ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES [HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2017. gada 21. jūnijā ( 1 )

Lieta C‑306/16

António Fernando Maio Marques da Rosa

pret

Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA

(Tribunal da Relação do Porto (Porto Apelācijas tiesa, Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 2003/88 – 5. pants – Iknedēļas atpūta – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēta vismaz vienas dienas atpūta septiņu dienu laikposmā – Maiņu darbs – Par sešām secīgām darba dienām ilgāks laikposms

I. Ievads

1. Šīs lietas priekšmets ir Tribunal da Relação do Porto (Porto Apelācijas tiesa, Portugāle) iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par Direktīvas 93/104/EK ( 2 ) 5. panta un Direktīvas 2003/88/EK ( 3 ) 5. panta attiecībā uz iknedēļas atpūtu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 31. panta attiecībā uz godīgiem un taisnīgiem darba apstākļiem interpretāciju. Iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai iknedēļas atpūta, uz ko darba ņēmējam ir tiesības saskaņā ar minētajām tiesību normām, ir jāpiešķir, vēlākais, septītajā dienā pēc sešām secīgām darba dienām.

2. Šajos secinājumos es izskaidrošu iemeslus, kuru dēļ uzskatu, ka uz šo jautājumu ir jāsniedz noliedzoša atbilde un ka saskaņā ar minētajām tiesību normām iknedēļas atpūtas diena var tikt piešķirta jebkurā dienā katrā septiņu dienu laikposmā.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

3. No 2004. gada 2. augusta ( 4 ) Direktīva 93/104 tika atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2003/88, kas stājās spēkā. Pamatlietas faktiskie apstākļi rationae temporis tiek reglamentēti daļēji ar Direktīvu 93/104 un daļēji ar Direktīvu 2003/88 ( 5 ).

4. Direktīvas 93/104 5. pantā “Nedēļas atpūtas laiks” ir noteikts: “Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katru septiņu dienu laikposmā katram darba ņēmējam ir tiesības uz nepārtrauktu minimālo atpūtas laiku 24 stundu ilgumā plus 11 stundas diennakts atpūtas, kas minēta 3. pantā. [..] Ja to pamato objektīvi tehniski vai darba organizācijas apstākļi, var piemērot minimālo 24 stundu atpūtas laiku.”

5. Direktīvas 2003/88 5. pantā ir identiski pārņemts Direktīvas 93/104 5. pants ( 6 ).

B. Portugāles tiesības

1. 2003. gada Darba kodekss

6. No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Direktīva 93/104 tika transponēta Portugāles tiesību sistēmā, pieņemot Código do Trabalho 2003 ( 7 ) (2003. gada Darba kodekss). Tā 205. panta 1. punktā ( 8 ) ir noteikts: “Darba ņēmējam ir tiesības vismaz uz vienu atpūtas dienu nedēļā”.

7. Minētā kodeksa 206. panta 1. punktā ir paredzēts: “Visās vai dažās gada nedēļās bez likumā noteiktās iknedēļas atpūtas dienas papildus var tik piešķirta puse dienas vai diena atpūtai.”

8. Minētā kodeksa 207. panta 1. punktā ir noteikts: “Obligāto iknedēļas atpūtas dienu papildina vienpadsmit stundu ilgs laikposms, kas atbilst 176. pantā paredzētajam minimālajam ikdienas atpūtas ilgumam.”

2. 2009. gada Darba kodekss

9. Direktīva 2003/88 tika transponēta Portugāles tiesību sistēmā, pieņemot Código do Trabalho 2009 ( 9 ) (2009. gada Darba kodekss).

10. Minētā kodeksa 232. panta 1. un 3. punktā ir noteikts: “1. Darba ņēmējam ir tiesības vismaz uz vienu atpūtas dienu nedēļā. [..] 3. Darba koplīgumā vai darba līgumā var tikt piešķirts papildu pārtraukts vai nepārtraukts iknedēļas atpūtas laikposms visās vai dažās gada nedēļās.”

11. Minētā kodeksa 233. panta 1. un 2. punkts ir formulēts šādi: “1. Obligāto nedēļas atpūtas laikposmu un vienpadsmit stundu laikposmu, kas atbilst 214. pantā noteiktajai ikdienas atpūtai, izmanto secīgi pēc kārtas. 2. Iepriekšējā punktā minētais vienpadsmit stundu laikposms tiek uzskatīts par pilnīgi vai daļēji iekļautu nedēļas papildus atpūtā, kas tiek izmantota secīgi pēc obligātā nedēļas atpūtas laikposma.”

3. Darba koplīgumi

12. No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka darba attiecības starp pamatlietas dalībniekiem tika reglamentētas arī divos darba koplīgumos, kas datēti attiecīgi ar 2002. un 2003. gadu ( 10 ). Šajos koplīgumos it īpaši darba ņēmējiem, kas ieņem tādu amatu kā prasītājs pamatlietā, ir paredzētas tiesības uz divām secīgām iknedēļas atpūtas dienām.

III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

13. Prasītāju pamatlietā A. F. Maio Marques da Rosa laikposmā no 1991. līdz 2014. gadam, kopš 1999. gada kasiera amatā, nodarbināja sabiedrība atbildētāja Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA (turpmāk tekstā – “Varzim Sol”), kurai pieder un kura izmanto kazino Portugālē. Kazino ir atvērts katru dienu, izņemot 24. un 25. decembri, noteiktu stundu skaitu no pēcpusdienas līdz rītam.

14. Pamatlietas faktisko apstākļu laikā Varzim Sol darbinieku, kas strādāja spēļu zālēs, darbalaikā bija paredzētas divas secīgas atpūtas dienas. Kasieri, tostarp prasītājs, strādāja rotējošā kārtībā atbilstoši četriem esošiem grafikiem saskaņā ar Varzim Sol iepriekš noteiktu un paziņotu darba laiku.

15. 2008. un 2009. gadā prasītājs dažkārt strādāja septiņas dienas pēc kārtas. Sākot no 2010. gada, Varzim Sol grozīja darbalaiku periodus tā, ka darba ņēmēji vairs nestrādāja ilgāk par 6 dienām pēc kārtas.

16. Prasītāja darba līgums beidzās 2014. gada 16. martā.

17. Prasītājs cēla prasību pret Varzim Sol ar mērķi konstatēt, ka būtībā šī pēdējā minētā neesot viņam piešķīrusi obligātās atpūtas dienas, uz kurām, kā viņš uzskatīja, viņam esot bijušas tiesības saskaņā ar Portugāles tiesību aktiem un darba koplīgumiem. Šajā ziņā viņš prasīja kompensāciju un kaitējuma atlīdzinājumu, kas atbilda atlīdzībai, kura pienākas par nostrādātajām virsstundām par katru septīto dienu pēc kārtas, kurās viņam bija jāstrādā, un par iknedēļas otrās atpūtas dienas neesamību, kā arī par nepiešķirtajām kompensējošām atpūtas dienām.

18. Tā kā pirmās instances tiesa noraidīja viņa prasību, prasītājs cēla apelācijas sūdzību Tribunal da Relação do Porto (Porto Apelācijas tiesa).

19. Šauboties par Direktīvas 93/104 un Direktīvas 2003/88 5. panta interpretāciju, šī pēdējā minētā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai saskaņā ar [Direktīvas 93/104 un Direktīvas 2003/88] 5. pantu, kā arī [Hartas] 31. pantu tādu darba ņēmēju gadījumā, kuri strādā maiņās ar rotācijas kārtībā noteiktu atpūtas laiku un ir nodarbināti uzņēmumā, kurš atvērts apmeklētājiem katru dienu, bet kurā nav nepārtraukta 24 stundu darbalaika diennaktī, obligātā atpūtas diena, uz kuru darba ņēmējam ir tiesības, noteikti ir jāpiešķir katrā septiņu dienu laikposmā, proti, vismaz septītajā dienā pēc sešām secīgām darba dienām? 2) Vai ar šīm direktīvām un tiesību normām ir saderīga interpretācija, ka darba devējs katru nedēļu var brīvi piešķirt šiem darba ņēmējiem atpūtas dienas, uz kurām viņiem ir tiesības, tādējādi, ka tas var prasīt darba ņēmējiem strādāt līdz pat desmit darba dienām pēc kārtas (piemēram, pēc atpūtas dienām pirmdienā un otrdienā, no vienas nedēļas trešdienas līdz nākamās nedēļas piektdienai, kurai seko brīva sestdiena un svētdiena), nemaksājot atlīdzību par virsstundu darbu? 3) Vai ar šīm direktīvām un tiesību normām ir saderīga interpretācija, ka 24 stundu nepārtraukts atpūtas laikposms var tikt piešķirts jebkurā nedēļas dienā katrā septiņu dienu laikposmā un ka nākamais 24 stundu nepārtrauktais atpūtas laikposms (kam pieskaita 11 stundu ikdienas atpūtu) arī var tikt piešķirts jebkurā nedēļas dienā katrā septiņu secīgu kalendāro dienu laikposmā? 4) Vai ar šīm direktīvām un tiesību normām, ņemot vērā arī Direktīvas [2003/88] 16. panta a) punktu, ir saderīga interpretācija, ka darba ņēmējs tā vietā, lai izmantotu 24 stundu nepārtrauktu atpūtas laikposmu (kurām pieskaita 11 stundu ikdienas atpūtu) katrā septiņu dienu laikposmā, var izmantot divus secīgus vai nesecīgus 24 stundu nepārtrauktas atpūtas laikposmus jebkurās 4 kalendārajās dienās noteiktā 14 dienu atsauces laikposmā?”

20. Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītājs pamatlietā, Varzim Sol, Portugāles, Ungārijas, Polijas, Somijas un Zviedrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēdē, kas notika 2017. gada 5. aprīlī, Varzim Sol, Portugāles valdība, kā arī Komisija sniedza savus mutvārdu apsvērumus.

IV. Vērtējums

A. Par prejudiciālo jautājumu priekšmetu un interpretējamām Savienības tiesību normām

1. Par pirmo līdz trešo jautājumu

21. Pirmajā līdz trešajā jautājumā, kas ir jāpārbauda kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 93/104 un Direktīvas 2003/88 5. pants, kā arī Hartas 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka iknedēļas atpūtas laikposms, uz ko darba ņēmējam ir tiesības, ir jāpiešķir, vēlākais, septītajā dienā pēc sešām secīgām darba dienām, vai darba devējs par katru septiņu dienu laikposmu drīkst izvēlēties brīdi, kad tiek izmantots iknedēļas atpūtas laikposms.

22. Vispirms ir jākonstatē, ka uz pamatlietas faktiskajiem apstākļiem daļēji attiecas Direktīvas 93/104, kas bija spēkā līdz 2004. gada 1. augustam, tiesību normas un daļēji – Direktīvas 2003/88 tiesību normas, ar kuru no 2004. gada 2. augusta tika veikta Direktīvas 93/104 tiesību normu kodifikācija ( 11 ). Tomēr, tā kā šo direktīvu 5. pants būtībā ir formulēts identiski ( 12 ) un tā kā atbildes, kas ir jāsniedz uz trīs pirmajiem iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, šī identiskuma dēļ ir vienādas neatkarīgi no piemērojamās direktīvas, lai atbildētu uz šiem jautājumiem, ir jāatsaucas tikai uz Direktīvas 2003/88 tiesību normām ( 13 ). Turklāt šī paša iemesla dēļ ir jāuzskata, ka Tiesas veiktā Direktīvas 93/104 5. panta interpretācija ir pilnībā attiecināma uz Direktīvas 2003/88 5. pantu ( 14 ).

23. Turklāt ir jākonstatē, ka pirmais jautājums ir vērsts īpaši uz “tādu darba ņēmēju gadījum[u], kuri strādā maiņās ar rotācijas kārtībā noteiktu atpūtas laiku un ir nodarbināti uzņēmumā, kurš atvērts apmeklētājiem katru dienu, bet kurā nav nepārtraukta 24 stundu darbalaika diennaktī”. Šis formulējums rada jautājumu par Direktīvas 2003/88 17. panta 4. punkta a) apakšpunkta, saskaņā ar kuru var tikt īstenota atkāpe no šīs pašas direktīvas 5. panta attiecībā uz maiņu darbu, iespējamo nozīmi ( 15 ).

24. Taču iesniedzējtiesa nenorāda, vai tā uzskata, ka prasītājs pamatlietā savas nodarbinātības Varzim Sol kontekstā būtu jāuzskata par maiņu darba ņēmēju Direktīvas 2003/88 2. panta 6. punkta izpratnē un/vai viņš šajā sabiedrībā esot strādājis darbu maiņās šīs direktīvas 2. panta 5. punkta izpratnē ( 16 ). Turklāt iesniedzējtiesa nesniedz nevienu elementu, kas norādītu, ka Portugāles tiesībās būtu paredzētas atkāpes no Direktīvas 2003/88 5. panta attiecībā uz maiņu darbu, kādas ir atļautas šīs direktīvas 17. panta 4. punkta a) apakšpunktā ( 17 ). Proti, šī iesniedzējtiesa nekur neatsaucas nedz uz šo pēdējo minēto tiesību normu, nedz uz Portugāles tiesību normām attiecībā uz maiņu darba ņēmējiem, kuras ir norādījis prasītājs ( 18 ).

25. Šādos apstākļos es balstīšos uz pieņēmumu, ka Portugāles tiesībās nav paredzētas atkāpes no Direktīvas 2003/88 5. panta attiecībā uz maiņu darba ņēmējiem ( 19 ) atbilstoši šīs direktīvas 17. panta 4. punkta a) apakšpunktam un ka tādēļ šī pēdējā tiesību norma nav atbilstīga, lai lemtu par pamatlietu.

26. Turklāt ir jākonstatē, ka iesniedzējtiesa nenorāda arī elementus, atbilstoši kuriem darba koplīgumos, ar kuriem tiek reglamentētas darba attiecības starp pamatlietas dalībniekiem, būtu ietverti noteikumi, ar kuriem saskaņā ar Direktīvas 2003/88 18. pantu tiktu izdarīta atkāpe no tās 5. panta ( 20 ). Gluži pretēji, no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šajos koplīgumos prasītājam tiek piešķirtas tiesības uz vienu papildu dienu iknedēļas atpūtai, neskaitot to, kas ir paredzēta Direktīvas 2003/88 5. pantā ( 21 ). Citiem vārdiem sakot, minētajos līgumos prasītājam tika piešķirta plašāka aizsardzība nekā minētājā 5. pantā paredzētā ( 22 ).

27. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uzskatu, ka pirmais līdz trešais jautājums nav par to, kad valsts tiesībās vai darba koplīgumos ir atļautas atkāpes no Direktīvas 2003/88 5. panta atbilstoši attiecīgi minētās direktīvas 17. panta 4. panta a) apakšpunktam un 18. pantam, bet drīzāk uz “standarta situāciju”, kas tiek reglamentēta vienīgi ar šīs direktīvas 5. pantu. Proti, iesniedzējtiesa pati norāda, ka pamatlietai piemērojamās 2003. un 2009. gada Darba kodeksu tiesību normas un darba koplīgumi ir jāinterpretē saskaņā ar šo pēdējo minēto pantu.

28. Visbeidzot ir jākonstatē, ka otrajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā par tādas situācijas, kurā darba ņēmējam var likt strādāt līdz pat desmit darba dienām pēc kārtas, “nemaksājot atlīdzību par virsstundu darbu”, saderīgumu ar Direktīvas 2003/88 5. pantu un ar Hartas 31. pantu.

29. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka, izņemot īpašo Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā paredzēto gadījumu apmaksāta ikgadēja atvaļinājuma jomā, tajā ir regulēti vienīgi noteikti darba laika organizācijas aspekti tādēļ, ka šī direktīva principā nav piemērojama darba ņēmēju atalgojumam ( 23 ). Tādējādi atbilde uz jautājumu, vai un – attiecīgā gadījumā – kādā apmērā prasītājam būtu tiesības, kā viņš to apgalvo ( 24 ), uz atlīdzību par virsstundām, nav atkarīga no Direktīvas 2003/88, bet, iespējams, no atbilstošajām valsts tiesību normām, kā arī piemērojamiem darba koplīgumiem.

30. Izdarot kopsavilkumu, uzskatu, ka pirmais līdz trešais jautājums ir jāsaprot kā tādi, kuru mērķis būtībā ir noteikt, vai Direktīvas 2003/88 5. pants un Hartas 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka iknedēļas atpūtas laikposms ir jāpiešķir, vēlākais, septītajā dienā pēc sešām secīgām darba dienām.

2. Par ceturto prejudiciālo jautājumu

31. Ceturtajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, kā ir jāinterpretē Direktīvas 2003/88 16. panta a) punkts, saskaņā ar kuru dalībvalstis, lai piemērotu 5. pantu, var noteikt references laikposmu, kas nepārsniedz četrpadsmit dienas ( 25 ).

32. Šajā ziņā iesniedzējtiesa nemin nevienu elementu, kas norādītu, ka Portugāles Republika būtu izmantojusi Direktīvas 2003/88 16. panta a) punktā paredzēto iespēju noteikt šādu references laikposmu šīs direktīvas 5. panta piemērošanai. Gan prasītājs pamatlietā, gan Portugāles valdība un Komisija norāda uz to, ka šī iespēja neesot tikusi iekļauta Portugāles tiesību aktos.

33. Šādos apstākļos es ierosinu Tiesai saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konstatēt, ka ceturtais jautājums ir nepieņemams ( 26 ).

B. Par Direktīvas 2003/88 5. panta un Hartas 31. panta 2. punkta interpretāciju

34. Saskaņā ar Direktīvas 2003/88 5. pantu dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt, ka katru septiņu dienu laikposmā katram darba ņēmējam ir tiesības uz nepārtrauktu minimālo atpūtas laiku divdesmit četru stundu ilgumā (turpmāk tekstā – “iknedēļas atpūtas laikposms”), kuram pieskaita vienpadsmit stundas diennakts atpūtas, kas minēta šīs direktīvas 3. pantā.

35. Prasītājs un Portugāles valdība būtībā apgalvo, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/88 5. pantu iknedēļas atpūtas laikposms esot jāpiešķir, vēlākais, 7. dienā, kas seko 6 secīgām darba dienām. Savukārt Varzim Sol, Ungārijas, Polijas, Somijas un Zviedrijas valdības, kā arī Komisija būtībā uzskata, ka ar šo tiesību normu tiek vienīgi noteikts, ka vismaz 35 stundu ilgs atpūtas laikposms ( 27 ) jāpiešķir jebkurā 7 dienu laikposmā un ka tātad iknedēļas atpūtas laikposms var tikt piešķirts jebkurā šo 7 dienu laikposma dienā.

36. Vispirms ir jākonstatē, ka Direktīvas 2003/88 5. pantā iekļautajā formulējumā “katrās septiņās dienās” nav ietverta neviena tieša atsauce uz dalībvalstu tiesībām un ka tādēļ tam saskaņā ar Tiesas judikatūru ir jārod visā Savienībā autonoma un vienveidīga interpretācija ( 28 ).

37. Turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ es atbalstu interpretāciju, saskaņā ar kuru Direktīvas 2003/88 5. pantā ir prasīts nevis, lai iknedēļas atpūtas laikposms tiktu piešķirts, vēlākais, septītajā dienā pēc sešām secīgām darba dienām, bet ka no šīs tiesību normas izriet, ka minētais laikposms ir jāpiešķir katra septiņu dienu laikposma robežās. Šī interpretācija nozīmē, ka, piemērojot minēto tiesību normu, darba ņēmējam principā var likt strādāt, ilgākais, divpadsmit secīgas dienas pēc kārtas ( 29 ), ar nosacījumu, ka tiek ievēroti citi Direktīvas 2003/88 minimālie nosacījumi, it īpaši attiecībā uz ikdienas atpūtu un iknedēļas darba maksimālo ilgumu ( 30 ).

38. Pirmkārt, man šķiet, ka šis secinājums izriet no Direktīvas 2003/88 5. panta gramatiska lasījuma. Proti, vārdkopā “katrās septiņās dienās” nav norādīts precīzs brīdis, kurā ir jāiestājas iknedēļas atpūtas laikposmam, bet drīzāk tajā ir atsauce uz ilgumu (septiņas dienas), kurā šāds laikposms ir jāpiešķir. Turklāt šīs tiesību normas formulējumā nav nevienas norādes uz “secīgām darba dienām”, bet, gluži pretēji, ir prasīts, lai iknedēļas atpūtas laikposms tiktu piešķirts katru septiņu dienu laikā neatkarīgi no tā, vai un kādā apmērā darba ņēmējs ir vai nav strādājis šo septiņu dienu laikā ( 31 ).

39. No tā, manuprāt, izriet, ka ar formulējumu “septiņās dienās”, kas ietverts Direktīvas 2003/88 5. pantā, tiek apzīmēts nevis laikposms, kura sākums var atšķirties, tādā izpratnē, ka tas sākas pēc katra iknedēļas atpūtas laikposma beigām, kā, šķiet, uzskata prasītājs un Portugāles valdība, bet drīzāk noteikti laikposmi, kas seko viens otram ( 32 ).

40. Otrkārt, ir jānorāda, ka citos Savienības tiesību dokumentos Savienības likumdevējs ir skaidri noteicis pienākumu dalībvalstīm nodrošināt darba ņēmējiem atpūtas laikposmu pēc noteikta darba laikposma ( 33 ). Tas, ka Savienības likumdevējs Direktīvas 2003/88 5. pantā ir pieņēmis elastīgāku formulējumu, manuprāt, atklāj, ka tas nav gribējis uzlikt kā pienākumu, ka šajā pantā paredzētais iknedēļas atpūtas laikposms tiktu piešķirts pēc noteikta secīgu darba dienu skaita ( 34 ). Jāpiebilst, ka prasītāja un Portugāles valdības aizstāvētajai interpretācijai, saskaņā ar kuru 5. pantā secīgo darba dienu skaitam esot noteiktas sešu dienu robežas, pamatojums nav atrodams nevienā no Direktīvas 2003/88 valodu versijām ( 35 ).

41. Treškārt, sagatavošanas darbos saistībā ar Direktīvu 93/104, kas tika aizstāta ar Direktīvu 2003/88 ( 36 ), manuprāt, ir apstiprināts, ka tās 5. panta mērķis ir nodrošināt darba ņēmējiem minimālo atpūtas laikposmu nedēļā, vienlaikus atstājot valstu likumdevējiem un sociālajiem partneriem zināmu rīcības brīvību attiecībā uz darba laika organizēšanu ( 37 ). Šī izpratne ir pamatā arī Komisijas dokumentiem par Direktīvas 93/104 un Direktīvas 2003/88 transponēšanu, ko veic dalībvalstis ( 38 ). Turklāt, lai gan Direktīvas 93/104 5. panta sākotnēja redakcijā bija norāde uz svētdienas atpūtu, šajā tiesību normā bija tikai noteikts, ka minimālais iknedēļas atpūtas laikposms “principā” ietvēra svētdienu ( 39 ).

42. Visbeidzot, uzskatu, ka uzlikt kā pienākumu iknedēļas atpūtas laikposmu katrās 7 dienās ir saderīgi ar Direktīvas 2003/88 būtisko mērķi, kādu ir konstatējusi Tiesa, proti, efektīvi aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību ( 40 ). Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvas 2003/88 5. pants veido tikai ikvienam darba ņēmējam piemērojamu standarta normu, kurai tiek pievienotas īpašās normas darbības nozarēm, kurām ir raksturīga noteikta grūtības pakāpe vai specifiski riski ( 41 ).

43. Attiecībā uz Hartas 31. pantu – tiesību normu, kas arī ir norādīta prejudiciālajos jautājumos, – ir jākonstatē, ka saskaņā ar minētā panta 2. punktu ikvienam darba ņēmējam ir tiesības it īpaši uz iknedēļas atpūtas laikposmiem. Taču no Paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu ( 42 ) izriet, ka minētais punkts ir balstīts uz Direktīvu 93/104, kā arī uz Eiropas Sociālās hartas 2. pantu ( 43 ) un uz Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām 8. pantu ( 44 ).

44. Šādos apstākļos attiecībā uz tiesībām uz iknedēļas atpūtu ir jāuzskata, ka Hartas 31. panta 2. punkta piemērošanas joma atbilst Direktīvas 2003/88 5. panta piemērošanas jomai. No tā izriet, ka ar Hartas 31. panta 2. punkta palīdzību nevar sniegt papildu lietderīgus elementus lūgtajai Direktīvas 2003/88 5. panta interpretācijai.

45. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uzskatu, ka Direktīvas 2003/88 5. pants un Hartas 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos nav prasīts, lai atpūtas laikposms tiktu piešķirts, vēlākais, septītajā dienā pēc sešām secīgām darba dienām, bet ka tajos ir uzlikts pienākums, lai tāds laikposms tiktu piešķirts katra septiņu dienu laikposma robežās. Atgādinājumam – šī interpretācija ir derīga arī attiecībā uz Direktīvas 93/104 5. pantu ( 45 ). Minētā interpretācija nozīmē, ka saskaņā ar minētajām tiesību normām darba ņēmējam principā var likt strādāt, ilgākais, divpadsmit secīgas dienas pēc kārtas, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti citi Direktīvas 2003/88 minimālie nosacījumi, it īpaši attiecībā uz ikdienas atpūtu un iknedēļas darba maksimālo ilgumu ( 46 ).

46. Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka, ņemot vērā minimālo saskaņošanas prasību, kas raksturīga Direktīvai 2003/88, dalībvalstis saglabā brīvību noteikt valsts tiesību normas, ar kurām darba ņēmējiem tiek piešķirta apjomīgāka aizsardzība attiecībā uz iknedēļas atpūtu nekā tā, kas tiek piešķirta ar Direktīvu 2003/88. Kā tas nepārprotami izriet no šīs direktīvas 15. panta, tā neskar dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzībai ( 47 ). Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai un kādā apmērā šādas labvēlīgākas tiesību normas ir paredzētas Portugāles valsts tiesiskajā regulējumā ( 48 ) un/vai darba koplīgumos, kas ir piemērojami pamatlietā ( 49 ).

V. Secinājumi

47. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Tribunal da Relação do Porto (Porto Apelācijas tiesa, Portugāle) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvas 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem 5. pants, Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 5. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šajās tiesību normās nav prasīts, lai iknedēļas atpūtas laikposms tiktu piešķirts, vēlākais, septītajā dienā pēc sešām secīgām darba dienām, bet tajās ir noteikts pienākums piešķirt šādu laikposmu katrā septiņu dienu laikposmā.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīva par dažiem darba laika organizācijas aspektiem (OV 1993, L 307, 18. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīvu 2000/34/EK (OV 2000, L 195, 41. lpp.).

( 3 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīva par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.).

( 4 ) Skat. Direktīvas 2003/88 27. un 28. pantu.

( 5 ) Pamatlieta attiecas uz laikposmu no 1991. līdz 2014. gadam. Skat. šo secinājumu 13.–17. punktu un 22. punktu.

( 6 ) Direktīvas 93/104 5. panta sākotnējā redakcijā tā otrajā daļā bija noteikts, ka “pirmajā daļā minētajā atpūtas laikā principā tiek iekļauta svētdiena”. Tomēr šī daļa tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīvu 2000/34/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 93/104/EK attiecībā uz darba laika organizēšanas konkrētiem aspektiem, lai aptvertu sektorus un darbības, uz kuriem neattiecas minētā direktīva (OV 2000, L 195, 41. lpp.), pēc 1996. gada 12. novembra sprieduma Apvienotā Karaliste/Padome (C‑84/94, EU:C:1996:431), ar kuru Tiesa šo daļu atcēla.

( 7 ) Iesniedzējtiesa atsaucas uz 2003. gada 27. augusta Likuma 99/2003 2. panta f) punktu.

( 8 ) Portugāles valdība norāda, ka tiesības uz iknedēļas atpūtu ir nostiprinātas arī Portugāles Republikas Konstitūcijas 59. panta d) punktā.

( 9 ) Iesniedzējtiesa atsaucas uz 2009. gada 12. februāra Likuma 7/2009 2. panta n) punktu.

( 10 ) Darba koplīgumi starp Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA un Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (Kazino un citviet nodarbināto darbinieku arodbiedrība, Portugāle), kas publicēti attiecīgi 2002. gada Boletim do Trabalho e do Emprego Nr. 22 un 2003. gada Boletim do Trabalho e do Emprego Nr. 29, ar grozījumiem un konsolidēto versiju 2007. gada Boletim do Trabalho e do Emprego Nr. 31.

( 11 ) Skat. Direktīvas 2003/88 preambulas 1. apsvērumu un šo secinājumu 3. punktu.

( 12 ) Skat. šo secinājumu 5. punktu.

( 13 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 25. novembris, Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, 32. punkts).

( 14 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 10. septembris, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, 22. punkts).

( 15 ) Skat. arī Direktīvas 93/104 17. panta 2. punkta 2.3. apakšpunkta a) punktu.

( 16 ) Saskaņā ar minēto 6. punktu “maiņu darba ņēmējs” šajā Direktīvā ir “jebkurš darba ņēmējs, kura darba grafikā ir ietverts darbs maiņās”. Saskaņā ar minēto 5. punktu darbs maiņās ir “jebkāds maiņu darba organizēšanas paņēmiens, kad darba ņēmēji nomaina viens otru tajās pašās darba vietās saskaņā ar noteiktu veidu, ietverot rotējošo maiņu darbu, kas var būt nepārtraukts vai ar pārtraukumiem, radot vajadzību pēc darba ņēmējiem, kuri var strādāt norādītā laikposma dažādos laikos dienā vai naktī”. Skat. arī Direktīvas 93/104 2. panta 5. un 6. punktu.

( 17 ) Gan prasītājs, gan Komisija apgalvo, ka Portugāles likumdevējs neesot izmantojis Direktīvas 2003/88 17. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzēto iespēju izdarīt atkāpi no 5. punkta attiecībā uz maiņu darbu, un šo apgalvojumu nav apstrīdējis neviens lietas dalībnieks, kas ir iesniedzis apsvērumus Tiesā. Varzim Sol un Portugāles valdība vispārīgāk apgalvo, ka Direktīvas 2003/88 17. un 18. pantā paredzētās atkāpes šajā lietā neesot atbilstīgas.

( 18 ) Prasītājs atsaucas it īpaši uz 2003. gada Darba kodeksa 189. panta 5. punktu un 2009. gada Darba kodeksa 221. panta 5. punktu, savukārt sabiedrība atbildētāja apgalvo, ka šīs tiesību normas prasītājam neesot piemērojamas, jo uz viņu neesot attiekusies ilgstoša darba maiņās kārtība. Saskaņā ar prasītāja rakstveida apsvērumiem minētajās tiesību normās, it īpaši attiecībā uz darbu maiņās ilgstoša darba kārtībā, attiecoties tiesības “vismaz uz vienu atpūtas dienu katrā septiņu dienu periodā”.

( 19 ) Saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai varētu izmantot Direktīvas 2003/88 17. un 18. pantā paredzēto iespēju atsevišķos gadījumos īstenot atkāpi it īpaši no šīs direktīvas 5. panta prasībām, dalībvalstīm ir jāizvēlas uz to atsaukties. Šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 21. oktobris, Accardo u.c. (C‑227/09, EU:C:2010:624, 51. punkts). Šajā ziņā skat. arī ģenerāladvokāta M. Vatelē [M. Wathelet] secinājumus lietā Hälvä u.c. (C‑175/16, EU:C:2017:285, 89. punkts).

( 20 ) Saskaņā ar minēto 18. pantu atkāpes no 5. panta var pieļaut ar koplīgumiem vai līgumiem, kas noslēgti starp darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē valsts vai reģionālā līmenī vai saskaņā ar šo sociālo partneru noteiktajām normām – koplīgumiem vai līgumiem, kas noslēgti starp darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē zemākajā līmenī, ar nosacījumu, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem piešķir līdzvērtīgus kompensējošus atpūtas laikposmus vai izņēmuma gadījumos, kad objektīvu iemeslu dēļ nav iespējams piešķirt šādus laikposmus, nodrošina pienācīgu aizsardzību. Skat. arī Direktīvas 93/104 17. panta 3. punktu. Portugāles valdība norāda, ka Portugāles tiesību aktos nav paredzēta atkāpe no Direktīvas 2003/88 5. panta, izmantojot darba koplīgumus vai līgumus.

( 21 ) Skat. šo secinājumu 12. punktu.

( 22 ) Saskaņā ar Direktīvas 2003/88 15. pantu tā neskar dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzībai vai kas veicina vai atļauj piemērot koplīgumus vai citus līgumus starp darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē, kuri ir labvēlīgāki darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai. Šajā ziņā skat. šo secinājumu 46. punktu.

( 23 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 10. septembris, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, 48. un 49. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 24 ) Skat. šo secinājumu 17. punktu.

( 25 ) Skat. arī Direktīvas 93/104 16. panta 1. punktu.

( 26 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 10. marts, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, 115. punkts), no kura izriet, ka iesniedzējtiesai ir it īpaši jānorāda precīzi iemesli, kas to ir mudinājuši uzdot jautājumus par Savienības tiesību normu interpretāciju un kuru dēļ tā uzskata, ka ir jāuzdod Tiesai prejudiciāli jautājumi. Turklāt Varzim Sol apgalvo, ka ceturtā jautājuma formulējumā, kas izrietot no šī lietas dalībnieka apgalvojuma, esot ietverta pārrakstīšanās kļūda, ciktāl cipars 4, kas iekļauts teikumā “jebkurās 4 kalendārajās dienās noteiktā [..] laikposmā”, esot ticis pievienots kļūdas dēļ. Skat. šo secinājumu 19. punktu. Ņemot vērā jautājuma nepieņemamību, man nešķiet lietderīgi, ka Tiesa paustu nostāju šajā jautājumā.

( 27 ) Proti, Direktīvas 2003/88 3. pantā paredzētās iknedēļas atpūtas 24 stundas, kurām pieskaitītas ikdienas atpūtas 11 stundas. Saskaņā ar minētās direktīvas 5. panta otro daļu var piemērot minimālo 24 stundu atpūtu, ja tas tiek pamatots ar objektīviem, tehniskiem vai darba organizācijas apstākļiem.

( 28 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 26. aprīlis, DR un TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, 33. punkts un tajā minētā judikatūra). Norādīšu, ka Direktīvas 2003/88 un Direktīvas 93/104 5. pantā iekļautais formulējums “katrās septiņās dienās” ir atrodams Starptautiskās Darba organizācijas konvencijās par iknedēļas atpūtu Nr. 14 un Nr. 106, kas pieņemtas Ženēvā attiecīgi 1921. gada 17. novembrī un 1957. gada 26. jūnijā. Skat. 1921. gada konvencijas 2. panta 1. punktu un 1957. gada konvencijas 6. panta 1. punktu. Skat. arī Direktīvas 93/104 preambulas devīto apsvērumu un Direktīvas 2003/88 preambulas 6. apsvērumu, kuros ir atsauce uz Starptautiskās Darba organizācijas principiem attiecībā uz darba laika organizēšanu. Turklāt skat. Priekšlikuma, ko Komisija sniedza 1990. gada 20. septembrī, pēc kura tika pieņemta Direktīva 93/104 (COM(90) 317, galīgā redakcija), paskaidrojuma raksta 10. punktu.

( 29 ) Piemēram, sākot no konkrētas nedēļas otrdienas, kas ir pēc atpūtas pirmdienas, līdz nākamās nedēļas sestdienai, pēc kuras ir atpūtas svētdiena. Tādā situācijā, kāda ir šajā lietā, kurā valsts tiesību aktos un darba koplīgumos ir paredzētas tiesības uz divām secīgām iknedēļas atpūtas dienām, minētā interpretācija nozīmē, ka darba ņēmējiem var likt strādāt, ilgākais, desmit secīgas dienas pēc kārtas. Skat. šo secinājumu 7., 10. un 12. punktu.

( 30 ) Skat. minētās direktīvas 3. un 6. pantu.

( 31 ) Attiecībā uz jēdzieniem “darba laiks” un “atpūtas laiks” skat. Direktīvas 2003/88 un Direktīvas 93/104 2. panta 1. un 2. punktu un spriedumus, 2000. gada 3. oktobris, Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, 47. punkts), kā arī 2015. gada 10. septembris, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, 25.–28. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 32 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 1996. gada 12. novembris, Apvienotā Karaliste/Padome (C‑84/94, EU:C:1996:431, 62. punkts), kurā ir norāde uz “septiņu dienu atsauces laikposmu”. Norādīšu, ka attiecībā uz Padomes 1985. gada 20. decembra Regulas (EEK) Nr. 3820/85 par dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu (OV 1985, L 370. 1. lpp.) 8. panta 1. punktā paredzēto ikdienas atpūtu Tiesa ir spriedusi, ka ar vārdkopu “katrā 24 stundu laikposmā”, kas ietverta šajā pantā, tiek apzīmēts jebkurš šāda ilguma intervāls, kas sākas brīdī, kad transportlīdzekļa vadītājs ieslēdz tahogrāfu pēc iknedēļas vai ikdienas atpūtas laikposma. Skat. spriedumu, 1994. gada 2. jūnijs, Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, 22.–27. punkts). Tomēr es uzskatu, ka šī interpretācija nav attiecināma uz Direktīvas 2003/88 5. pantu. Proti, Tiesa minētajā spriedumā ir izvirzījusi īpašo mērķi nodrošināt ceļu satiksmes drošību, kas nav būtisks Direktīvas 2003/88 kontekstā.

( 33 ) It īpaši skat. Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 561/2006, ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 (OV 2006, L 102, 1. lpp.), 8. panta 6. punkta otro daļu, kurā ir paredzēts, ka “iknedēļas atpūtas laikposms sākas ne vēlāk kā sešu 24 stundu periodu beigās no iepriekšējā iknedēļas atpūtas laikposma beigām” (mans izcēlums). Skat. arī šīs regulas 7. panta pirmo daļu.

( 34 ) Šajā ziņā skat. Direktīvas 2003/88 preambulas 15. apsvērumu, saskaņā ar kuru, ņemot vērā jautājumus, kas var rasties, organizējot uzņēmuma darba laiku, ir vēlams nodrošināt elastību dažu šīs direktīvas noteikumu piemērošanā, kamēr tiek nodrošināta atbilstība darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzības principiem.

( 35 ) Izņemot versiju ungāru valodā, Direktīvas 2003/88 atšķirīgās valodu versijas, manuprāt, ir iedalāmas divās grupās. Lielākajā daļa versiju ir norādīts, ka iknedēļas atpūtas laikposms ir jāpiešķir par katru septiņu dienu laikposmu. It īpaši skat. versijas angļu (“per each seven‑day period”) un vācu (“pro Siebentageszeitraum”) valodā. Skat. arī portugāļu, bulgāru, spāņu, čehu, dāņu, igauņu, grieķu, itāliešu, holandiešu, slovāku, somu valodas redakciju. Pārējās versijās atbalsojas versija franču valodā, kurā ir noteikts, ka iknedēļas atpūtas laikposms ir jāpiešķir katra septiņu dienu laikposma laikā. Nozīme ungāru valodā ir neviennozīmīga, ciktāl jēdziens “hétnaponként” var apzīmēt vai nu “septiņu dienu laikposma beigās”, vai “septiņu dienu perioda laikā”.

( 36 ) Skat. šo secinājumu 3. punktu.

( 37 ) It īpaši skat. priekšlikuma, pēc kura tika pieņemta Direktīva 93/104 (iepriekš minēts šo secinājumu 28. zemsvītras piezīmē), paskaidrojuma raksta 1., 2., 16. un 35. punktu, kuros vairākkārt ir ietverta vārdkopa “minimāla atpūta nedēļā [neoficiāls tulkojums]” un kuros Komisija tostarp uzsver “darba [laika] elastīguma, kas ļauj uzņēmumiem pielāgoties konkurences apstākļiem un uzlabot savu konkurētspēju, nozīmīgumu [neoficiāls tulkojums]”. Skat. arī Ekonomikas un sociālo lietu komitejas 1990. gada 18. decembra Atzinuma par Priekšlikumu Padomes direktīvai par dažiem darba laika organizācijas aspektiem (OV 1991, C 60, 26. lpp.) 2.10. punktu, no kura izriet, ka “atpūtas laikposms ir jāaprēķina par nedēļu [neoficiāls tulkojums]”. Attiecībā uz Direktīvas 2003/88 pieņemšanu skat. arī Komisijas 2004. gada 15. janvāra Paziņojuma Padomei, Eiropas Parlamentam, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai un sociālajiem partneriem Kopienas līmenī attiecībā uz Direktīvas 93/104 par uz darba laika organizācijas noteiktajiem aspektiem (COM(2003) 843, galīgā redakcija/2, 3. lpp.) atkārotu pārbaudi, no kura izriet, ka Direktīvā 93/104 ir paredzēts[, ka] “minimālais atpūtas periods nedēļā ir viena diena”.

( 38 ) Skat. Komisijas 2000. gada 1. decembra ziņojumu – Par to, kā tiek īstenota Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīva 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas aspektiem (“Darba laika direktīva”) (COM(2000) 787, galīgā redakcija, 6. punkts, 14. lpp.) un Komisijas dienestu 2010. gada 21. decembra darba dokumentu – Detailed report on the implementation by Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain aspects of the organisation of working time (“The Working Time Directive”) (SEC(2010) 1611 gala redakcija, 6.1.5. punkts, 102. lpp.). Šajā pēdējā minētajā dokumentā Komisija it īpaši norāda, ka “the Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week [..]. These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period”.

( 39 ) Skat. šo secinājumu 6. zemsvītras piezīmi. Skat. arī Direktīvas 93/104 preambulas desmito apsvērumu tā sākotnējā redakcijā, saskaņā ar kuru “katras dalībvalsts ziņā ir lemt par to, vai svētdienas iekļaujamas nedēļas atpūtas laikā un, ja tā, tad cik lielā mērā”. Pieņemot Direktīvu 93/104, Eiropas Parlaments piedāvāja uzlikt dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, lai ikviens darba ņēmējs saņemtu “principā nedēļas nogali atpūtai un likumā noteiktās svētku dienas [..]”. Tomēr šis priekšlikums neguva Padomes un Komisijas atbalstu. It īpaši skat. Eiropas Parlamenta 1991. gada 20. februāra atzinumu pirmajā lasījumā (grozījums Nr. 14) (OV 1991, C 72, 86. lpp.), Komisijas nostāju par Parlamenta grozījumiem pirmajā lasījumā, kas iesniegta 1991. gada 23. aprīlī (COM(91) 130, galīgā redakcija), un Padomes 1993. gada 30. jūnija kopējo nostāju (dokuments 7253/2/93 SOC 196).

( 40 ) It īpaši skat. spriedumus, 2003. gada 9. septembris, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, 92. punkts) un 2010. gada 14. oktobris, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, 37. punkts), no kuriem arī izriet, ka ikvienam darba ņēmējam ir jābūt tiesībām uz atbilstošu atpūtas laikposmu, kuram ir jābūt ne tikai efektīvam, ļaujot attiecīgajām personām atgūties no darba radītā noguruma, bet arī profilaktiskam, lai, cik vien iespējams, samazinātu darba ņēmēju drošības un veselības pasliktināšanās risku, ko var radīt darba laika uzkrāšanās bez vajadzīgās atpūtas.

( 41 ) Attiecībā uz autotransportu skat. it īpaši Regulas Nr. 561/2006 6.–8. punktu.

( 42 ) OV 2007, C 303, 17. lpp.

( 43 ) Eiropas Sociālā harta, kas 1961. gada 18. oktobrī parakstīta Turīnā un pārskatīta 1996. gada 3. maijā Strasbūrā. 2. panta 5. punktā ir it īpaši paredzēts, ka “Līgumslēdzējas puses apņemas [..] nodrošināt iknedēļas atpūtas periodu, kas iespēju robežās sakristu ar dienu, kas saskaņā ar attiecīgās valsts vai reģiona tradīcijām vai paražām tiek uzskatīta par atpūtas dienu”.

( 44 ) Kopienas Harta par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām, ko pieņēma Eiropas Padomes 1989. gada 9. decembra sanāksmē Strasbūrā. 8. pantā ir noteikts, ka “katram darba ņēmējam Eiropas Kopienā ir tiesības uz nedēļas atpūtas laiku un gadskārtēju apmaksātu atvaļinājumu, kura ilgums pakāpeniski jāsaskaņo atbilstīgi attiecīgo valstu praksei”. Skat. arī spriedumu, 2013. gada 19. septembris, pārskatīšana, Komisija/Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, 27. punkts).

( 45 ) Skat. šo secinājumu 22. punktu.

( 46 ) Skat. šo secinājumu 37. punktu un 30. zemsvītras piezīmi.

( 47 ) Saskaņā ar minēto tiesību normu dalībvalstis var piemērot koplīgumus vai citus līgumus starp darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē, kuri ir labvēlīgāki darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzībai. Attiecībā uz Direktīvā 93/104 un Direktīvā 2003/88 iedibināto minimālo saskaņošanas raksturu skat. spriedumus, 1996. gada 12. novembris, Apvienotā Karaliste/Padome (C‑84/94, EU:C:1996:431, 42. punkts), un 2001. gada 26. jūnijs, BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, 55. punkts).

( 48 ) Man šķiet, ka Portugāles valdība norāda, ka augstāks aizsardzības līmenis varētu izrietēt no tiesību normām saistībā izmaiņām maiņu darba ņēmēja grafikā, kas paredzētas Portugāles Darba kodeksa 221. panta 4. punktā, kurā ir aizliegta pāreja starp diviem grafikiem, pirms kuriem nav tikusi izmantota iknedēļas atpūtas diena.

( 49 ) Šajā ziņā skat. šo secinājumu 12. un 26. punktu.