ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Pirmās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi Pievienošanās aktu un Regulu Nr. 60/2004 (1). a) Pirmās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi 6. pantu Regulā Nr. 60/2004, uzskatot, ka tajā esošais jēdziens “krājumi” ietver arī mājsaimniecības rezerves. — Pirmās instances tiesa ļoti šauri ir definējusi Regulas Nr. 60/2004 un Pievienošanās akta IV pielikuma 4. punkta 2. apakšpunkta mērķi, ierobežojot to, izņemot “visus” traucējumus; — Pirmās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi Regulas Nr. 60/2004 7. panta 1. un 6. punktu, nosakot dalībvalstīm tiesiski nepamatotu pienākumu izņemt lieko cukura daudzumu. b) Pirmās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi Regulas Nr. 60/2004 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu, jo tā ir kļūdaini ierobežojusi šī noteikuma piemērošanas apjomu un no tā ir izslēgusi apstākļus, kādos Igaunijā izveidojās cukura krājumi. — Pirmās instances tiesa ir kļūdījusies pierādījumu vērtējumā un ir sagrozījusi pierādījumus, analizējot Igaunijas argumentu par mājsaimniecības rezervju būtisko lomu Igaunijas patēriņā un kultūrā. — Pirmās instances tiesa nav pareizi novērtējusi Igaunijas tiesisko paļāvību, kas izriet no Komisijas sniegtajiem solījumiem pievienošanās sarunās. — Pirmās instances tiesa nav pareizi novērtējusi Eiropas Savienības ieguldījumu krājumu izveidē.
1.

Kļūda tiesību piemērošanā, PIT uzskatot, ka konkrētajā gadījumā nav izņēmuma apstākļu, kas pamatotu tiesisko paļāvību jautājumā par strīdīgā nodokļu pasākuma likumību, kura savukārt saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 (1) 14. panta 1. punktu saistībā ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principu liedz izdot rīkojumu par atbalsta atgūšanu. Strīda priekšmeta sagrozīšana pirmajā instancē un pušu sacīkstes principa pārkāpums. Judikatūras par pienākumu norādīt pamatojumu pārkāpums. Kļūda tiesību piemērošanā, jo, neievērodama lietas materiālos esošo dokumentu būtisko saturu, PIT nav ņēmusi vērā procesuālās normas par pierādījumu vērtēšanu. Ne strīdīgā nodokļu pasākuma formālā atšķirība no pasākuma, par kuru bija Lēmums 93/337 (2), ne apstāklis, ka Komisija būtu varējusi selektivitātes kritēriju pamatot ar citiem aspektiem, nevis tikai Lēmumā 93/337 īpaši norādīto, ne Lēmumā 93/337 rodamā nesaderības atzīšana nav juridiski pietiekami iemesli, lai PIT nekonstatētu tāda izņēmuma apstākļa esamību, kurš pats par sevi vai apvienojumā ar citiem šajā lietā esošajiem apstākļiem liedz Komisijai izdot rīkojumu par apstrīdētajā lēmumā minētā atbalsta atgūšanu. Nodokļu metodes un priekšrocību apmēra dēļ uzskatīdama, ka apvienotajās lietās no T-30/01 līdz T-32/01 un no T-86/02 līdz T-88/02 apstrīdētie pasākumi nav analoģiski strīdīgajam nodokļu pasākumam, PIT ir sagrozījusi lietas dalībnieku strīda būtību, nav ņēmusi vērā pušu sacīkstes principu un turklāt acīmredzami pārkāpusi noteiktu judikatūru par pienākumu norādīt pamatojumu. PIT ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka Komisijas nostāja jautājumā par 1993. gada atbrīvojumu no nodokļa un/vai nodokļu atlaidi — kā izriet no lietas materiālos esošajiem dokumentiem, kurus PIT, pārkāpjot procesuālās normas, nav izvērtējusi — nav izņēmuma apstāklis, kas būtu varējis pamatot kādu tiesisko paļāvību jautājumā par strīdīgā nodokļu pasākuma likumību, kura saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punktu liegtu atbalstu atgūt tāpēc, ka tas būtu pretrunā tiesiskās paļāvības aizsardzības principam.
2)

Vai dalībvalstu pienākumam ieviest atbrīvojumu, kas paredzēts Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta f) apakšpunktā, skatot to kopā ar 27. panta 6. punktu un/vai EKL 28. pantu, un/vai šī pienākuma tiešo iedarbību un/vai vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principiem, atbilst situācija, kurā atbrīvojums kulinārijā izmantojamam vīnam, portvīnam un konjakam tiek piemērots tikai tajos gadījumos, kuros alkoholiskie dzērieni ir izmantoti kā sastāvdaļa, un pieteikumi atbrīvojuma piešķiršanai tiek pieņemti tikai no tām personām, kas izmantojuši alkoholiskos dzērienus kā produktu sastāvdaļu, un/vai personām, kas darbojas kā šādu produktu vairumtirgotāji, un/vai personām, kas šādus produktus ražojuši attiecīgās uzņēmējdarbības nolūkiem, ar papildu nosacījumiem, ka prasība jāiesniedz četru mēnešu laikā no brīža, kad nodoklis ir samaksāts, un ka atmaksājamā summa nedrīkst būt zemāka par 250 £?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 153/30

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — izteikts ar Court of Appeal (Apvienotā Karaliste) 2009. gada 14. maija rīkojumu — Her Majesty's Commissioners of Revenue and Customs/Axa UK plc

(lieta C-175/09)

2009/C 153/59

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Her Majesty's Commissioners of Revenue and Customs

Atbildētājs: Axa UK plc

Prejudiciālie jautājumi

1. Kādas ir pakalpojuma, kurš ir atbrīvots no nodokļa un kura “mērķis ir pārskaitīt naudas līdzekļus un radīt juridiskās un finansiālās situācijas izmaiņas”, pazīmes? Īpaši: a) Vai atbrīvojums ir piemērojams pakalpojumiem, kuri citādi būtu jāveic kādai no finanšu institūcijām, kas a) debitē vienu kontu, b) attiecīgi kreditē otru kontu, vai c) veic starpuzdevumu starp a) un b) posmiem? b) Vai atbrīvojums ir piemērojams pakalpojumiem, kuru izpildē neietilpst tādu uzdevumu veikšana kā viena konta debetēšana un otra konta attiecīga kreditēšana, tomēr kuri gadījumā, ja notiek līdzekļu pārskaitīšana, var tikt uzskatīti par šī pārskaitījuma iemeslu?

2. Vai, ņemot vērā SDC, komersants (kas nav banka veic pakalpojumu, kas ir atbrīvots no nodokļa saskaņā ar 14. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunktu, ja uzdevumos, kurus tas veica sava klienta labā, 1) ietilpst naudas summu, kas klientam pienākas no trešās personas, iekasēšana, apstrāde un tālāka maksājuma veikšana; īpaši, ja uzdevumos ietilpst: a) informācijas nodošana trešās personas bankai, pieprasot veikt maksājumu no trešās personas bankas konta uz komersanta bankas kontu saskaņā ar atļauju, ko šī trešā persona ir sniegusi bankai (saskaņā ar Tiešā debita shēmu); un līdz ar to, ja banka veic šo maksājumu, b) rīkojuma sniegšana komersanta bankai pārskaitīt līdzekļus no viņa konta uz klienta bankas kontu, bet 2) tajos neietilpst uzdevums a) debitēt bankas kontu, b) attiecīgi kreditēt otru bankas kontu vai c) veikt jebkāda veida starpuzdevumus starp a) un b)?
3.

Komisija uzskata, ka šī situācija būtiski apgrūtina otrā mobilo telesakaru tīkla operatora darbības. Tā kā tas nav pabeidzis sava tīkla uzstādīšanu, tas nevar gala lietotājiem piedāvāt pilnīgu ģeogrāfisko pārklājumu, izmantojot tikai valsts viesabonēšanas pakalpojumus, kurus tam piedāvā ATHK par vairumtirdzniecības cenām. Līdz ar to otrais operators ir atkarīgs no ATHK sniegtā valsts viesabonēšanas pakalpojuma aptuveni 20 % apmērā no kopējā zvanu skaita. Tādējādi, tā kā otrajam operatoram piederošais tīkls neaptver visu ģeogrāfisko teritoriju, tam rodas ārējie izdevumi, jo tam ir jāizmanto ATHK valsts viesabonēšanas pakalpojumus vairumtirdzniecībā un tas ir atkarīgs no šī pakalpojuma.
1)

Vai Turcijas pilsonis, kurš ietilpst dalībvalsts legālajā darba tirgū un ilgu laiku ir sniedzis pakalpojumus citiem pēc to norādījumiem, un šiem pakalpojumiem ir zināma saimnieciska vērtība un par tiem viņš saņem samaksu, ir uzskatāms par darba ņēmēju EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 (turpmāk tekstā arī – “ARB 1/80”) 6. panta 1. punkta izpratnē arī tad, ja darbs laika izteiksmē ir tikai 14% no pilnu darba laiku nodarbinātas personas darba laika (šajā gadījumā – 5,5 stundas no 39 stundu darba nedēļas) un ka ienākumi no šī darba sedz tikai aptuveni 25% no dalībvalsts tiesībās paredzētā iztikas minimuma (šajā gadījumā – aptuveni EUR 175 no aptuveni EUR 715)? Gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts apstiprinoši:
2)

Vai Padomes 2003. gada 22. septembra Direktīva 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos un it īpaši tās 2. panta d) apakšpunkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā, piemērojot 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto prasību par ienākumiem, ir ietverts nodalījums atkarībā no tā, vai ģimenes attiecības ir radušās pirms vai pēc personas, kas uzturas dalībvalstī, ieceļošanas?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 44/27

Prasība, kas celta 2008. gada 12. novembrī — Eiropas Kopienu Komisija/Itālijas Republika

(Lieta C-491/08)

(2009/C 44/45)

Tiesvedības valoda — itāļu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvis — D. Recchia)

Atbildētāja: Itālijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka saistībā ar tūrisma kompleksa “Is Arenas” projektu Narbolia pašvaldības teritorijā tiktāl, ciktāl runa ir par teritorijā ITB032228 “Is Arenas” esošajām dzīvotnēm un sugām, — līdz 2006. gada 19. jūlijam neveicot atbilstošus aizsardzības pasākumus saskaņā ar direktīvā minēto aizsardzības mērķi, lai valsts līmenī aizsargātu ieteiktās Kopienā nozīmīgas teritorijas ITB032228 “Is Arenas” attiecīgās ekoloģiskās intereses, it īpaši neaizliedzot iejaukšanos, kura nopietni var apdraudēt teritorijas ekoloģiskās iezīmes, Itālijas Republika nav izpildījusi Direktīvā 92/43/EEK (1) paredzētos pienākumus; — pēc 2006. gada 19. jūlija neveicot atbilstošus pasākumus, lai nepieļautu dabisko dzīvotņu un sugu dzīvotņu noplicināšanos, kā arī lai novērstu traucējumu, kas skar sugas, kuru dēļ tika noteikta Kopienā nozīmīga teritorija, Itālijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 92/43/EEK 6. panta 2. punktā paredzētos pienākumus;

— piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Komisija ir informēta par to, ka Kopienā nozīmīgajā teritorijā “Is Arenas” tūrisma komplekss, kurā cita starpā ir golfa laukums, ir pabeigšanas stadijā. Komisija uzskata, ka tūrisma infrastruktūru projekts Kopienā nozīmīgajā teritorijā“Is Arenas” it īpaši ietekmē teritorijas, kurās tiek nodrošināta ekoloģiskā saikne starp divām visievērojamākajām priežu sila teritorijām. Līdz ar to šis projekts var ļoti negatīvi ietekmēt šīs teritorijas un it īpaši šo teritoriju “ekoloģiskās saiknes” funkciju.

Starp projekta kritiskajiem aspektiem Komisija izceļ izcelsmes dzīvotņu samazināšanos un pārveidošanos cita starpā sakarā ar tādu svešu sugu kā golfa zālaugu ieviešanu, ar dzīvotņu nobēdzināšanu, ar augsnes izmīdīšanas un sablīvēšanas sekām, ar sugu nobēdzināšanu, ar peldētāju plūsmas ietekmi uz piekrastes dzīvotnēm — aspekti, kuri ir ļoti svarīgi, jo tie skar kāpu joslas un koku izmērus.

(1) Padomes 1992. gada 21. maija Direktīva 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 7. lpp.).
2)

Vai princips “maksā piesārņotājs” nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu un it īpaši [Itālijas] Civilkodeksa 2050. pantu, saskaņā ar kuru valsts iestāde var pieprasīt industriāliem uzņēmējiem, kuri savas darbības veic piesārņotā teritorijā, veikt šīs teritorijas attīrīšanas pasākumus, iepriekš neveicot jebkādu viņu tiešās atbildības par piesārņojumu radīšanu izmeklēšanu vai jebkurā gadījumā uzskata tās par atbildīgām tikai tādēļ, ka to īpašumā atrodas ražošanas iekārtas un tādēļ tie ir atbildīgi par kaitējumu, kuru tie nodara videi, vai jebkurā gadījumā var pieprasīt veikt atjaunošanas darbus zonā, kura aptver to teritoriju, kurā ir identificēts plaši aptverošs [vides] piesārņojums, arī tad, ja nav noteikta piesārņojuma materiālā cēloņsakarība un nav samērīga pamata to noteikt?
3)

Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša: Vai Kombinētās nomenklatūras pozīcija 1517 ir jāinterpretē tādējādi, ka kapsulas apvalks, kas sastāv no 313,97 mg želatīna masas (47,3 % želatīns, 17,2 % glicerīns, 35,5 % ūdens), 4,30 mg pastas, kuras sastāvā ir 50 % titāna dioksīds un 50 % glicerīns, kā arī no 1,73 mg pastas, kuras sastāvā ir 25 % hinolīna dzeltenais un 75 % glicerīns, pamato iepriekš minēto kapsulu izslēgšanu no šīs pozīcijas?
2)

PIT kļūdaini nosprieda, ka, pat pieņemot “prasības celšanas tiesību” esamību, aizsardzība tiesā neesot paredzēta WWF procesuālo tiesību aizsardzībai un tādēļ to aizsardzība tiesā neesot bijusi vajadzīga. Šī ir nepareiza pieeja prasības celšanas tiesību jautājumam. Ja var pierādīt “tiešu un individuālu” skārumu, prasītājai ir tiesības apstrīdēt attiecīgā pasākuma “likumīgumu”, un tieši to WWF šajā gadījumā arī vēlas. WWF neiebilst tikai pret procesuālu pārkāpumu vien, kā to uzskata PIT;
1.

Vai uz aizraušanās ar azartspēlēm kontroli orientēta, ierobežojoša valsts azartspēļu politika, kas patiesi veicina to, ka ar attiecīgo valsts regulējumu noteiktie mērķi, proti, spēļu atkarības ierobežošana un krāpšanas novēršana, tiek sasniegti tādā veidā, ka, pateicoties azartspēļu regulētajam piedāvājumam, spēļu apjoms paliek (daudz) ierobežotāks nekā tas būtu bez valsts regulēšanas sistēmas, atbilst Eiropas Kopienu Tiesas judikatūrā, it īpaši 2003. gada 6. novembra spriedumā lietā C-243/01 Gambelli (Recueil, I-13031. lpp.) formulēto priekšnosacījumu, ka ar derībām saistītas darbības tiek ierobežotas saskaņotā un sistemātiskā veidā arī tad, ja atļaujas īpašniekam/īpašniekiem ir atļauts savu azartspēļu piedāvājumu padarīt atraktīvu ar jaunu azartspēļu ieviešanu, ar reklāmu pievēršot plašas sabiedrības uzmanību savam piedāvājumam un tādā veidā atturot (potenciālos) spēlētājus no azartspēļu nelegālā piedāvājuma (skat. Tiesas 2007. gada 6. marta spriedumu apvienotajā lietās C-338/04, C-359/04 un C-360/04 Placanica u.c. (Krājums, I-1891. lpp., 55. punkta beigās)?
—

atzīt, ka Itālijas Republika: — nepieņemot vajadzīgos tiesību aktus, lai savā suverēnajā vai jurisdikcijā ietilpstošajā teritorijā un jūras ūdeņos nodrošinātu atbilstošu zvejas kontroli, inspekciju un uzraudzību, it īpaši, attiecībā uz noteikumiem, ar kuriem tiek regulēta driftertīklu turēšana uz klāja un to izmantošana; un — pietiekamā apmērā nenodrošinot, ka pret personām, kas pārkāpušas Kopienu tiesisko regulējumu attiecībā uz driftertīklu turēšanu uz klāja un to izmantošanu, tiek veikti adekvāti pasākumi, galvenokārt piemērojot sankcijas, ar kurām šīs personas tiktu atturētas no šādu darbību veikšanas, nav izpildījusi 1987. gada 23. jūlija Padomes Regulas (EEK) Nr. 2241/87 (1), kas nosaka konkrētus kontroles pasākumus zvejniecībai, 1. panta 1. punktā un 1993. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2847/93 (2), ar kuru izveido kontroles sistēmu, kas piemērojama kopējai zivsaimniecības politikai, 2. panta 1. punktā un 31. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus;
1.

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK (1) par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (Piekļuves direktīva) 4. panta 1. punkts, ko skata kopā, pirmkārt, ar direktīvas preambulas piekto, sesto un astoto apsvērumu un, otrkārt, ar direktīvas 8. un 5. pantu, ir interpretējams tādējādi, ka: a) tādā valsts tiesību normā kā Komunikāciju tirgus likuma 39. panta 1. punkts var noteikt, ka katram telekomunikāciju uzņēmumam ir pienākums pārrunāt savstarpēju savienojumu ar citiem telekomunikāciju uzņēmumiem, un, ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša, b) valsts pārvaldes iestāde pienākumu veikt pārrunas var uzskatīt par neizpildītu, ja telekomunikāciju uzņēmums, kam nav būtiskas ietekmes tirgū, ir piedāvājis citam uzņēmumam savstarpēju savienojumu ar nosacījumiem, kas, kā uzskata iestāde, ir pilnīgi vienpusēji izdevīgi un kavē konkurences tirgus attīstību gala lietotāju līmenī, jo tie faktiski traucē otrajam uzņēmumam saviem klientiem piedāvāt iespēju sūtīt MMS gala lietotājiem, kas ir pieslēgti telekomunikāciju uzņēmuma tīklam, un, ja arī uz šo jautājumu atbilde ir apstiprinoša, c) valsts pārvaldes iestāde ar savu lēmumu minētajam telekomunikāciju uzņēmumam, kam tātad nav būtiskas ietekmes tirgū, var uzdot labā ticībā veikt pārrunas par SMS un MMS pakalpojumu savstarpēju savienojumu starp uzņēmumu sistēmām tādējādi, ka komerciālajās pārrunās tiek ņemti vērā mērķi, kurus cenšas panākt ar savstarpēju savienojumu, un pārrunas tiek veiktas, pamatojoties uz to, ka ir jāpanāk SMS un MMS pakalpojumu savietojamība starp uzņēmumu sistēmām, kā rezultātā lietotāji var izmantot telekomunikāciju uzņēmumu komunikāciju pakalpojumus?
2)

Apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo jautājumu, vai gadījumā, ja valsts tiesiskajā regulējumā, kas pastāvēja pirms stājās spēkā Direktīva 1999/70/EK, pastāvēja Pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta izpratnē tāda pati tiesību norma kā šajā strīdā izskatāmais Likuma Nr. 2112/1920 8. panta 3. punkts, tādas tiesību normas pieņemšana, īstenojot pamatnolīgumu, kāda tiek apstrīdēta apstrīd šajā lietā (Prezidenta dekrēta Nr. 164/2004 11. pants), nepieņemami samazina vispārējo aizsardzību, kas piešķirta darba ņēmējiem, ar kuriem atbilstoši valsts tiesībām ir noslēgts līgums uz noteiktu laiku Pamatnolīguma 8. panta 1. un 3. punkta nozīmē, ja: a) attiecīgais tiesību pasākums, kas ievieš pamatnolīgumu, tika pieņemts pēc Direktīvas 1999/70/EK transponēšanas termiņa beigām, bet kura rationae temporis iekļaujas tikai tie darba līgumi un attiecības, kas noslēgtas uz noteiktu laiku, kuras pastāvēja direktīvas spēkā stāšanās laikā vai kuras beidzās noteiktā laika periodā pirms tā stājās spēkā, bet pēc tam, kad bija beidzies direktīvas transponēšanas termiņš, savukārt, ekvivalentās tiesību normas, kuras pastāvēja iepriekš, neparedz ierobežotu piemērošanu laikā un tās ir attiecināmas uz viesiem darba līgumiem uz noteiktu laiku, kas tika noslēgti, pildīti vai beidzās dienā, kad spēkā stājās Direktīva 1999/70/EK un kad beidzās tās transponēšanas termiņš; b) šis tiesību pasākums, kas ir vērsts uz to, lai ieviestu pamatnolīgumu, ir piemērojams tikai uz tiem darba līgumiem uz noteiktu laiku, kurus, lai tos atbilstoši iepriekš minētā tiesību pasākumam uzskatītu par secīgiem, vienlaicīgi ir jāatbilst šādiem priekšnosacījumiem: 1) laika periods, kas pastāv starp to noslēgšanām, nevar nepārsniegt trīs mēnešus; un papildus 2) to kopējam ilgumam ir jābūt vismaz divdesmit četri mēneši, sākot no brīža, kad stājās spēkā šis tiesību pasākums, neatkarīgi no tā cik reizes līgums tiek atjaunots, vai arī līgumu kopējais nodarbinātības laiks, divdesmit četru mēnešu laika periodā kopš tika noslēgts sākotnējais līgums, ir vismaz astoņpadsmit mēnešu garumā tādā gadījumā, ja sākotnējais līgums ir vismaz trīs reizes atjaunots, bet, savukārt, iepriekš pastāvējušās ekvivalentās tiesību normas neparedz šādus priekšnosacījumus un atšķirīgi iekļauj visus darba līgumus, kuri noslēgti uz noteiktu laiku (secīgos), neatkarīgi no nodarbinātības minimālā laika perioda un no minimālā līgumu atjaunošanas skaita; c) attiecīgais tiesību pasākums, kas ir vērsts uz to, lai piemērotu pamatnolīgumu, attiecībā uz darba ņēmēju uz noteiktu laiku aizsardzību saistībā ar to, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu atbilstoši pamanolīgumam, paredz ka tiesiskās sekas, proti, ka darba līgumus, kuri noslēgti uz noteiktu laiku, atzīst par līgumiem, kas noslēgti uz nenoteiktu laiku, iestājas sākot no dekrēta spēkā stāšanās brīža (ex nunc), savukārt, iepriekš pastāvējušās ekvivalentās tiesību normas paredz, ka līgumus uz noteiktu laiku var kvalificēt par līgumiem uz nenoteiktu laiku, sākot no brīža, kad tas tika pirmo reizi noslēgts (ex tunc )?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 51/36

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Izteikts ar High Court of Justice (Queen's Bench Division) Administrative Court (Apvienotā Karaliste) 2007. gada 17. decembra rīkojumu — The Queen on the application of S.P.C.M. SA, C.H. Erbslöh KG, Lake Chemicals and Minerals Limited, Hercules Incorporated/Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(Lieta C-558/07)

(2008/C 51/60)

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice (Queen's Bench Division) Administrative Court

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāji: S.P.C.M. SA, C.H. Erbslöh KG, Lake Chemicals and Minerals Limited, Hercules Incorporated

Atbildētājs: Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

Prejudiciālie jautājumi

1) Ņemot vērā, ka REACH Regulas (1) II sadaļā noteiktās reģistrācijas prasības, ievērojot Regulas 2. panta 9. punktu, neattiecas uz polimēriem, vai 6. panta 3. punktā atsauce uz “monomēru vielām” nozīmē: a) izreaģējušus monomērus, t.i., monomērus, kas ir reaģējuši kopā tā, ka tie ir neatdalāmi no polimēra, kuru sastāvdaļa tie ir; b) neizreaģējušus monomērus, tas ir, monomērus, kas ir pārpalikumi polimerizācijas procesā un kas pēc procesa pabeigšanas saglabā paši savu ķīmisko identitāti un īpašības, kas atšķiras no polimēra; vai c) gan izreaģējušus, gan neizreaģējušus monomērus?

2) atbilde uz 1. jautājumu ir vai nu a) vai c), vai 6. panta 3. punkta piemērošana attiecībā uz polimēru ražotājiem vai importētājiem ir nelikumīga tāpēc, ka prasības ir neracionālas, diskriminējošas vai nesamērīgas?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regula (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH) un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV L 396, 1. lpp.).
1)

Vai Direktīvas 2004/83/EK (1) par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu 15. panta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma paredz aizsardzību tikai tādā situācijā, uz ko attiecas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 3. pants, kā to ir interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa, vai arī ka minētais 15. panta c) apakšpunkts salīdzinot ar Konvencijas 3. pantu piedāvā papildu vai citu aizsardzību?