribor (“Euro interbank offered rate”) procentu likmju svārstībām saistībā ar finanšu produktiem, kurus tās iegādājušās no minētajām bankām.
34

Jāatzīst, ka Komisijas interpretācija ir pretrunā Apvienošanās direktīvas 16. panta 3. punkta tekstam. Šajā tiesību normā faktiski ir noteikts, ka “2. punktā minētajos gadījumos” jāpiemēro īpaši noteikumi, kas tajā precizēti, proti, noteikumi par Eiropas uzņēmējsabiedrību. Tā kā šis 16. panta 3. punkts aptver visus minētajā 2. punktā ietvertos gadījumus, no tā izriet, ka to saskaņā ar gramatisko interpretāciju piemēro ikvienam no abiem gadījumiem un tādējādi ikkatrā no minētajiem gadījumiem nepiemēro vis valsts tiesību aktus, bet gan noteikumus par Eiropas uzņēmējsabiedrību.