ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 22. septembra Regulas (EK) Nr. 1829/2003 par ģenētiski modificētu pārtiku un barību 34. pants, skatot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulas (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu, 53. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas Komisijai nav pienākuma noteikt ārkārtas pasākumus pēdējā minētā panta izpratnē, kad dalībvalsts atbilstoši pēdējās minētās regulas 54. panta 1. punktam to oficiāli informē par vajadzību veikt šādus pasākumus, ja nav acīmredzams, ka produkts, kas ir apstiprināts ar Regulu Nr. 1829/2003 vai saskaņā ar to, var radīt nopietnu risku cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi.

Regulas Nr. 1829/2003 34. pants, skatot to kopsakarā ar piesardzības principu, kā tas ir aprakstīts Regulas Nr. 178/2002 7. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm netiek piešķirtas tiesības atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 54. pantam noteikt pagaidu ārkārtas pasākumus, pamatojoties vienīgi uz šo principu, lai gan nav izpildīti Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā paredzētie materiāltiesiskie nosacījumi.

Lai gan, kā ir norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 78. punktā, piesardzības princips, kā tas ir aprakstīts Regulas Nr. 178/2002 7. pantā, ir pārtikas aprites tiesību vispārīgs princips, Savienības likumdevējs Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā ir paredzējis konkrētu noteikumu ārkārtas pasākumu noteikšanai atbilstoši Regulas Nr. 178/2002 53. un 54. pantā minētajām procedūrām. Ir taisnība, kā Tiesa ir norādījusi 2011. gada 8. septembra sprieduma Monsanto u.c. (no C‑58/10 līdz C‑68/10, EU:C:2011:553) 71. punktā, ka Regulas Nr. 178/2002 54. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi, kuriem ir pakārtota ārkārtas pasākumu noteikšana, ir jāinterpretē, ievērojot it īpaši piesardzības principu, lai nodrošinātu augstu cilvēku dzīvības un veselības aizsardzības līmeni, vienlaikus rūpējoties par to, lai tiktu nodrošināta nekaitīgas un veselīgas pārtikas un barības brīva aprite, kas ir būtisks iekšējā tirgus aspekts. Tomēr šis princips nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas ļautu neievērot vai grozīt Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā paredzētās tiesību normas, it īpaši padarot tās mazāk stingras.

Turklāt ir jākonstatē, kā būtībā ir norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 68. punktā, ka uz riska pārvaldības pagaidu pasākumiem, kas var tikt noteikti, pamatojoties uz piesardzības principu, un ārkārtas pasākumiem, kas tiek veikti, piemērojot Regulas Nr. 1829/2003 34. pantu, neattiecas viens un tas pats režīms. No Regulas Nr. 178/2002 7. panta izriet, ka šo pagaidu pasākumu noteikšana ir pakārtota nosacījumam, ka, novērtējot pieejamo informāciju, ir konstatēta iespējama kaitīga ietekme uz veselību, bet nav zinātniskas pārliecības. Turpretim Regulas Nr. 1829/2003 34. pantā ārkārtas pasākumu veikšana tiek pieļauta, ja “ir skaidrs”, ka produkts, kas ir apstiprināts ar šo regulu, var radīt “nopietnu” risku cilvēku veselībai, dzīvnieku veselībai vai videi.

(skat. 46.–48., 50. un 54. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 138. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka jauna transportlīdzekļa piegādes Kopienas iekšienē atbrīvošanu no nodokļa dalībvalsts pakārto nosacījumam, ka šā transportlīdzekļa pircējs dzīvo vai ir reģistrēts minētā transportlīdzekļa galamērķa dalībvalstī.

Šāda nosacījuma noteikšana turklāt būtu pretrunā šīs tiesību normas sistēmai, kā arī PVN pagaidu režīma, kas ir piemērojams tirdzniecībai Kopienas iekšienē, kontekstam un mērķiem, kas atgādināti šī sprieduma 37.–39. punktā. Atsakot atbrīvot no nodokļa piegādi Kopienu iekšienē tikai tādēļ, ka jauna transportlīdzekļa pircējs nav reģistrēts vai viņa pastāvīgā dzīvesvieta nav galamērķa valstī, neatkarīgi pat no tā, vai ir izpildīti atbrīvojuma materiāltiesiskie nosacījumi, piegādes dalībvalstij nāktos aplikt ar nodokli darījumu, kurš, izpildoties minētajiem nosacījumiem, kā iegāde Kopienas iekšienē būtu jāapliek ar nodokli galamērķa dalībvalstī. No tā izrietētu dubulta aplikšana ar nodokli, kas ir pretrunā nodokļu neitralitātes principam.

Atteikums piešķirt PVN direktīvas 138. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētās atbrīvojuma no nodokļa priekšrocības tikai tādēļ, ka pircējs pastāvīgi nedzīvo galamērķa dalībvalstī, būtu pretrunā fiskālās suverenitātes sadalījumam un varētu apdraudēt nodokļu neitralitātes principu. Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 45. punkta, šāds atteikums varētu radīt dubultas nodokļu uzlikšanas risku.

(skat. 45., 51. un 52. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Padomes 2008. gada 18. decembra Regulas (EK) Nr. 4/2009 par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās IV nodaļas normas, un konkrēti, tās 41. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka uzturlīdzekļu kreditors, kuram par labu dalībvalstī ir pieņemts nolēmums un kurš vēlas panākt tā izpildi citā dalībvalstī, var tieši iesniegt pieteikumu šīs pēdējās minētās dalībvalsts kompetentajai iestādei, šajā gadījumā specializētai tiesai, un tam nevar noteikt pienākumu iesniegt savu pieteikumu šai tiesai ar izpildes dalībvalsts centrālās iestādes starpniecību.

Tādējādi nevienā šīs IV nodaļas “Nolēmumu atzīšana, izpildāmība un izpilde”, kurā ietilpst 41. panta 1. punkts, normā nav paredzēta īpaša procesuālā kārtība, kas papildinātu tikai iekšējiem pieteikumiem piemērojamo procesuālo kārtību, un tostarp nav paredzēta obligāta vēršanās pie dalībvalstu centrālajām iestādēm.

Vēršanās pie centrālajām iestādēm ir paredzēta Regulas Nr. 4/2009 VII nodaļas par sadarbību starp centrālajām iestādēm normās.

No Regulas Nr. 4/2009 51. un 56. panta, aplūkojot tos kopsakarā ar tās preambulas 31. un 32. apsvērumu, izriet, ka palīdzības pieteikums, kas iesniegts centrālajām iestādēm saskaņā ar šīs regulas VII nodaļas normām, ir tiesības, nevis pienākums. Līdz ar to šī palīdzība ir fakultatīva un ir piemērojama vienīgi, ja uzturlīdzekļu kreditors vēlas to izmantot, piemēram, lai pārvarētu atsevišķas konkrētas grūtības, kā uzturlīdzekļu kreditora atrašanās vietas noteikšana.

No tā izriet, ka Regulā Nr. 4/2009 ir paredzēti divi alternatīvi veidi, kā vērsties pie kompetentajām tiesām: viens – tieši, atbilstoši šīs regulas IV nodaļas normām, un otrs – ar centrālo iestāžu starpniecību, ja uzturlīdzekļu kreditors lūdz centrālās iestādes palīdzību savā dzīvesvietas dalībvalstī saskaņā ar minētās regulas VII nodaļas normām.

Šo analīzi apstiprina Regulas Nr. 4/2009 45. panta, kurš ietilpst tās V nodaļā, formulējums. Šajā pantā, kurš attiecas uz juridisko palīdzību, ir tieši nošķirti divi alternatīvi veidi, kas ļauj uzturlīdzekļu kreditoram iesniegt izpildes pieteikumu, proti, ar centrālo iestāžu starpniecību “vai” tieši kompetentajām iestādēm.

Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka uzturlīdzekļu kreditoram noteiktais pienākums saskaņā ar tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir runa pamatlietā, proti, vērsties pie uzņemošās dalībvalsts centrālās iestādes, lai gan tas vēlas tieši vērsties pie kompetentajām iestādēm saskaņā ar Regulas Nr. 4/2009 IV nodaļu, un kas iesniedzējtiesas ieskatā rada papildu termiņus, ir pretrunā šīs regulas 41. panta 1. punktam, aplūkojot to kopsakarā ar minētās regulas mērķi un sistēmu, kurā ietilpst šī norma.

(skat. 37. un 39.–44. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑51/16

Stryker EMEA Supply Chain Services BV

pret

Inspecteur van de Belastingdienst/Douane kantoor Rotterdam Rijnmond

(Rechtbank Noord‑Holland lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējais muitas tarifs – Tarifu pozīcijas – Preču klasifikācija – Implantu skrūves, kas ir paredzētas ievietošanai cilvēka ķermenī, lai ārstētu kaulu lūzumus vai nostiprinātu protēzes – Kombinētā nomenklatūra – Pozīcija 9021 – Īstenošanas regula (ES) Nr. 1212/2014 – Spēkā esamība

Kopsavilkums – Tiesas (astotā palāta) 2017. gada 26. aprīļa spriedums

Muitas savienība – Kopējais muitas tarifs – Tarifu pozīcijas – Implantu skrūves, kas ir paredzētas ievietošanai cilvēka ķermenī, lai ārstētu kaulu lūzumus vai nostiprinātu protēzes – Klasifikācija Kombinētās nomenklatūras pozīcijā 9021 – Kritēriji

(Padomes Regulas Nr. 2658/87 I pielikums, pozīcija 9021)

Kombinētā nomenklatūra, kas ir ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2014. gada 16. oktobra Īstenošanas regulu (EK) Nr. 1101/2014, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās pozīcijā 9021 ir ietveramas tādas medicīnisko implantu skrūves, kādas tiek aplūkotas pamatlietā, ciktāl šiem izstrādājumiem ir īpašības, kas tās nošķir no parastiem izstrādājumiem, jo tie ir galīgi izgatavoti un ļoti precīzi, kā arī to izgatavošanas metodes un to īpašās funkcijas dēļ. It īpaši tas, ka tādas medicīnisko implantu skrūves, kādas tiek aplūkotas pamatlietā, var ievietot ķermenī tikai ar īpašiem medicīniskiem instrumentiem, nevis ar parastiem instrumentiem, ir īpašība, kas jāņem vērā, lai nošķirtu šīs medicīniskā implanta skrūves no parastiem izstrādājumiem.

(skat. 57. punktu un rezolutīvo daļu)
LESD 267. panta trešā daļa ir interpretējama tādējādi, ka tiesu, par kuras lēmumiem var iesniegt prasību tiesā atbilstoši valsts tiesībām, nevar uzskatīt par pēdējās instances tiesu, ja kasācijas sūdzība, kas ir iesniegta par šīs tiesas lēmumu, nav izskatīta tāpēc, ka kasācijas sūdzības iesniedzējs no tās ir atteicies.

Kā Tiesa to vairākkārt ir uzsvērusi, tiesa, kas izskata lietu pēdējā instancē, pēc definīcijas ir pēdējās instances tiesa, kurā privātpersonas var atsaukties uz tiesībām, ko tām piešķir Savienības tiesības. Tiesām, kas izlemj lietu pēdējā instancē, valsts mērogā ir jānodrošina tiesību normu vienveidīga interpretācija (šajā ziņā skat. spriedumus, 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 34. punkts, un 2006. gada 13. jūnijs, Traghettidel Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, 31. punkts).

No tā izriet, ka Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome) nevar uzskatīt par pēdējās instances tiesu, ciktāl tās nolēmumus var pārbaudīt kāda augstāka instance, kurā privātpersonas var atsaukties uz tiesībām, kas tām ir atzītas Savienības tiesībās. Turklāt nolēmumi, ko tā pieņem, nav tādas valsts tiesas nolēmumi, par kuras lēmumiem nevar iesniegt prasību tiesā atbilstoši valsts tiesībām LESD 267. panta trešās daļas izpratnē.

Tas, ka saskaņā ar Karaļa 2006. gada 30. novembra dekrēta, ar ko nosaka kasācijas procedūru Valsts padomē, 18. panta noteikumiem tiek neatspēkojami uzskatīts, ka persona, kura ir iesniegusi kasācijas sūdzību par Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome) lēmumu, no kasācijas sūdzības ir atteikusies, ja tā nav lūgusi turpināt procedūru trīsdesmit dienu laikā no dienas, kad tai tika paziņots par revidenta ziņojumu, kurā ir secināts, ka kasācijas sūdzība ir nepieņemama vai noraidāma, nekādā veidā neietekmē to, ka Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome) lēmumi var tikt apstrīdēti augstākā instancē, un tādējādi tos ir pieņēmusi tiesa, kas nav pēdējās instances tiesa.

(skat. 34. un 36.–38. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
LESD 49. pants un Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums, ar kuru pārrobežu apvienošanās darījuma gadījumā kā nosacījums nodokļu priekšrocību, kas ir piemērojamas šādam darījumam saskaņā ar šo direktīvu, proti, šajā gadījumā, ar īpašumu saistīta kapitāla pieauguma, ko citā dalībvalstī reģistrētai sabiedrībai pārved saskaņā ar Francijas tiesībām reģistrēta sabiedrība, aplikšanas ar nodokļiem atlikšana, piešķiršanai tiek noteikta iepriekšējas piekrišanas procedūra, kurā, lai iegūtu šādu piekrišanu, nodokļu maksātājam ir jāpierāda, ka attiecīgo darījumu pamato komerciāli iemesli, ka tā galvenais mērķis vai viens no galvenajiem mērķiem nav krāpšana nodokļu jomā vai izvairīšanās no nodokļu maksāšanas un ka tā noteikumi ļauj garantēt kapitāla pieauguma, kura aplikšana ar nodokli tiek atlikta, aplikšanu ar nodokli nākotnē, lai gan gadījumā, ja tiek veikts apvienošanās darījums valsts ietvaros, šāda atlikšana tiek atļauta, nodokļu maksātājam nepiemērojot minēto procedūru.

Attiecībā uz primāro vispārējo interešu apsvērumu saistībā ar cīņu pret krāpšanu nodokļu jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas pietiek konstatēt, kā ģenerāladvokāts to dara savu secinājumu 72. un 73. punktā, ka šim mērķim ir tāds pats tvērums, neatkarīgi no tā, vai uz to atsaucas, piemērojot Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu vai to izmantojot kā attaisnojumu primāro tiesību izmantošanas šķērslim. Tādējādi šī sprieduma 54.–56. punktā minētie apsvērumi attiecībā uz pamatlietā minētā tiesiskā regulējuma samērīgumu, kas ir saistīti ar šo tiesību normu, ir piemērojami arī, analizējot šī tiesiskā regulējuma samērīgumu saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību. No tā izriet, ka pamatlietā aplūkotais nodokļu tiesiskais regulējums, kurā ir ieviesta vispārēja krāpšanas nodokļu jomā vai izvairīšanās no nodokļu maksāšanas prezumpcija, pārsniedz to, kas ir nepieciešams minētā mērķa sasniegšanai un tādējādi nevar attaisnot šādai brīvībai radīto šķērsli.

(skat. 69. un 70. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
31

Tomēr no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu, it īpaši no šā sprieduma 14. punktā atgādinātās informācijas, kā arī citiem Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka attiecīgais pakalpojums pamatlietā tiek sniegts ar tādas sabiedrības starpniecību, kas darbojas no citas dalībvalsts teritorijas, proti, no Nīderlandes Karalistes.
34

Principā izslēdzot, ka skartās personas var atsaukties uz direktīvā noteiktajiem pienākumiem, netiktu ievērots direktīvas saistošais spēks, kas tai ir piešķirts LESD 288. pantā. Direktīvas 2000/60 lietderīgā iedarbība, kā arī tās vides aizsardzības mērķis, kas ir atgādināts šī sprieduma iepriekšējā punktā, prasa, lai privātpersonas vai attiecīgā gadījumā pienācīgi izveidota vides aizsardzības organizācija tiesā varētu uz to atsaukties, un valsts tiesas varētu ņemt vērā šo direktīvu kā Savienības tiesību elementu, lai it īpaši pārbaudītu, vai valsts iestāde, kura ir izsniegusi atļauju saistībā ar projektu, kas var ietekmēt ūdens stāvokli, ir ievērojusi tai minētās direktīvas 4. pantā uztiktos pienākumus, it īpaši pienākumu novērst ūdens stāvokļa pasliktināšanos, un līdz ar to nav pārkāpusi šajā tiesību normā kompetentajām valsts iestādēm noteiktās rīcības brīvības robežas (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2008. gada 25. jūlijs, Janecek, C‑237/07, EU:C:2008:447, 37. punkts, un 2016. gada 8. novembris, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15, EU:C:2016:838, 44. punkts).
27

Otrām kārtām, ir jāprecizē, ka Komisijas celtā prasība atcelt tiesību aktu attiecas uz to, ka Itālijas Republika nav veikusi pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu atsevišķus pienākumus, kuri tai paredzēti atbilstoši Savienības tiesībām un kuri ir saistīti ar papildmaksājumu sistēmu par piena ražošanas daudzumu, kas Itālijā saražots, pārsniedzot valsts kvotu, kāda piešķirta šai dalībvalstij. Komisija minētajai dalībvalstij pārmet, ka tā nav ieviesusi sistēmu, kas garantētu, ka papildmaksājums, kurš jāveic valsts mērogā, tiek faktiski iekasēts no attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem un ka tie šo maksājumu veic, vai arī ka nesamaksāšanas gadījumā to piedzen kompetentās iestādes.
34

No Hartas 50. panta teksta izriet, ka ar to ir aizliegts vienu un to pašu personu tiesāt vai sodīt krimināllietā par vienu un to pašu pārkāpumu vairāk nekā vienu reizi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 5. aprīlis, Orsi un Baldetti, C‑217/15 un C‑350/15, EU:C:2017:264, 18. punkts). Kā to norāda iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, dažādie procesi un sodi pamatlietā ir vērsti pret vienu un to pašu personu, proti, L. Menci.
45

Maltas Republika norāda – lai arī, kā apgalvo Komisija, tā kā Direktīvas 2009/147 II pielikumā nav norādīta aizsargātu putnu, kā, piemēram, šajā lietā aplūkotās žubītes, sagūstīšana kā “pašmērķis”, tā nevar tikt uzskatīta par saprātīgu izmantošanu šīs direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, Savienības dalībvalstīs atbilstoši šai tiesību normai nevarot tikt pieļauta nekāda atkāpe ar mērķi aizsargāt tradicionālās rekreatīvās darbības. Tik šaura interpretācija būtu kļūdaina gan no tiesību, gan no faktisko apstākļu viedokļa. Tā turklāt nekādi neesot pamatota ar Tiesas pastāvīgo judikatūru attiecībā uz Direktīvas 2009/147 9. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
55

Attiecībā uz jautājumu par to, vai šie apsvērumi bija pietiekami, lai pierādītu, ka turpina pastāvēt risks, ka LTTE varētu iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās, ir jāatgādina, ka 2017. gada 26. jūlija spriedumā Padome/LTTE (C‑599/14 P, EU:C:2017:583), kurā bija runa par tiesību aktu, ar kuriem LTTE ir atstāta Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā no 2011 līdz 2014. gadam, tiesiskumu, Tiesa vispirms norāda, ka ir pagājis ilgs laiks starp 2001. gadu, kad Apvienotā Karaliste pieņēma lēmumus, kuri ir izmantoti par pamatu sākotnējai iekļaušanai šajā sarakstā, un tiesību aktu, ar kuriem šī iekļaušana sarakstā tika saglabāta no 2011. līdz 2014. gadam, pieņemšanu. Turpinājumā Tiesa ir konstatējusi, kā izriet no šo tiesību aktu paskaidrojuma rakstiem, ka LTTE ir piedzīvojusi militāru sakāvi, par ko 2009. gada maijā paziņoja Šrilankas valdība un kas šo organizāciju ir ievērojami vājinājusi. No tā Tiesa secināja, ka Padomei bija pienākums balstīt LTTE atstāšanu minētajā sarakstā uz jaunākiem apstākļiem, kas pierāda riska, ka LTTE varētu iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās, saglabāšanos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 26. jūlijs, Padome/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 55. punkts).
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību, kura pirmajā instancē norisinājās starp Elaine Farrell, no vienas puses, un Alan Whitty, Minister for the Environment (vides ministrs, Īrija), Ireland (Īrija) un Attorney General, kā arī Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI), no otras puses, saistībā ar kompensāciju par E. Farrell satiksmes negadījuma rezultātā nodarītajiem miesas bojājumiem.
40

Līdz ar to, pat ja formāli iesniedzējtiesa ir jautājusi tikai par Direktīvas 2006/54 19. panta un Direktīvas 92/85 5. panta 2. un 3. punkta interpretāciju, šāds apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa sniegtu valsts tiesai Savienības tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas, tostarp no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojuma, ir tiesības izdalīt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 19. septembris, Betriu Montull, C‑5/12, EU:C:2013:571, 41. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2014. gada 13. februāris, TSN un YTN, C‑512/11 un C‑513/11, EU:C:2014:73, 33. punkts).
26

Šajā ziņā Komisija atgādina, ka, pieņemot lēmumu atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam, Padome lemj ar kvalificētu balsu vairākumu. Turpretī praksē Savienības iestāžu starpā pastāvot viedokļu atšķirības par to, kādi ir piemērojamie balsošanas noteikumi tāda akta kā Padomes secinājumi pieņemšanai. Padome esot vairākkārt uzskatījusi, ka šādus aktus pieņem, pamatojoties uz konsensu, kas nozīmē, ka tos nevar pieņemt, ja kāda no dalībvalstīm tam iebilst. Komisija uzskata, ka šie balsošanas noteikumi nav atbilstoši Līgumiem. Tā uzskata, ka patiesībā no LES 16. panta 3. punkta, kurā ir paredzēts, ka “ja vien Līgumos nav paredzēts citādi, Padome lēmumus pieņem ar kvalificētu balsu vairākumu”, izriet, ka šie akti ir jāpieņem ar kvalificētu balsu vairākumu. Šī lieta apstiprinot to, ka vēlēšanās iegūt konsensu, nevis kvalificētu balsu vairākumu, var novest pie atšķirīga iznākuma, kas negatīvi ietekmētu Savienības politiku.
66

Treškārt, runājot par Komisijas pilnvarām, starp lietas dalībniekiem nav domstarpību par to, ka šīs iestādes kompetencē katrā ziņā nebūt nav pieņemt saistošus tiesību aktus, nosakot dalībvalstij pienākumu nodot tādu summu kā to, uz kuru attiecas šī lieta. No vienas puses, pat pieņemot, uz ko vērš uzmanību Rumānija, ka šīs summas nevar tikt kvalificētas kā “pašu resursi”, Komisija Tiesā norādīja, ka nekādu juridisku pamatu saistoša tiesību akta pieņemšanai nav varēts noskaidrot. No otras puses, pieņemot, ka minētā summa ir jākvalificē kā “pašu resursi”, uzmanība ir jāvērš uz to, ka Rumānija nav iebildusi pret Komisijas argumentāciju, saskaņā ar kuru ne ar Lēmumu 2007/436, ne arī ar Regulu Nr. 1150/2000 tai neesot piešķirtas nekādas lēmumu pieņemšanas pilnvaras.
15

Attiecībā uz bezdarbnieka pabalsta izmaksas ilgumu, runājot par uz iemaksām balstītu tā formu, LGSS 210. panta 1. punktā ir noteikts: “Bezdarbnieka pabalsta izmaksas ilgums ir atkarīgs no periodiem, attiecībā uz kuriem veiktas iemaksas iepriekšējos sešos gados pirms bezdarbnieka statusa iegūšanas vai pirms brīža, kad beidzies pienākums veikt iemaksas, atbilstoši šādai diagrammai: Iemaksu periods (dienās)/Pabalsta izmaksas periods (dienās) no 360 līdz 539: 120 no 540 līdz 719: 180 no 720 līdz 899: 240 no 900 līdz 1079: 300 no 1080 līdz 1259: 360 no 1260 līdz 1439: 420 no 1440 līdz 1619: 480 no 1620 līdz 1799: 540 no 1800 līdz 1979: 600 no 1980 līdz 2159: 660 vairāk nekā 2160: 720.”
11

Tādējādi, pirmkārt, pārbaudot, vai TV2 I lēmumā paredzētajos pasākumos ir izmantoti valsts līdzekļi, Vispārējā tiesa konstatēja, ka, lai 1995. un 1996. gada ieņēmumus no reklāmas kvalificētu kā valsts līdzekļus, Komisija nebija pamatojusi savu vērtējumu attiecībā uz to de facto ņemšanu vērā. Otrkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas veiktā pārbaude par to, vai ir izpildīts otrais un ceturtais Altmark nosacījums, nebija pamatota ar nopietnu analīzi par konkrētajiem juridiskajiem un ekonomiskajiem nosacījumiem, uz kuriem balstoties tika noteikts, kāda summa no licenču maksas tiks nodota TV2/Danmark. Līdz ar to TV2 I lēmumā attiecībā uz šo jautājumu nav norādīts pamatojums. Treškārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas vērtējumā, kas attiecas uz atbalsta saderīgumu LESD 106. panta 2. punkta izpratnē, it īpaši attiecībā uz pārmērīgas kompensācijas esamību, arī nebija norādīts pamatojums. Vispārējās tiesas ieskatā šī pamatojuma neesamība bija izskaidrojama ar to, ka izmeklēšanas laika posmā netika veikta nopietna pārbaude par konkrētajiem juridiskajiem un ekonomiskajiem nosacījumiem, uz kuriem balstoties tika noteikts, kāda summa no licenču maksas pienākas TV2/Danmark.