19

Tad Vispārējā tiesa apmierināja pirmo pamatu un otrā pamata pirmo daļu, kas attiecīgi balstīti uz Civildienesta noteikumu V pielikuma 4. panta un to 1.e panta 2. punkta pārkāpumu, minētā sprieduma 38.–56. punktā nospriežot šādi: “38. [..] [Civildienesta tiesa] uzskatīja, ka Civildienesta noteikumu 1.e panta 2. punkts [..] pieprasa, lai šajos noteikumos paredzētās normas attiecībā uz darba laika organizāciju, un it īpaši attiecībā uz ikgadējo atvaļinājumu, atbilstu vai vismaz būtu tādas pašas kā Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punktā noteiktās minimālās prasības, kā tās interpretē Tiesas judikatūrā, un it īpaši iepriekš minētajā spriedumā lietā Schultz-Hoff u.c. [..] 40 Tomēr jānorāda, ka direktīvas ir adresētas dalībvalstīm, un nevis Savienības iestādēm. Direktīvas 2003/88 normas līdz ar to nevar uzskatīt par tādām, ar ko nosaka pienākumus iestādēm to attiecībās ar savu personālu [..] [..] 42 Tomēr apstāklis, ka direktīva pati par sevi nav saistoša iestādēm un ka ar to nevar attaisnot iebildi par Civildienesta noteikumu normas prettiesiskumu, nevar izslēgt to, ka šajā direktīvā noteiktās normas vai principus var norādīt attiecībā pret iestādēm, ja tie paši ir tikai [EK] Līguma pamatnormu, kas šīm iestādēm ir tieši saistošas, konkrēta izpausme (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C-25/02 Rinke, Recueil, I-8349. lpp., 25.–28. punkts [..]). 43 Tāpat direktīva var būt saistoša iestādei, ja iestāde, īstenojot savu organizatorisku autonomiju un ievērojot Civildienesta noteikumos paredzētās robežas, plāno izpildīt kādu konkrētu direktīvā noteikto pienākumu, vai arī tad, ja pašā vispārpiemērojamajā iekšējā tiesību aktā ir tieša norāde uz pasākumiem, ko noteicis Savienības likumdevējs Līgumu piemērošanai ([Civildienesta tiesas] spriedums lietā F-65/07 Aayhan u.c./Parlaments (Krājums-CDL, I-A-1-1054. un II-A-1-567. lpp.], 116. punkts). [..] 45 Tomēr iepriekš minētie izņēmumi, saskaņā ar kuriem direktīvas normas nevar būt iestādei tieši saistošas konkrētos apstākļos [..], nav piemērojami šajā lietā. 46 Šajā sakarā ir jānorāda, pirmkārt, [..] ka Direktīvas 2003/88 7. pantā noteiktās tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir jāsaprot kā īpaši svarīgs Savienības sociālo tiesību princips, no kura nevar atkāpties un kuru valsts kompetentās iestādes var izpildīt tikai pašā šajā direktīvā skaidri noteiktās robežās (skat. Tiesas 2012. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑282/10 Dominguez, 16. punkts un tajā minētā judikatūra). 47 Otrkārt, jānorāda, ka tiesības uz ikgadējo apmaksāto atvaļinājumu ir skaidri noteiktas [Hartas] 31. panta 2. punktā, kuram LES 6. panta 1. punktā [..] ir atzīta tādu pati juridiskā vērtība kā Līgumiem (šajā ziņā skat. Tiesas 2011. gada 22. novembra spriedumu lietā C-214/10 KHS, Krājums, I-11757. lpp., 37. punkts; 2012. gada 3. maija spriedumu lietā C‑337/10 Neidel, 40. punkts, un 2012. gada 21. jūnija spriedumu lietā C‑78/11 ANGED, 17. punkts). 48 Treškārt, tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu nevar interpretēt šauri (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ANGED, 18. punkts un tajā minētā judikatūra). 49 Tomēr, pat pieņemot, ka tiesības uz ikgadējo atvaļinājumu var uzskatīt par vispārējo tiesību principu tās judikatūras izpratnē, kura ir minēta iepriekš šī sprieduma 42. punktā, kas ir tieši saistošs iestādēm un attiecībā pret kuru var novērtēt kāda tās akta tiesiskumu, katrā ziņā nevar uzskatīt, ka Civildienesta noteikumu V pielikuma 4. pants liegtu G. Strack izmantot šīs tiesības. 50 Faktiski šajā pantā ir tikai definēta kārtība, kādā pārceļ un kompensē neizmantotās atvaļinājuma dienas, atļaujot uz nākamo gadu automātiski pārcelt [12] neizmantotās ikgadējā atvaļinājuma dienas un paredzot iespēju pārcelt šo limitu pārsniedzošās dienas tikai tad, ja ikgadējais atvaļinājums nav izmantots ar dienestu saistītu iemeslu dēļ. Tādējādi nevar uzskatīt, ka Civildienesta noteikumu V pielikuma 4. pantā ir noteikts, ka tiesību uz ikgadējo atvaļinājumu izmantošana būtu pakļauta kādam nosacījumam, kurš to padara par bezsaturīgu, vai ka tas nav saderīgs ar Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkta sistēmu un mērķi. Turklāt prasība, ka neizmantotā atvaļinājuma pārcelšana un kompensācija jāpakļauj konkrētiem nosacījumiem, šķiet pamatota gan ar nepieciešamību novērst neizmantotā atvaļinājuma neierobežotu sakrāšanos, gan ar Savienības finanšu interešu aizsardzību. [..] 52 Visbeidzot, jānorāda, ka, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 1.e panta 2. punkta tekstu, nevar uzskatīt, ka šis pants atbilstu šī sprieduma 43. punktā norādītajai situācijai, saskaņā ar kuru iestādēm pēc šī panta iekļaušanas Civildienesta noteikumos ir jāizpilda konkrēts Direktīvā 2003/88 noteikts pienākums, vai ka šajā pantā ietvertā atsauce uz minimālajām prasībām, kas piemērojamas saskaņā ar veiktajiem pasākumiem veselības un drošības jomās atbilstoši Līgumiem, norādītu uz šīs direktīvas 7. panta 1. punktu, lai gan šīs pēdējās direktīvas mērķis atšķiras no Civildienesta noteikumu 1.e panta mērķa. 53 Pirmkārt, ir svarīgi norādīt, ka Civildienesta noteikumu 1.e panta 2. punktā, kas ir ietverts Civildienesta noteikumu I sadaļas vispārīgos noteikumos, ir atsauce uz aktīvā dienestā esošo ierēdņu darba apstākļu atbilstību “atbilstošiem veselības un drošības standartiem”, kas, šķiet, attiecas uz minimālām tehniskām normām darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzībai viņu darba vietā, ko neregulē ar citām Civildienesta noteikumu normām, nevis uz minimālām drošības un veselības prasībām vispārīgā veidā, kas ietver arī ar Direktīvā 2003/88 minēto darba laika organizāciju saistītās prasības, un it īpaši – ikgadējo atvaļinājumu. Kā norādīja arī Komisija, tik plaša Civildienesta noteikumu 1.e panta 2. punkta interpretācija būtu pretrunā Savienības likumdevēja autonomijai civildienesta jomā, ko regulē LESD 336. pants. 54 Otrkārt, Civildienesta noteikumos ir ietvertas īpašas normas par darba laika organizāciju un atvaļinājumiem – to V pielikumā un IV sadaļā. Šajā lietā uzdoto jautājumu par kārtību, kādā pārceļ uz nākamo gadu vai kompensē neizmantotā ikgadējā atvaļinājuma dienas, konkrēti regulē Civildienesta noteikumu V pielikuma 4. pants. Tā kā šajā noteikumā ir noteikta skaidra un precīza norma, ar ko ierobežo tiesības pārcelt un kompensēt ikgadējā atvaļinājuma neizmantotās dienas, tad nevar – balstoties uz argumentāciju, kas ir pārņemta no iepriekš minētā sprieduma lietā Schultz-Hoff u.c., – izmantot Direktīvas 2003/88 noteikumus, pamatojoties uz citu Civildienesta noteikumu normu, kā, piemēram, 1.e pants, kurš ir vispārpiemērojama norma, kas ļauj atkāpties no īpašajām Civildienesta noteikumu normām šajā jomā. Tas radītu Civildienesta noteikumu interpretāciju contra legem, kā Civildienesta tiesā uz to pareizi norādīja Komisija. 55 No tā izriet, ka Civildienesta tiesa ir nepareizi pamatojusies uz Civildienesta noteikumu 1.e panta 2. punktu, nevis piemērojusi Civildienesta noteikumu V pielikuma 4. pantu. 56 Attiecīgi jāuzskata, ka Civildienesta tiesa ir pieļāvusi divkāršu kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot Direktīvas 2003/88 7. pantu G. Strack situācijai uz Civildienesta noteikumu 1.e panta 2. punkta pamata, neskatoties uz Civildienesta noteikumu V pielikuma 4. pantā ietvertajiem ierobežojumiem un uzskatot, ka šī pēdējā norma nereglamentē šajā lietā uzdoto jautājumu.”