ĢENERĀLADVOKĀTA ANTONIO TICANO SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 22. janvārī ( )

Lieta C-42/01

Portugāles Republika

pret

Eiropas Kopienu Komisiju

Kopienas veiktā uzņēmumu koncentrācijas kontrole – Padomes Regulas (EEK) Nr. 4064/89 21. panta 3. punkts – Dalībvalstu aizsargātās likumīgās intereses

1. Šī lieta ir par prasību, ko Portugāles Republika cēlusi atbilstoši EKL 230. pantam – atcelt Komisijas 2000. gada 22. novembrī pieņemto galīgo Lēmumu C (2000) 3543 Final-PT, ko pieņēma atbilstoši Regulas Nr. 4064/89 (Padomes 1989. gada 21. decembra Regula (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli( ), turpmāk tekstā – "Regula par koncentrācijām") 21. pantam. Ar apstrīdēto lēmumu Komisija paziņoja, ka intereses, kas aizsargātas ar diviem Portugāles finanšu ministra pieņemtiem pasākumiem, saskaņā ar kuriem atteica privatizējama uzņēmuma akciju iegādei vajadzīgo atļauju, ir pretrunā Kopienu tiesībām, un pieprasīja Portugāles varas iestādēm atcelt [šos] minētos pasākumus.

I – Atbilstošais tiesiskais regulējums

Kopienu tiesiskais regulējums

2. Lai veicinātu "sistēmas, kas nodrošina to, ka iekšējā tirgū nav izkropļota konkurence", izveidi (EKL 3. panta g) apakšpunkts), ar Regulu Nr. 4064/89 ievieš preventīvu Kopienas mēroga koncentrāciju kontroli( ). Šim nolūkam Regulā par koncentrācijām jo īpaši noteikts, ka minētās darbības [iespējami] īsākā termiņā ir jādara zināmas Komisijai un to veikšanai vajadzīga [skaidri] izteikta vai implicīta Komisijas atļauja( ). Tādējādi tika noteikti īsi un saistoši termiņi, kuros Komisijai ir jānosaka, vai konkrētās darbības ir "saderīgas ar kopējo tirgu", proti, vai tās "nerada vai nenostiprina dominējošu stāvokli, kura rezultātā kopējā tirgus vai ievērojamā tā daļā tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence".( )

3. Šajā sakarā mūs interesējošās Regulas 21. pants nosaka:

"1. Pakļaujoties pārskatīšanai Tiesā, Komisijai vienīgajai ir tiesības pieņemt lēmumus, kas minēti šajā regulā.

2. Neviena dalībvalsts nepiemēro savas konkurences tiesības Kopienas mēroga koncentrācijai.

[..]

3. Neatkarīgi no 1. un 2. punkta, dalībvalstis var veikt attiecīgus pasākumus, lai aizsargātu citas likumīgās intereses, kas nav ņemtas vērā šajā regulā un ir savietojamas ar Kopienu tiesību vispārīgiem principiem un citiem noteikumiem.

Valsts drošību, masu mediju drošību un piesardzības noteikumus uzskata par likumīgām interesēm pirmā apakšpunkta izpratnē.

Par jebkādām citām valsts interesēm attiecīgajai dalībvalstij jāpaziņo Komisijai, un pēc novērtējuma par saderību ar Kopienas likumu vispārīgajiem principiem un citiem noteikumiem, Komisija tos atzīst, pirms drīkst veikt iepriekš minētos pasākumus. Komisija informē attiecīgo dalībvalsti par savu lēmumu viena mēneša laikā pēc paziņošanas."

Valsts tiesiskais regulējums

4. Attiecībā uz atbilstošo valsts tiesisko regulējumu jāmin 1993. gada 15. novembra dekrēts-likums Nr. 380 (turpmāk tekstā – "dekrēts-likums Nr. 380/93")( ), ko pieņēma, piemērojot 1990. gada 5. aprīļa ietvara likumu Nr. 11 par privatizāciju (turpmāk tekstā – "Ietvara likums par privatizāciju vai Likums Nr. 11/90")( ). Šajā tiesvedībā būtiski ir atzīmēt minētā dekrēta 1. pantu, kurā noteikts:

"1. Lai atsevišķa fiziska vai juridiska persona pret atlīdzību vai bez tās varētu iegādāties vairāk nekā 10 % pamatkapitāla akciju ar balsstiesībām vai akciju, kuras, pieskaitot jau iepriekš īpašumā esošās akcijas, pārsniedz šo apjomu uzņēmumos, kuriem ir vairākas privatizācijas kārtas, vajadzīga finanšu ministra iepriekšēja atļauja.

2. Neskarot katra privatizācijas procesa nosacījumus, 1. panta noteikumi ir jāpiemēro tikai akciju iegādei pēc privatizācijas."

II – Faktu un procesa izklāsts

Cimpor [akciju] iegāde

5. Šī lieta radusies Portugāles sabiedrības Secil Companhia Geral de Cal e Cimentos SA (turpmāk tekstā – "Secil") un Šveices sabiedrības Holderbank Financière Glaris (SA) (tupmāk tekstā – "Holderbank") plānotās Portugāles sabiedrības Cimpor-Cimentos de Portugal SGPS (turpmāk tekstā – "Cimpor") akciju iegādes rezultātā. Akciju iegādi bija paredzēts veikt ar Secil pilnībā piederošas Spānijas sabiedrības – Secilpar SL (turpmāk tekstā – "Secilpar") – starpniecību, kā rezultātā Secil un Holderbank šādi sadalītu Cimpor uzņēmējdarbību: pirmā no minētajām [Secil] pārņemtu Cimpor uzņēmējdarbību Spānijā un Ēģiptē, kā arī daļu tās uzņēmējdarbības Brazīlijā, un Holderbank pārņemtu Cimpor uzņēmējdarbību Portugālē, Marokā, Tunisijā un Mozambikā, kā arī uzņēmējdarbības atlikušo daļu Brazīlijā.

6. Plānotās iegādes laikā turpinājās Cimpor – kas ilgu laiku bija pilnībā valstij piederošs uzņēmums – privatizācijas process, kas aizsākās 1994. gadā, sakarā ar ko Portugāles valsts pakāpeniski pārdeva savas daļas (minēto faktu norises laikā Portugāles valstij piederēja 12,7 % akciju) un nodrošināja sabiedrības [akciju] kotēšanu Lisabonas biržā. Tomēr, neskatoties uz šo privatizācijas procesu, sabiedrības statūtu 22. punktā noteiktas īpašas tiesības valstij piederošām akcijām (t. s. "zelta akcijām"), piešķirot Portugāles valdībai veto tiesības attiecībā uz stratēģisku lēmumu pieņemšanu un statūtu grozījumu veikšanu. Saskaņā ar statūtu 7. punktu, neviens cits akcionārs kā tikai valsts vai cita valsts iestāde nevar izmantot balsstiesības, kas pārsniedz 10 % no kopējā balsu skaita.

7. 2000. gada 15. jūnijā Secilpar izteica publisku piedāvājumu atpirkt Cimpor akcijas (turpmāk tekstā – "publiskais akciju atpirkšanas piedāvājums"), uz ko inter alia attiecināja šādus noteikumus: i) piedāvājumu pieņem akcionāri, kam pieder vismaz 67 % pamatkapitāla akciju, ii) tiek atceltas Portugāles valdības īpašās tiesības, iespējams, vienojoties par [akciju] atpirkšanu, un iii) ar akcionāru pilnsapulces lēmumu tiek atcelti statūtu 7. punktā noteiktie balsstiesību izmantošanas ierobežojumi.

Portugāles valsts iestāžu veiktie pasākumi

8. 2000. gada 16. jūnijā – pirms tas tika darīts zināms Komisijai atbilstoši Regulas par koncentrācijām [noteikumiem] (kā redzēsim turpmākajā izklāstā) – par šo darījumu paziņoja Portugāles finanšu ministram nolūkā iegūt dekrēta-likuma Nr. 380/93( ) 1. pantā paredzēto atļauju.

9. Tomēr ar 2000. gada 5. jūlija lēmumu ministrs atteicās piešķirt atļauju, paskaidrojot, ka Portugāles valdība neplāno atteikties no īpašām, sabiedrības statūtos tai paredzētām tiesībām un iestājas pret statūtos noteikto balsstiesību ierobežojumu atcelšanu.

10. 2000. gada 7. jūlijā Secilpar un Holderbank iesniedza finanšu ministram jaunu atļaujas pieprasījumu, kurā tie vairs neuzturēja spēkā šādus publisko akciju atpirkšanas piedāvājuma nosacījumus: i) Portugāles valsts [kā Cimpor akcionāra] īpašo tiesību atcelšana vai ii) valstij piederošas sabiedrības pārdošana ārpus procedūras, kas paredzēta ietvarlikumā par privatizāciju.

11. 2000. gada 11. augustā ministrs atbildēja uz šo pieprasījumu.

12. Savā lēmumā viņš jo īpaši uzsvēra, ka Cimpor [akcionāru] pilnspulce noraidīja priekšlikumu likvidēt balsstiesību izmantošanas ierobežojumus, lai šādi šķietami padarītu [akciju] atpirkšanas piedāvājumu par spēkā neesošu. Pievēršoties būtiskiem aspektiem, ministrs jebkurā gadījumā atteicās piešķirt pieprasīto atļauju, apgalvojot, ka pieteikumu iesniedzēju izvirzītie mērķi ir pretēji privatizācijas mērķiem. Šādas nostājas iemesli bija šādi: i) fakts, ka [akciju] iegāde varētu sekmēt Cimpor aiziešanu no Portugāles kapitāla tirgus, ii) pieteikuma iesniedzēju rūpnieciskais projekts nebija saderīgs ar Portugāles valdības [pieņemto] nozares pārstrukturēšanas stratēģiju; iii) fakts, ka [akciju] iegāde aizkavētu valsts dalības izbeigšanu Cimpor, pastāvot [iespējami] optimāliem ekonomiskiem un finanšu nosacījumiem, un iv) faktu, ka [akciju] iegāde privatizācijas procesa pēdējā posmā radītu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

13. Sekojot ministra negatīvā lēmuma piemēram, tajā pat dienā, 2000. gada 11. augustā, Comissão do Mercado de Valores Mabiliários (Vērtspapīru tirgus komisija) informēja Secilpar par savu lēmumu atcelt publisko akciju atpirkšanas piedāvājumu.

Paziņojums par darījumu Komisijai un Komisijas komentāri par Portugāles [veiktajiem] pasākumiem

14. Pēc tam, kad tas bija darīts zināms finanšu ministram, par plānoto Cimpor [akciju] iegādes projektu tika informēta Komisija atbilstoši Regulas par koncentrāciju [noteikumiem]. 2000. gada 4. jūlija paziņojumu Komisija uzskatīja par nepilnīgu, tāpēc tā uzaicināja puses to papildināt līdz 2000. gada 28. augustam – termiņam, kas vēlāk tika pagarināts līdz 15. septembrim. Ņemot vērā to, ka pieprasītā informācija līdz minētajam datumam netika iesniegta, Komisija nolēma pārtraukt darījuma pārbaudi. Visbeidzot, 2001. gada 11. janvārī paziņojums par koncentrāciju tika atsaukts.

15. Vienlaikus 2000. gada 16. augustā Portugāles finanšu ministra kabineta vadītājs "privātā kārtā" nosūtīja par konkurences politiku atbildīgā komisāra kabineta vadītājam šā paša gada 11. augusta rīkojumu, ar ko Secilpar un Holderbank otrreiz tika atteikts piešķirt Cimpor akciju iegūšanas atļauju, lai iegādātos vairāk nekā 10 % no tās pamatkapitāla [akcijām].

16. Pēc tam par konkurences politiku atbildīgais Komisijas loceklis ar 2000. gada 21. septembra vēstuli informēja Portugāles ministru, ka informācija par [minēto] darījumu ir saņemta un noradīja uz Komisijas šaubām par ministra 2000. gada 5. jūlija un 11. augusta lēmumu saderību ar Regulas par koncentrācijām 21. pantu.

17. Šajā vēstulē jo īpaši tika atzīmēts, ka lēmumi nekādā veidā, šķiet, nav domāti tam, lai aizsargātu kādas no interesēm, kas atzītas par "likumīgām" saskaņā ar Regulas par koncentrācijām 21. panta 3. punktu (valsts drošība, masu mediju daudzveidība un piesardzības noteikumi, turpmāk tekstā – "būtiskas likumīgās intereses"). Tādējādi Komisija nonāca pie secinājuma, ka Portugāles valdība nav izpildījusi savus pienākumus atbilstoši [Regulas] 21. panta 3. punktam, saskaņā ar kuru tai vajadzēja informēt Komisiju par dažādām aizsargātajām sabiedriskām interesēm, lai Komisija varētu novērtēt to saderību ar Kopienu tiesībām, un sagaidīt Komisijas apstiprinājumu.

18. Turklāt Komisija arī precizēja – ja tā ir secinājusi, ka intereses, kas aizsargātas ar 2000. gada 5. jūlija un 11. augusta lēmumiem, faktiski nebija būtiskas likumīgas intereses, tā veiks vajadzīgos pasākumus. Turklāt tā piebilda, ka veiks arī attiecīgus pasākumus gadījumā, ja faktiski aizsargātās intereses (citas, nevis būtiskas likumīgās intereses) izrādītos nesaderīgas ar Kopienu tiesībām. Visbeidzot, Komisija aicināja Portugāles valdību līdz 2000. gada 5. oktobrim sniegt savus apsvērumus par minētajiem jautājumiem.

19. Ar 2000. gada 3. oktobra vēstuli Portugāles finanšu ministrs sniedza atbildi uz Komisijas iebildumiem. Tajā viņš vispirms apstiprināja, ka konkrētajā gadījumā viņš nepiemēroja valsts tiesiskā regulējuma normas par konkurenci, bet gan tikai dekrēta-likuma Nr. 380/93 noteikumus par privatizāciju. Ministrs piebilda, ka Cimpor pēdējais privatizācijas posms tuvojas nobeigumam un ka, tiklīdz tas tiks pabeigts, Portugāles valdībai piešķirtās īpašās tiesības tiks atceltas un dekrēts-likums Nr. 380/93 vairs netiks piemērots.

Apstrīdētais lēmums

20. 2000. gada 22. novembrī Komisija, nebūdama apmierināta ar šo atbildi, pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar ko tā paziņoja, ka "intereses, kas pamato Portugāles finanšu ministra 2000. gada 6. jūlija [patiesībā – 2000. gada 5. jūlija] lēmumu, kā pārformulēts 2000. gada 11. augusta lēmumā, par ko Komisija netika informēta, pretēji Regulas Nr. 4064/89 21. panta 3. punkta noteikumiem, nav saderīgas ar Kopienu tiesību aktiem" (1. pants).( )

21. Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Komisija vispirms atzina, ka minētais darījums paredzēja divas koncentrācijas, kā rezultātā Secil un Holderbank iegūtu tām paredzēto Cimpor uzņēmējdarbību (skatīt šī sprieduma 5. punktu)( ). Komisija izlēma, ka tas ir Kopienas mēroga darījums tādēļ, ka Holderbank paredzētā Cimpor uzņēmējdarbības iegāde atbilda kritērijiem, kas šim nolūkam minēti Regulas Nr. 4064/89( ) 1. panta 2. punktā.

22. Secinot, ka [paziņotais] darījums ietilpst Regulas Nr. 4064/89 piemērošanas jomā, Komisija lēma par to, vai Portugāles 2000. gada 5. jūlija un 11. augusta lēmumi, ar kuriem tika apturēts paziņotais darījums, bija saskaņā ar Regulas par koncentrācijām 21. pantu.

23. Šajā kontekstā Komisija vispirms skaidroja, ka, atbilstoši lēmumu redakcijai, to nolūks bija aizsargāt "akcionāru struktūru attīstību privatizējamās sabiedrībās, lai nostiprinātu to uzņēmējdarbības kapacitāti un valsts ražošanas sistēmas efektivitāti ar Portugāles ekonomikas politikas vadlīnijām saderīgā veidā".( )

24. Noskaidrojusi ar diviem lēmumiem aizsargātās sabiedriskās intereses, Komisija paskaidroja, ka šīs intereses nevar uzskatīt par tādām, kas ietilpst būtisku likumīgo interešu jomā (valsts drošība, masu mediju daudzveidība un piesardzības noteikumi)( ). Atbilstoši Komisijas viedoklim, Portugāles valsts iestādēm nebija attiecīgās pilnvaras, lai apturētu darījumu, neziņojot [Komisijai] par to, kādas citas sabiedriskās intereses tās paredzēja aizsargāt, un nesaņemot Komisijas lēmumu šajā jautājumā. Pamatojoties uz iepriekš minēto, Komisija secināja – "neziņojot Komisijai, Portugāles valdība nav izpildījusi savus pienākumus atbilstoši Regulas Nr. 4064/89 21. pantam"( ).

25. Neskatoties uz to, ka minētais paziņojums netika izdarīts, un faktu, ka Portugāles valsts iestādes, atbildot uz Komisijas [2000. gada] 21. septembra vēstuli, neprecizēja, kādas sabiedriskās intereses tās paredzēja aizsargāt, Komisija uzskatīja, ka tai bija tiesības, [vadoties] pēc lēmumu redakcijas, izdarīt secinājumus par šīm interesēm (ko tā jau izdarīja, lai noteiktu, vai šīs intereses ietilpst vienā no būtisku likumīgu interešu piemērojamības jomām un tādējādi izvērtēt to saderību ar Kopienu tiesībām.( )

26. Secinot, ka šo divu lēmumu pamatā bija interese aizsargāt "akcionāru struktūru attīstību privatizējamās sabiedrībās, lai nostiprinātu to uzņēmējdarbības kapacitāti un valsts ražošanas sistēmas efektivitāti ar Portugāles ekonomikas politikas vadlīnijām saderīgā veidā", Komisija novērtēja šo interešu saderību ar Kopienu tiesībām (vai, precīzāk, to lēmumu [saderību], kas paredzēti šo interešu aizsardzībai) un apstiprināja:

"Abi lēmumi rada ierobežojumus Līgumā paredzētajai brīvībai veikt uzņēmējdarbību un kapitāla aprites brīvībai, un tos nevar uzskatīt par tādiem, ko attaisno Tiesas judikatūrā atzītie sabiedriskās kārtības apsvērumi; jebkurā gadījumā, Portugāles Republika nav sniegusi šāda veida pamatojumus. Otrkārt, vispārīgais princips par vienlīdzīgu attieksmi, pamatojoties uz kuru Portugāles Republika pieņēma tās pirmo lēmumu, pēc būtības nepievieno jaunu elementu, kas būtu atbilstīgs iepriekš minētajiem argumentiem.

Tādējādi, neatkarīgi no fakta, ka Portugāles Republika noteiktajā termiņā nesniedza Komisijai informāciju par sava lēmuma pamatojumu saskaņā ar Regulas [par koncentrācijām] 21. panta 3. punktu, Komisija nevar tos atzīt par likumīgiem"( ).

27. Secinājumos, kas formulēti lēmuma noslēguma punktos, Komisija apgalvo:

"Ir jāsecina, ka Portugāles iestāžu pieņemtie pasākumi attiecībā uz Portugāles finanšu ministra 2000. gada 6. jūlija lēmumu, kas pārformulēts ar 2000. gada 11. augusta lēmumu, nav uzskatāmi par tādiem, kuru mērķis ir aizsargāt likumīgās intereses, kas saderīgas ar vispārīgiem principiem un citiem Kopienu tiesību noteikumiem. Tā rezultātā šie pasākumi ir neatbilstoši Kopienu tiesībām, jo īpaši Regulas Nr. 4064/89 21. pantam.

Portugāles Republikai ir pienākums pieņemt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu atbilstību Kopienu tiesību aktu [prasībām], atceļot iepriekš minētos lēmumus."

Tiesas process

28. Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā reģistrēts 2001. gada 1. februārī, Portugāles valdība apstrīdēja Komisijas lēmumu, prasot to atcelt saskaņā ar EKL 230. pantu. Komisija, protams, apstrīdēja šo pieteikumu, iesniedzot iebildumu rakstu, kam sekoja replikas raksts un atbilde uz repliku. Rakstveida procesa noslēgumā puses sniedza paskaidrojumus 2003. gada 9. septembra tiesas sēdē.

III – Juridiskā analīze

Ievads

29. Pēc tam, kad Portugāles valdība sākotnēji bija uzsvērusi, ka, atceļot Secil un Holderbank paziņojumu, apstrīdētais lēmums ir "spēkā neesošs", tā savā prasības pieteikumā izvirzīja sešus iebildumus pret minēto lēmumu. Tā jo īpaši norāda uz:

i) EKL 253. panta pārkāpumu, jo nepastāv vai trūkst pietiekošas norādes uz apstrīdētā akta tiesisko bāzi;

ii) EKL 253. panta pārkāpumu, jo trūkst atbilstoša pamatojuma valsts pasākumu nesaderībai ar Kopienu tiesībām;

iii) EKL 7. panta un Regulas par koncentrācijām 21. panta 1. punkta un 3. punkta pārkāpumu, jo Komisija nebija tiesīga pieņemt apstrīdēto lēmumu tāpēc, ka Portugāles Republika nesniedza paziņojumu par interesēm, ko tā aizsargā ar valsts pasākumiem;

iv) EKL 220. panta un Regulas par koncentrācijām 21. panta 1. punkta pārkāpumu, jo, pieņemot apstrīdēto lēmumu apstākļos, kad nav sniegts iepriekš minētais paziņojums, Komisija, izvērtējot Portugāles pasākumu likumību, piesavinājās Tiesas kompetenci;

v) samērīguma principa pārkāpumu, jo, pirmkārt, Komisija, veicot vērtējumu, nav aprobežojusies tikai ar Kopienas mēroga koncentrāciju, proti, Holderbank/Cimpor, un, otrkārt, neskatoties uz pušu bezdarbību, tā nav pārtraukusi procedūru;

vi) procesuālo noteikumu un EKL 226. panta pārkāpumu, jo, neskatoties uz Portugāles valsts iestāžu paziņojuma trūkumu, Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu tā vietā, lai celtu prasību par pienākumu neizpildi.

30. Acīmredzams, ka trīs no [izvirzītajiem] prasības pamatiem (trešais, ceturtais un sestais) attiecas uz Komisijas kompetenci pieņemt apstrīdēto lēmumu situācijā, kurā Portugāles Republika nesniedz informāciju par interesēm, kuras tā vēlas aizsargāt, turpretim pārējie pamati attiecas uz lēmuma formas un satura nepilnībām. Nodrošinot skaidru un loģisku izklāstu, pēc nelielas diskusijas par apgalvoto apstrīdētā lēmuma spēkā neesamību, iesākumā jāpārbauda iebildumi par Komisijas kompetences trūkumu un pēc tam jāizskata iebildumi saistībā ar nepilnībām lēmuma formā un saturā.

Ievada apsvērums par apstrīdētā lēmuma "spēkā neesamību"

31. Portugāles valdība sākotnēji apgalvo, ka apstrīdēto lēmumu pieņēma tā procesa ietvaros, kas aizsākās ar paziņojumu Komisijai par Secil/Holderbank/Cimpor koncentrācijas projektu. Ņemot vērā to, ka pēc tam, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, minētais paziņojums tika atcelts (skat. iepriekš 14. punktu), Portugāles valdība uzskata, ka lēmums ir "spēkā neesošs". Šī ievada apsvēruma [izteikšanas] iemesli tomēr nav skaidri, ņemot vērā to, ka prasības pieteikumā minētajos apsvērumos, ar ko Tiesu lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, uz to nav nekādas atsauces.

32. Neuzskatu par vajadzīgu sīkāk iztirzāt šo jautājumu. Tā vietā izteikšu vien apgalvojumu – ja [minētais apsvērums] izteikts, lai atbalstītu prasību par lēmuma atcelšanu, tas acīmredzami nav būtisks. Tādējādi, kā Komisija to pamatoti norādīja, no iedibinātās judikatūras izriet, ka "prasības ietvaros par tiesību akta atcelšanu saskaņā ar Līguma 173. pantu [šobrīd – EKL 230. pants] Kopienas tiesību akta likumība jāizvērtē, pamatojoties uz tā pieņemšanas brīdī spēkā esošo faktu un tiesību kopumu"( ). Tādējādi šī paziņojuma atcelšana pēc tam, kad pieņemts apstrīdētais lēmums, neietekmē lēmuma likumību.

33. Jāpiebilst, ka konkrēto apsvērumu nevarētu aplūkot savādāk pat tad, ja Portugāles valdība vēlētos ieteikt Tiesai nospriest, ka šai prasībai trūkst prasības priekšmeta, ciktāl, pat pirms tās celšanas, apstrīdētais lēmums bija "spēkā neesošs". Tādējādi ir skaidrs, ka Secil un Holderbank paziņojuma atcelšana nevarēja ietekmēt ne apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ne tā apturēšanu un tādējādi lēmums joprojām ir spēkā un veido Portugāles valdības celtās prasības priekšmetu.

Par pamatiem saistībā ar Komisijas kompetenci pieņemt apstrīdēto lēmumu gadījumā, ja Portugāles Republika nav sniegusi iepriekšēju paziņojumu

Lietas dalībnieku argumenti

34. Kā jau minēts iepriekš, Portugāles valdība tās trešajā, ceturtajā un sestajā pamatā, kurus izvērtēšu kopumā, pēc būtības norāda, ka Komisija nebija tiesīga pieņemt apstrīdēto lēmumu, jo Portugāles iestādes nesniedza paziņojumu par interesēm, kas bija aizsargātas ar 2000. gada 5. jūlija un 11. augusta lēmumiem.

35. Šajā sakarā Portugāles valdība atzīst, ka attiecīgie lēmumi neparedzēja nevienu būtisku likumīgu interešu aizsardzību un tāpēc, atbilstoši Regulas par koncentrāciju 21. panta 3. punkta trešajai daļai, tai vajadzēja sniegt Komisijai paziņojumu par dažādām aizsargājamām sabiedriskām interesēm un sagaidīt apstiprinājumu no Kopienas iestādēm. Turklāt tā atzīst, ka gadījumā, ja šāds paziņojums netiek sniegts, iepriekš minētā regulas norma nepiešķir Komisijai tiesības lemt par to, vai aizsargājamās intereses ir saderīgas ar Kopienu tiesībām.

36. Portugāles valdība turpinājumā uzsver – šo apgalvojumu apstiprina attiecīgās normas burtiskā nozīme, saskaņā ar kuru šādā situācijā Komisija nevar būt pārliecināta par attiecīgās dalībvalsts faktiski aizsargātām interesēm un šī iemesla dēļ tā var pieņemt lēmumus par interesēm, kas patiesībā nav konkrēto valsts pasākumu pamatā.

37. Tostarp, pretēji Komisijas apgalvojumam, nevar piekrist šai argumentācijai par Regulas 21. panta 3. punkta trešās daļas lietderīgās iedarbības nodrošināšanu. Tādējādi, atbilstoši Portugāles Republikas teiktajam, lai nodrošinātu Kopienas kontroli pār valsts pasākumu likumību, nav jāpastāv uz to, ka jāpiemēro konkrētās normas redakcija, jo tādu pašu rezultātu var panākt, ceļot prasību par pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam.

38. Atbilstoši Portugāles Republikas teiktajam, tieši šajā procesā Komisijai vajadzēja vērsties Tiesā, nododot tai izskatīt [šo] lietu, nevis pieņemt lēmumu, trūkstot nosacījumiem, kas ļauj tai īstenot savu kompetenci. Tātad, neizvēloties šo piemērotāko procesuālo ceļu, atbildētāja iestāde, no vienas puses, piesavinājās Tiesas kompetenci atbilstoši EKL 220. pantam un Regulas par koncentrācijām( ) 21. panta 1. punktam un, no otras puses, pārkāpa EKL 226. pantu un pieļāva procesa ļaunprātīgu izmantošanu.

39. Attiecībā uz pirmo iebildumu prasītāja piebilst, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu par dekrēta-likuma Nr. 380/93 mērķu saderību ar Kopienu tiesībām, tas, pēc būtības, apsteidz spriedumu [jautājumā] par Portugāles tiesiskā regulējuma par privatizāciju likumību (lieta C-367/98)( ), ko atbilstoši EKL 226. pantam Tiesu jau lūdza sniegt. Attiecībā par procesa ļaunprātīgu izmantošanu Portugāles valdība izvirza jautājumu par to, vai patiesībā Komisija nav pieņēmusi apstrīdēto lēmumu ar vienu vienīgu mērķi – padarīt savu viedokli par dominējošu attiecībā pret kompetenci, kas tai piešķirta atbilstoši Regulas Nr. 4064/89 21. pantam.

40. Komisija, savukārt, vispirms norāda: i) Portugāles valdība atzina, ka ar 2000. gada 5. jūlija un 11. augusta lēmumiem nebija paredzēts aizsargāt nekādas būtiskas likumīgas intereses un ii) [minētā] valdība neziņoja Komisijai par citām sabiedriskām interesēm, ko tā paredzēja aizsargāt, pat ne pēc tam, kad Komisija to aicināja sniegt apsvērumus šajā jautājumā.

41. Komisija tāpat apgalvo, ka gadījumos, kad valsts pasākumi aizsargā citas, nevis būtiskas likumīgas intereses, atbilstoši Regulas par koncentrācijām 21. panta 1. punkta trešajai daļai, tai ir tiesības lemt par šo interešu saderību ar Kopienu tiesībām neatkarīgi no tā, vai attiecīgā dalībvalsts Komisijai par to ir vai nav paziņojusi.

42. Komisija piebilst, ka citādi šim noteikumam nebūtu lietderīgas iedarbības un tas nepamatoti piešķirtu priekšrocību dalībvalstīm, kas nav izpildījušas savu pienākumu, ja tās kompetenci ierobežotu atkarībā no tā, vai attiecīgā dalībvalsts ir sniegusi paziņojumu. Turklāt šāds risinājums acīmredzami ir pretrunā Regulas Nr. 4064/89 mērķim, proti, ieviest Kopienas mēroga koncentrāciju kontroles sistēmu, kas balstīta uz "integrētas pieejas" principu.

43. Attiecībā uz iebildumu, ar ko Komisijai tiek pārmests, ka tā apsteigusi Tiesas spriedumu lietā C-367/98, Komisija norāda, ka ar apstrīdēto lēmumu netiek apšaubīts, ka Portugāles tiesiskais regulējums un jo īpaši likums Nr. 11/90 un dekrēts-likums Nr. 380/93 jautājumā par privatizāciju ir saderīgi ar Kopienu tiesībām, bet gan intereses, kuras pamato pasākumus, ar ko Portugāles finanšu ministrs ir atteicies piešķirt atļauju Cimpor akciju iegādei.

Vērtējums

44. Attiecībā uz konkrētā pamata vērtējumu vispirms ir jāatgādina, kā Tiesa to nesen ir atzīmējusi, ka "Regula par koncentrācijām ir balstīta uz principu par precīzu kompetences sadali starp valsts un Kopienas kontroles iestādēm". Atbilstoši šim principam, "koncentrācija, kas nav paredzēta [..] regulā, principā ietilpst dalībvalstu jurisdikcijā", kur "Komisija vienīgā ir kompetenta pieņemt visus vajadzīgos lēmumus par koncentrāciju Kopienas mērogā"( ).

45. Minētais kompetences sadalījuma princips ir skaidri formulēts Regulas Nr. 4064/89 21. panta 1. un 2. punktā, nosakot, ka [pakļaujoties pārskatīšanai Tiesā] Komisijai vienīgajai ir tiesības pieņemt lēmumus, kas minēti šajā regulā (1. punkts), un precizē, ka [neviena] dalībvalsts nepiemēro savas konkurences tiesības Kopienas mēroga koncentrācijai (2. punkts).

46. Neskatoties uz šiem noteikumiem, kā jau redzējām, šī panta 3. punktā noteikts, ka dalībvalstis var veikt attiecīgus pasākumus, lai aizsargātu citas likumīgās intereses, kas nav ņemtas vērā šajā regulā un ir savietojamas ar Kopienu tiesību [vispārīgajiem principiem un citiem noteikumiem] (pirmā daļa), īpaši norādot, kuras ir būtiskas likumīgas intereses (otrā daļa), pieprasot, lai dalībvalsts paziņo Komisijai par jebkurām citām valsts interesēm, un pieprasot, lai Komisija informē attiecīgo dalībvalsti par savu lēmumu viena mēneša laikā (trešā daļa).

47. Kā jau [iepriekš] minēju, konkrētais pamats balstīts uz šo [Regulas par koncentrāciju 21. panta 3. punkta] trešo daļu. Tādējādi, saskaņā ar prasītāja teikto, no šī noteikuma izriet, ka gadījumā, kad netika darītas zināmas intereses, kas aizsargātas ar 2000. gada 5. jūlija un 11. augusta lēmumiem, Komisija nevarēja pieņemt lēmumu par minēto interešu saderību ar Kopienu tiesībām.

48. Šķiet, ka šis pamats tomēr ir balstīts uz formālu pieeju konkrētajam noteikumam, nevis uz tā saturu, mērķi un būtības izpratni.

49. Tādējādi ir jāatgādina, ka šī noteikuma mērķis tiesiskās drošības un iesaistīto uzņēmumu interešu dēļ( ) ir – nodrošināt ātru un efektīvu Komisijas kontroli pār Kopienu tiesību saderību ar valsts pasākumu par koncentrācijām Kopienas mērogā aizsargātām interesēm (kas nav būtiskas likumīgas intereses).( )

50. Minētā iemesla dēļ ar šo noteikumu, pirmkārt, tiek pieprasīts, lai dalībvalstis sniegtu Komisijai iepriekšēju paziņojumu par plānotām aizsargājamām interesēm (kas ir citas, nevis būtiskas likumīgas intereses), un, otrkārt, Komisijai tiek piešķirts īss termiņš (viens mēnesis), lai pieņemtu lēmumu par šo interešu saderību ar Kopienu tiesībām. Tas ir saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 mērķi nodrošināt "koncentrāciju kontroli tādos termiņos, kas vienlaikus ir saderīgi ar labas pārvaldības, kā arī ar uzņēmējdarbības interešu prasībām"( ).

51. Tomēr acīmredzami skaidri izteikto [Kopienas] likumdevēja gribu nodrošināt ātru un efektīvu Komisijas kontroli ir grūti savienot ar prasītāja apgalvojumu, saskaņā ar kuru gadījumā, ja attiecīgā dalībvalsts nav sniegusi paziņojumu, šī iestāde nav tiesīga lemt par aizsargāto interešu saderību ar Kopienu tiesībām, bet var tikai celt prasību par pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam. Šādā gadījumā, ņemot vērā vajadzību ievērot procesuālos termiņus, būtu neiespējami īsā termiņā saņemt Kopienas lēmumu Regulā Nr. 4064/89 noteikto "tiesiskās drošības iemeslu un attiecīgo uzņēmumu interešu dēļ" un pastāvētu risks, ka Tiesas spriedumu pasludinās pēc tam, kad valsts pasākumi būs nodarījuši neatgriezenisku kaitējumu Kopienas mēroga koncentrāciju darījumam.

52. No otras puses, kā Komisija to pamatoti norādīja, Portugāles Republikas apgalvojuma rezultātā konkrētais noteikums zaudētu iedarbību, jo tādējādi dalībvalstis varētu bez grūtībām izvairīties no tajā noteiktās kontroles, vienkārši nesniedzot paziņojumu par interesēm, kas aizsargātas ar to [pieņemtajiem] pasākumiem. Tādējādi turpmākas un paradoksālas sekas būtu tādas, ka Komisijai būtu tiesības īstenot ātru un efektīvu rīcību, kas vērsta pret dalībvalstīm, kuras ievēro paziņojuma sniegšanas pienākumu, apturot konkrēto pasākumu pieņemšanu tajā pat laikā, kad attiecībā uz pārkāpējām dalībvalstīm tai nebūtu tiesības analoģiski rīkoties. Citiem vārdiem runājot, dalībvalstis to nelikumīgas rīcības rezultātā iegūtu priekšrocību, kas būtu acīmredzami pretrunā principam nemo auditur propriam turpitudinem allegans.( )

53. Komisijas izvirzītā interpretācija, saskaņā ar kuru tā var pieņemt lēmumu par dalībvalstu aizsargāto interešu (citu, nevis būtisku likumīgu interešu) saderību ar Kopienu tiesībām pat tad, ja tai nav paziņots par šīm interesēm, man šķiet, vairāk ir vērsta uz to, lai nodrošinātu atbilstību īpašajai koncentrāciju kontroles sistēmai, kas ieviesta ar Regulu Nr. 4064/89, un konkrētā noteikuma loģiskam pamatojumam.

54. Tādējādi, raugoties no šī viedokļa attiecībā uz konkrēto noteikumu, šķiet, piemērotāk ir secināt, ka tas attiecas uz lēmumiem, kuri pieņemti pēc dalībvalstu paziņojuma, tāpēc, ka tiek prezumēts, ka dalībvalstīm uzliktais pienākums sniegt paziņojumu, ir izpildīts. Tādējādi, šķiet, ir mazāk ticams, ka Regula par koncentrācijām pakļauj Komisijas kompetenci dalībvalstu labajai gribai un, vēl jo mazāk, ka tā paredz sniegt priekšrocību tām valstīm, kuras izvairās no pienākuma sniegt paziņojumu.

55. Portugāles valdība pamatoti norāda uz to, ka gadījumā, ja dalībvalsts nesniedz paziņojumu, Komisijas uzdevums kļūst neskaidrāks un sarežģītāks, ciktāl tas rada grūtības noteikt ar valsts pasākumiem aizsargātās intereses. Tomēr vēlos norādīt – lai pārvarētu šāda veida grūtības, Komisija vienmēr var izmantot iespēju pieprasīt no attiecīgās dalībvalsts informāciju, ko arī tā šajā gadījumā darīja. Ja dalībvalstis turpina atteikties sniegt pieprasīto informāciju, nekavējoties var uzskatīt, ka Komisijai ir tiesības ieņemt nostāju – analoģiski kā situācijā, piemēram, ar valsts atbalstu( ) – pieņemt lēmumu, kas balstīts tikai uz to informāciju, kas ir Komisijas rīcībā.

56. Tādējādi, noskaidrojot to, ka Komisija var pieņemt lēmumu par dalībvalstu aizsargāto interešu (citu, nevis būtisku likumīgu interešu) saderību ar Kopienu tiesībām pat tad, ja tai nav paziņots par šīm interesēm, var secināt, ka šāda lēmuma pieņemšana neietver ne ar EKL 226. pantu Tiesai piešķirtās kompetences piesavināšanos, ne procesuālu pārkāpumu.

57. Izvērtējot iepriekš minētos apsvērumus, šie konkrētie pamati ir jānoraida.

Par EKL 253. panta pārkāpumu sakarā ar to, ka trūkst tiesību akta juridiskā pamatojuma vai šis pamatojums ir nepilnīgs

58. Portugāles valdība ar sava prasības pieteikuma pirmo pamatu pārmet apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkumu, balstoties uz to, ka nav sniegts minētā akta juridiskais pamatojums vai, ka tas ir nepilnīgs. Vēl jo vairāk - tā norāda, ka lēmuma nosaukumā un preambulas apsvērumos Komisija ir vispārīgi atsaukusies uz Regulas par koncentrācijām 21. panta noteikumiem, tomēr neprecizējot, kā to vajadzēja darīt, ka tās kompetence balstīta uz šīs [Regulas] 21. panta 3. punkta trešo daļu.

59. Tomēr piekrītu Komisijas [viedoklim], saskaņā ar kuru no lēmuma redakcijas skaidri izriet, ka to pieņēma atbilstoši Regulas par koncentrācijām 21. panta 3. punkta trešajai daļai. Tādējādi man šķiet, ka, raugoties no šī viedokļa, lēmuma pamatojums sasniedz "mērķi – ļaut Tiesai īstenot kontroli pār lēmuma likumību un sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu informāciju, lai tā varētu izvērtēt, vai lēmums ir pamatots, vai arī tam piemīt trūkums, kas ļauj apstrīdēt tā likumību".( )

60. Vēlos piebilst, ka šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma pamatojums ļāva Portugāles valdībai saprast, ar kādiem noteikumiem Komisija pamatoja savu kompetenci un, kā jau redzējām iepriekš, apstrīdēt šīs kompetences īstenošanu Tiesā.

61. Tādējādi uzskatu, ka arī šis pamats ir jānoraida.

Par EKL 253. panta pārkāpumu, jo pamatojums valsts pasākumu nesaderībai ar Kopienas tiesībām ir nepilnīgs

62. Formulējot otro pamatu, Portugāles Republika norāda uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma trūkumu, jo valsts pasākumu nesaderība ar Kopienu tiesībām nav pamatota vai ir nepietiekami pamatota.

63. Jo īpaši Portugāles valdība apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir aprobežojusies tikai ar to, ka noteikusi ar 2000. gada 5. jūlija un 11. augusta lēmumiem aizsargātās intereses, nolemjot, ka šīs intereses neietilpst nevienā no būtisku likumīgo interešu jomām un, lakoniski izvērtējot, ka [šie] divi pasākumi ietvēra neattaisnotus šķēršļus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un kapitāla brīvai apritei. Saskaņā ar Portugāles Republikas viedokli, šis pamatojums ir visādā ziņā nepietiekams, jo tas neietver nekādu īpašu un būtisku ar valsts pasākumiem aizsargāto interešu novērtējumu, kas pamatots ar faktu un tiesību elementu kopumu Kopienas atbilstīgā tiesiskā regulējuma ietvaros.

64. Nolūkā atspoguļot minētā pamatojuma nepietiekamo raksturu Portugāles valdība plaši analizē savas valsts tiesisko regulējumu jautājumā par privatizāciju un jo īpaši attiecībā uz sistēmu iepriekšējas atļaujas piešķiršanai saskaņā ar dekrēta-likuma Nr. 380/93 1. pantu, skaidrojot iemeslus, kāpēc, no tās viedokļa raugoties, sistēma nav nesaderīga ar Kopienu tiesību normām attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un kapitāla brīvu apriti.

65. Atbildot uz šiem iebildumiem, Komisija lakoniski atzīmē, ka lēmums ietver to interešu analīzi, kas ir strīdīgo valsts pasākumu pamatā, kā arī norāda iemeslus, kāpēc tās nav minētas būtisku likumīgu interešu vidū un kāpēc tās nevar uzskatīt par saderīgām ar Kopienu tiesībām.

66. Man, savukārt, jāpiebilst, ka Komisija, pēc tam, kad noteica ar valsts pasākumiem aizsargātās intereses un attiecīgi izslēdza iespēju, ka tās varētu attiecināt uz būtisku likumīgu interešu jomu, sniedza ārkārtīgi īsu iemeslu izklāstu par šo interešu nesaderību ar Kopienu tiesībām. Ņemot vērā šīs lietas sarežģīto raksturu, uzskatu, ka būtu vēlams plašāks un izsmeļošāks iemeslu izklāsts minētā jautājuma sakarā.

67. Lai arī ārkārtīgi īss, šis iemeslu izklāsts tomēr ļauj izprast atkāpes, uz kurām Komisija ir balstījusi savu argumentāciju. Tādējādi no apstrīdētā lēmuma 58. punkta izriet – Komisija uzskatīja, ka "[Portugāles finanšu ministra] divi lēmumi ietver šķēršļus uzņēmējdarbības brīvībai un kapitāla brīvai apritei", ka tos "neattaisnoja [Eiropas] Kopienu Tiesas judikatūrā atzīti sabiedriskās kārtības iemesli" un ka "jebkurā gadījumā Portugāles valdība neizvirzīja šāda veida iemeslus", un ka "vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips, pamatojoties uz kuru Portugāles valdība pieņēma savu pirmo lēmumu, nepiešķir nekādu nozīmi iepriekš minētajiem argumentiem".( )

68. Tādējādi uzskatu, ka sniegtie iemesli atbilst judikatūrā noteiktajām minimālajām prasībām (skat. iepriekš 59. punktu), jo īpaši, ja pieņem, ka, no vienas puses, Portugāles iestādes nav sniegušas Komisijai nekādu informāciju par saderību ar Kopienu tiesībām un ar tās pasākumiem aizsargātām interesēm, pat ne atbildot uz 2000. gada 21. septembra vēstuli, un, no otras puses, ka apstrīdēto lēmumu pieņēma apstākļos, kas bija labi zināmi Portugāles valdībai, jo iepriekš minētās lietas C-367/98 ietvaros, kurā celta prasība par pienākumu neizpildi, Komisija vairākkārt informēja Portugāles valdību par to, ka dekrēta-likuma Nr. 380/93 1. pantā paredzētā sistēma iepriekšējas atļaujas piešķiršanai nebija saderīga ar Kopienas noteikumiem par brīvību veikt uzņēmējdarbību un kapitāla brīvu apriti.( )

69. Tādējādi uzskatu, ka šis pamats arī ir jānoraida.

Par samērīguma principa pārkāpumu

70. Visbeidzot, formulējot piekto pamatu, Portugāles valdība izvirza divus iebildumus par samērīguma principa neievērošanu, jo īpaši pārmetot Komisijai: i) ka tā nav ierobežojusi savu vērtējumu Kopienas mēroga koncentrāciju līmenī un ii) nav pārtraukusi procedūru, neskatoties uz pušu bezdarbību.

71. Attiecībā uz pirmo iebildumu Portugāles valdība apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma izriet – paziņotais darījums varēja radīt divas koncentrācijas (Secil/Cimpor un Holderbank/Cimpor) un ka tikai Holderbank/Cimpor būtu Kopienas mēroga koncentrācija un tādējādi ietilptu Regulas Nr. 4064/89 piemērošanas jomā (skat. iepriekš 21. punktu). Līdz ar to, lai nodrošinātu saderību ar Kopienu tiesībām, Komisija, izdodot rīkojumu par divu apstrīdēto Portugāles pasākumu pilnīgu atcelšanu, nevis tikai daļā par Holderbank/Cimpor koncentrāciju, ir rīkojusies vairāk, kā bija nepieciešams, un, attiecīgi, ir pārkāpusi samērīguma principu.

72. Tomēr piekrītu Komisijas viedoklim, saskaņā ar kuru tā savu iejaukšanos nevarēja aprobežot tikai ar noteiktu Holderbank veiktu Cimpor akciju iegādi (kas ir Kopienas mēroga koncentrācija), jo apstrīdētie valsts pasākumi kopīgi un nedalāmi attiecas uz abām koncentrācijām. Kā jau iepriekš redzējām, šie pasākumi neietekmē katru koncentrāciju atsevišķi, bet gan aptur Secilpar izteikto Cimpor akciju atpirkšanas piedāvājumu, tādējādi jau sākotnēji novēršot uzņēmuma iegādi un, attiecīgi, tā uzņēmējdarbības sadalīšanu starp Secil un Holderbank. Tātad, tikai izdodot rīkojumu par pilnīgu pasākumu atcelšanu, varēja novērst Portugāles valdības pretlikumīgo iebildumu par Kopienas mēroga koncentrāciju.

73. Attiecībā uz otro iebildumu Portugāles valdība savukārt norāda, ka neilgi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Komisija pārtrauca procedūru attiecībā uz paziņoto darbību, jo attiecīgie uzņēmumi nesniedza tai pieprasīto informāciju, lai papildinātu paziņojumu, ko tā uzskatīja par nepilnīgu (skat. iepriekš 14. punktu). Pieņemot, ka to pušu bezdarbība, kurām vajadzēja sniegt paziņojumu, varēja liecināt par to, ka procedūra ir izbeigta, Portugāles Republika apgalvoja, ka Komisijai vajadzēja izrādīt vēl lielāku rūpību tā vietā, lai rīkotos noteikti un neatgriezeniski, atceļot apstrīdētos valsts pasākumus.

74. Arī šajā jautājumā mani vairāk pārliecina Komisijas aizstāvīb[ai izmantotā] argumentācija, saskaņā ar kuru tā vairākkārt atkārto, ka Portugāles valdība nav sniegusi skaidrojumu tam, kāpēc, pastāvot īpašiem lietas apstākļiem, pušu bezdarbība tai ļāvusi domāt, ka procedūru apturēs. Tieši pretēji – man šķiet, ka Komisijai bija tiesības secināt, ka pušu bezdarbība acīmredzami bija kaut kādā mērā saistīta ar apstrīdēto pasākumu pieņemšanu, un tādējādi uzskatīt, ka tās iejaukšanās bija īpaši svarīga un neatliekama.

75. Tādējādi uzskatu, ka arī šis pamats ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem

76. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir iesniegusi prasību par tiesāšanās izdevumu atlīdzību un tāpēc, ņemot vērā manus secinājumus saistībā ar lietas iznākumu, uzskatu, ka Komisijas prasība ir jāapmierina.

IV – Secinājums

77. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai atzīt, ka:

"1) prasība ir jānoraida;

2) Portugāles Republikai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus."