ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
94.

Visbeidzot, attiecībā uz jauktu izmantošanu atskaitāmā daļa ir jānosaka saskaņā ar galvenā uzņēmuma dalībvalstī piemērojamajiem noteikumiem, ar to saprotot, ka daļa no darījumiem, kas rada atskaitīšanas tiesības, nozīmē, ka PVN ir atskaitāms tikai tad, ja šie darījumi radītu atskaitīšanas tiesības arī dalībvalstī, kurā ir reģistrēta filiāle. Šajā ziņā attiecībā uz šīs atskaitāmās daļas aprēķināšanu norādīšu, ka Francijas valdības un Komisijas nostāja atšķiras. Francijas valdība atskaitāmajā daļā, kas piemērojama filiālei, ierosina iekļaut tās apgrozījumu, kas gūts ar tās klientiem, lai, no vienas puses, nodrošinātu, ka tiek noteikta tikai viena atskaitāmā daļa “visiem darījumiem, ko veic nodokļa maksātājs” atbilstoši Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta otrajai daļai un 173. panta 1. punkta otrajai daļai, kā arī Direktīvai 2006/112, un, no otras puses, izvairītos no atskaitāmās daļas īpatsvara aizlieguma pārkāpšanas saskaņā ar ģeogrāfiskajiem apgabaliem; šis aizliegums izriet no 2013. gada 12. septembra sprieduma Le Crédit Lyonnais (C‑388/11, EU:C:2013:541) 53. punkta. Komisija turpretī izslēdz, ka varētu tikt ņemts vērā apgrozījums, ko Francijas filiāle ir īstenojusi ar trešajām pusēm, jo tas neattiecoties uz darījumiem, kurus slēdz tikai un vienīgi Londonas galvenais uzņēmums.
17.

Šajā ziņā viņš norāda, ka uz periodu, par kuru viņa lūgums ticis noraidīts, laikā no 2010. gada 1. aprīļa līdz 30. aprīlim attiecas Regula Nr. 1408/71 un laikā no 2010. gada 1. maija līdz 2013. gada 31. janvārim – Regula Nr. 883/2004. Turklāt E. Bogatu izvirza argumentu, saskaņā ar kuru no Regulas Nr. 1408/71 73. panta, lasot to kopā ar šīs regulas 1. panta a) punkta i) apakšpunktu, izriet, ka jebkurai personai, uz kuru attiecas kādas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, kas piemērojama darba ņēmējiem, ir tiesības par ģimenes locekļiem, kuri dzīvo kādā citā dalībvalstī, uz ģimenes pabalstiem, tā, it kā viņi dzīvotu šajā pirmajā dalībvalstī. Viņš arī, ņemot vērā Tiesas spriedumus Dodl un Oberhollenzer (spriedums, 2005. gada 7. jūnijs, C‑543/03, EU:C:2005:364) un Borger (spriedums, 2011. gada 10. marts, C‑516/09, EU:C:2011:136), precizē, ka šīs tiesības izriet no tā fakta vien, ka attiecīgā persona ir apdrošināta, un ka līdz ar to tās pastāv arī tad, ja šī persona vairs neveic darbību nodarbinātas personas statusā brīdī, kad tā iesniedz pieteikumu par ģimenes pabalstu, un pat ja šajā brīdī tai netiek izmaksāta apdrošināšana.
11.

6. pantā ir noteikts: “1. Apstrāde ir likumīga tikai tādā apmērā un tikai tad, ja ir piemērojams vismaz viens no turpmāk minētajiem pamatojumiem: a) datu subjekts ir devis piekrišanu savu personas datu apstrādei vienam vai vairākiem konkrētiem nolūkiem; [..] c) apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uz pārzini attiecināmu juridisku pienākumu; [..] e) apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras; [..] 2. Dalībvalstis var paturēt spēkā vai ieviest konkrētākus noteikumus, lai šīs regulas noteikumu piemērošanu pielāgotu attiecībā uz apstrādi, ko veic, lai ievērotu 1. punkta c) un e) apakšpunktu, nosakot precīzāk konkrētas prasības apstrādei un citus pasākumus, ar ko nodrošina likumīgu un godprātīgu apstrādi, tostarp citās konkrētās apstrādes situācijās, kas paredzētas IX nodaļā. 3. Šā panta 1. punkta c) un e) apakšpunktā minēto apstrādes pamatu nosaka ar: a) Savienības tiesību aktiem vai b) dalībvalsts tiesību aktiem, kas piemērojami pārzinim. Apstrādes nolūku nosaka minētajā juridiskajā pamatā vai – attiecībā uz 1. punkta e) apakšpunktā minēto apstrādi – tas ir vajadzīgs, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras. [..] Savienības vai dalībvalsts tiesību akti atbilst sabiedrības interešu mērķim un ir samērīgi ar izvirzīto leģitīmo mērķi. 4. Ja apstrāde citā nolūkā nekā tajā, kādā personas dati tika vākti, nav balstīta uz datu subjekta piekrišanu vai uz Savienības vai dalībvalsts tiesību aktiem, kas demokrātiskā sabiedrībā ir vajadzīgs un samērīgs pasākums, lai aizsargātu 23. panta 1. punktā minētos mērķus, pārzinis, lai pārliecinātos, vai apstrāde citā nolūkā ir savietojama ar nolūku, kādā personas dati sākotnēji tika vākti, cita starpā ņem vērā: a) jebkuru saikni starp nolūkiem, kādos personas dati ir vākti, un paredzētās turpmākās apstrādes nolūkiem; b) kontekstu, kādā personas dati ir vākti, jo īpaši saistībā ar datu subjektu un pārziņa attiecībām; c) personas datu raksturu, jo īpaši to, vai ir apstrādātas īpašas personas datu kategorijas, ievērojot 9. pantu, vai to, vai ir apstrādāti personas dati, kas attiecas uz sodāmību un pārkāpumiem, ievērojot 10. pantu; d) paredzētās turpmākās apstrādes iespējamās sekas datu subjektiem; e) atbilstošu garantiju esamību, kas var ietvert šifrēšanu vai pseidonimizāciju.”
8.

8. pantā ir paredzēts: “[..] 2. Neskarot 3. punktu, pakalpojumu valsts līgumu piešķiršana pārvadājumiem pa dzelzceļu un autoceļiem atbilst 5. panta prasībām no 2019. gada 3. decembra. Šajā pārejas laikā dalībvalstis veic pasākumus, lai pakāpeniski izpildītu 5. panta prasības nolūkā novērst nopietnas strukturālas problēmas, jo īpaši attiecībā uz transporta jaudu. Sešos mēnešos pēc pārejas laika pirmās puses beigām dalībvalstis sniedz Komisijai progresa ziņojumu, īpaši norādot, kā īsteno pakalpojumu valsts līgumu pakāpenisku piešķiršanu saskaņā ar 5. pantu. Pamatojoties uz dalībvalstu progresa ziņojumiem, Komisija var ierosināt attiecīgus dalībvalstīm adresētus pasākumus. 3. Piemērojot 2. punktu, neņem vērā pakalpojumu valsts līgumus, kas saskaņā ar Kopienas un valsts tiesību aktiem piešķirti: a) pirms 2000. gada 26. jūlija saskaņā ar taisnīgu konkursa procedūru; b) pirms 2000. gada 26. jūlija saskaņā ar procedūru, kas nav taisnīga konkursa procedūra; c) no 2000. gada 26. jūlija un pirms 2009. gada 3. decembra saskaņā ar taisnīgu konkursa procedūru; d) no 2000. gada 26. jūlija un pirms 2009. gada 3. decembra saskaņā ar procedūru, kas nav taisnīga konkursa procedūra. Līgumi, kas minēti a) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām. Līgumi, kas minēti b) un c) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, bet ne ilgāk par 30 gadiem. Līgumi, kas minēti d) apakšpunktā, var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, ja vien tie ir termiņa līgumi un ja to termiņi ir salīdzināmi ar 4. pantā paredzētajiem termiņiem. Pakalpojumu valsts līgumi var palikt spēkā līdz to darbības termiņa beigām, ja to pārtraukšana radītu nesamērīgas juridiskas vai ekonomiskas sekas un ja Komisija ir devusi atļauju. [..]”
56.

Vispirmām kārtām uz to nenorāda nedz Direktīvas 2006/112 316. panta 1. punkta b) apakšpunkta, nedz tās 322. panta b) punkta formulējums. Atgādinu, ka pirmajā noteikumā ir runa par mākslas darbiem, “ko tirgotājam, kas ir nodokļa maksātājs, piegādājuši darbu autori vai autoru tiesību mantinieki”. Tātad runa ir par mākslas darbu piegādi bez jebkādiem papildu nosacījumiem. Turpretī, kad Direktīvā 2006/112 tiek izmantots piegādes jēdziens, tas aptver gan piegādi vienas dalībvalsts teritorijā, gan piegādi Kopienas iekšienē. Par to liecina jau šīs direktīvas 14. panta 1. punktā ietvertās preču piegādes definīcijas ( 8 ) un tās 20. panta pirmajā rindkopā ietvertās preču iegādes Kopienas iekšienē definīcijas ( 9 ) salīdzinājums. Situācijās, kurās ir runa tikai par vienu no šiem piegādes veidiem, likumdevējs to skaidri norāda, kā, piemēram, 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā, saskaņā ar kuru nodoklis tiek uzlikts par “preču piegādi, ko par atlīdzību kādā dalībvalsts teritorijā veic nodokļa maksātājs, kas rīkojas kā tāds”, vai 138. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru no nodokļa ir atbrīvotas “tādas preču piegādes, kuras pārdevējs, pircējs vai cita persona pārdevēja vai pircēja vārdā nosūta vai transportē uz galamērķi ārpus to attiecīgās teritorijas, bet Kopienā”. Burtiska Direktīvas 2006/112 316. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretācija nedod pamatu izslēgt no tā piemērošanas apjoma mākslas darbus, ko tirgotājs, kas ir nodokļa maksātājs, iegādājas no citu dalībvalstu subjektiem.
76.

Otrkārt, no gramatiskā skatupunkta viena no dažādajām jēdziena “ekspluatācija” nozīmēm ir gūt labumu no lietas, rīkojoties ar to. Uzņēmumi, kas sniedz pasažieriem vilcienu satiksmes pakalpojumus, “ekspluatē” tīklu, kurā pārvietojas to vilcieni, proti, to izmanto vai lieto, lai gūtu peļņu, sniedzot savu sabiedrisko pakalpojumu.
90.

Turklāt, kā norādīts doktrīnā ( 21 ), “[i]n the light of the [HGA] case law it may […] be concluded that where soft law guidelines purport to introduce a legal obligation to submit a specific application form in order to be considered as eligible for an aid scheme it is highly questionable that if an applicant has failed to do so, the Commission could conclude that the aid would be incompatible without more. It is submitted that, in the light of [that case law], the failure to comply with such formalities should not establish a non‑rebuttable presumption that the aid has no incentive effect and is incompatible – the Commission should look at the circumstances of the case to assess whether the (potential) beneficiary has an incentive to change its behavior. It will of course be for the Member States [or the beneficiaries] to provide sufficient evidence to support this claim”.
2.

Ņemot vērā, ka federālajām zemēm (Länder) ir likumdošanas kompetence sabiedriskās apraides jomā, sabiedrisko audiovizuālo raidorganizāciju izveidē un pārvaldē, kā arī to pakalpojumu sniegšanā federālajā līmenī, minēto zemju starpā to regulē virkne nolīgumu. No tiem izriet, ka sabiedriskās raidorganizācijas (ARD, ZDF – valsts līmenī ( 3 ) un citas, tādas kā SWR ( 4 ), – reģionālajā līmenī) tiek finansētas no ienākumiem, kas galvenokārt nāk no trīs avotiem: audiovizuālā licences maksa (par kuru ir runa šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu) ( 5 ), ienākumi no reklāmas laukumu pārdošanas un citām komerciālām darbībām.
18.

Šādi rīkojoties, TAR Lazio cita starpā nosprieda, ka Loto atšķiras no citām spēlēm, jo tajā Itālijas valsts uzņemas uzņēmējdarbības risku un tajā ir divi atšķirīgi elementi, – derību likmju pieņemšana, kas ir uzticēta 33000 mazumtirdzniecības vietām, un Loto pārvaldība, kas ir vienam koncesionāram uzticēts uzdevums. Saistībā ar ADM lēmumu izvēlēties ekskluzīvās koncesijas modeli, nevis piešķirt vairākas koncesijas TAR Lazio nolēma, ka šādam lēmumam ir divas priekšrocības. Pirmkārt, tādējādi nav nepieciešams “virskoncesionārs”, kuram jāpārrauga un jākoordinē vairāku Loto pārvaldības koncesionāru darbības. Otrkārt, šis lēmums atbrīvoja ADM no iespējamās atbildības, kas varētu rasties no jebkuru individuālu koncesionāru saistību neizpildes, un tam bija vēl viena priekšrocība – no šāda sloga atbrīvot Itālijas valsti. Lai gan tā rezultātā attiecīgajā tirgū būtu mazāka konkurence, tas atbilstu atbildīgajai valsts kontrolei pār šo azartspēļu darbību.
163.

Otrkārt, plašāka mēroga priekšlikums – situācijas izlīdzināšana uz augšu kā standarta pagaidu tiesību aizsardzības līdzeklis (pretstatā horizontālās tiešās iedarbības tiesībām) – šķiet labākā iespēja, it īpaši no privileģētās personu grupas tiesiskās paļāvības viedokļa. Bet problēma atkal slēpjas sīkumos (vai vismaz praktiskajā piemērošanā). Sarežģītākie gadījumi ir saistīti ar nefinansiālām priekšrocībām. Šajā lietā Komisija savos procesuālajos rakstos norādīja, ka Likuma par svētku dienām un brīvdienām 7. panta 3. punkts, saskaņā ar kuru Lielā piektdiena ir noteikta kā brīvdiena dažām reliģiskajām grupām, bet ne pārējiem, varētu būt diskriminējošs. Tomēr Komisijas piedāvātais risinājums nebija piešķirt Lielo piektdienu kā svētku dienu visiem. Komisija drīzāk ierosināja tiesai pārrakstīt normu tā, lai paplašinātu priekšrocību apmaksātas brīvdienas veidā, to attiecinot uz visiem darba ņēmējiem, lai atzīmētu “īpaši svarīgu” reliģisku notikumu, ļaujot to izraudzīties ikvienam individuālajam darba ņēmējam. “Situācijas izlīdzināšana uz augšu” ir labskanīga frāze (vismaz angļu valodā), bet tā slēpj, iespējams, ļoti lielus sarežģījumus, pat patvaļu, to piemērojot praksē, kas neatšķiras no tiem, kuri jau radušies saistībā ar jautājumu par horizontālo tiešo iedarbību.
14.

8. punkta 4. apakšpunkts attiecas uz atlīdzību par ikgadējo atvaļinājumu un ir izteikts šādi: “1. Saskaņā ar 1. punktu darba ņēmējs par ikgadējo atvaļinājumu saņem atvaļinājuma atlīdzību. Ikgadējā atvaļinājuma atlīdzība ir 14,25 % no bruto darba samaksas un, ja tiesību aktu izpratnē darba ņēmējam ir smaga invaliditāte, –16,63 % no bruto darba samaksas. Ikgadējā atvaļinājuma atlīdzību veido samaksa par atvaļinājumu 11,4 % apmērā – personām ar smagu invaliditāti 13,3 % apmērā – no bruto darba samaksas un papildu atvaļinājuma nauda. Papildu atvaļinājuma nauda ir 25 % no samaksas par atvaļinājumu. To var ieskaitīt uzņēmuma piešķirtā papildu atvaļinājuma naudā. Ikgadējā atvaļinājuma atlīdzība par atvaļinājumu, kas izmantots pēc 2015. gada 31. decembra un līdz 2018. gada 1. janvārim, ir 13,68 % no bruto darba samaksas, un, ja tiesību aktu izpratnē darba ņēmējam ir smaga invaliditāte, –15,96 % no bruto darba samaksas. Ikgadējā atvaļinājuma atlīdzību veido samaksa par atvaļinājumu 11,4 % apmērā – personām ar smagu invaliditāti 13,3 % apmērā – no bruto darba samaksas un papildu atvaļinājuma nauda. Papildu atvaļinājuma nauda ir 20 % no samaksas par atvaļinājumu. To var ieskaitīt uzņēmuma piešķirtā papildu atvaļinājuma naudā. 2. Bruto darba samaksa ir: a) bruto darba samaksa, uz ko ir balstīts algas nodokļa aprēķins un ko ieraksta ienākuma nodokļa deklarācijā, ieskaitot mantisku atlīdzību, kurai neuzliek vienotas likmes nodokli saskaņā ar Einkommensteuergesetz (Likums par ienākuma nodokli) 40. punktu. [..] 3. Atvaļinājuma atlīdzību par daļēji izmantotu ikgadēju atvaļinājumu aprēķina, saskaņā ar 4.1. punktu aprēķināto atvaļinājuma atlīdzību dalot ar saskaņā ar 2. punktā aprēķināto atvaļinājuma dienu summu un reizinot ar pienākošos atvaļinājuma dienu skaitu. [..] 5. Atvaļinājuma gada beigās neizmantotās tiesības saņemt ikgadējā atvaļinājuma atlīdzību pārceļ uz nākamo kalendāro gadu.”
24.

Pirmajam jautājumam ir divi atzari. Pirmais attiecas uz jautājumu par to valsts noteikumu atbilstību Direktīvas 2003/98 1. panta 2. punkta c) apakšpunkta trešajam ievilkumam, ar kuriem ir atļauta neierobežota (absolūta) piekļuve visai informācijai, kas izriet no autortiesību un konsultāciju līgumiem, pat tad, ja tie ir definēti kā komercnoslēpums. Iesniedzējtiesa norāda, ka tiesību akti to paredz tikai attiecībā uz tām iestādēm, kas pakļautas valsts dominējošai ietekmei. Otrais atzars attiecas uz jautājumu par to, vai direktīvas interpretāciju ietekmē Regula Nr. 575/2013.
64.

Saskaņā ar savstarpējās atzīšanas principu, uz kuru ir balstīts Pamatlēmums 2002/584, tad, ja nolēmumu pieņem tiesu iestāde saskaņā ar dalībvalsts, kurā tā darbojas, tiesību aktiem, šim nolēmumam ir pilnīga un tieša iedarbība visā Savienībā, kas nozīmē, ka jebkuras citas dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir jāsniedz savs atbalsts tā izpildīšanai tā, it kā to būtu pieņēmusi to pašu valsts tiesu iestāde. Kā tas vēlreiz izriet no 2003. gada 11. februāra sprieduma Gözütok un Brügge ( 31 ), savstarpējās atzīšanas princips noteikti nozīmē, ka dalībvalstīm ir savstarpēja uzticēšanās par to attiecīgajām krimināltiesību sistēmām un ka ikviena no tām piekrīt citās dalībvalstīs spēkā esošo krimināltiesību piemērošanai.
53.

Tomēr šāda saikne nozīmē nevis faktisku cenu pieaugumu, bet tikai to, ka konkrēti izdevumi veido daļu no visu nodokļa maksātāja piegādāto preču vai sniegto pakalpojumu cenas. To savos rakstveida apsvērumos ir uzsvērusi arī Komisija. Tātad nozīme ir vienīgi tam, ka saņemtie pakalpojumi ir ekonomiski un objektīvi saistīti ar darbību, par kuru uzliek nodokli ( 36 ), proti, tādējādi, ka no tiem ir atkarīgs peļņas apmērs.
22.

Izglītība parasti tiek uztverta kā “zināšanu ieguves darbība vai process, īpaši sistemātiski bērnībā un pusaudža vecumā” ( 9 ). Ilustratīvu “izglītības” definīciju netrūkst ( 10 ); līdz ar to Starptautiskā standartizētā izglītības klasifikācija (2011) piedāvā šādu formulējumu: “procesi, kuros sabiedrības no paaudzes paaudzē apzināti nodod uzkrāto informāciju, zināšanas, izpratni, attieksmi, vērtības, prasmes, kompetences un uzvedību. Tie ietver saziņu, kas paredzēta, lai panāktu mācītā apguvi” ( 11 ). No tā izriet, ka izglītība ir intelektuāls process. Tādējādi izglītība sastāv no diviem aspektiem: viens substanciāls (tas ir “intelektuāls”) un otrs funkcionāls (tas ir “process”). Parasti, bet ne vienmēr, izglītība notiek skolā vai augstskolā. Es iekļautu terminā arī pētniecību, ja tā notiek mācību iestādē, jo šādas pētniecības mērķis ir iegūt un nodot zināšanas, nevis sekmēt komerciālu mērķu sasniegšanu. Lai gan, runājot par izglītību, galvenokārt tiek domāti jaunieši, ir svarīgi uzsvērt, ka izglītība attiecas uz visiem vecumiem. Mūsdienās cilvēku profesionālajā un personiskajā attīstībā nozīmīga loma ir mūžizglītībai ( 12 ). Tādējādi ir arī tādas iniciatīvas kā “université du troisième age” (brīvā laika universitāte), kas ļauj paplašināt zināšanas tiem, kas aizgājuši no aktīvās ekonomiskās dzīves.
20.

Tādējādi Direktīvas 2002/21 preambulas 5. apsvērumā ir noteikts, ka ir “jāatdala pārraides regulēšanu no satura regulēšanas”. Elektronisko sakaru tīklu kopējie reglamentējošie noteikumi “neiekļauj to pakalpojumu saturu, kas sniegti caur elektronisko komunikāciju tīkliem, izmantojot elektronisko komunikāciju pakalpojumus”. Turpinājumā šis iedalījums ir atspoguļots Direktīvas 2002/21 1. panta 3. punktā, kurā ir paredzēts, ka šī direktīva, kā arī īpašās direktīvas neierobežo veiktos pasākumus, lai ievērotu vispārējās intereses mērķus, it īpaši attiecībā uz satura reglamentēšanu un audiovizuālo politiku. Visbeidzot no Direktīvas 2002/21 2. panta c) punktā noteiktās elektronisko sakaru pakalpojumu, uz kuriem attiecas kopējie reglamentējošie noteikumi, definīcijas ir tieši izslēgti “pakalpojum[i], kas saistīti ar redaktorisku atbildību par vai kas nodrošina saturu, kas pārraidīts, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus”. Attiecībā uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem ( 8 ) šajā definīcijā neietilpst tie, “kas nesastāv pilnībā vai galvenokārt no signālu pārraidīšanas elektronisko komunikāciju tīklos”.
44.

Visbeidzot, treškārt, valsts strīds (un pats lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) lielā mērā attiecas uz to, vai spriedumiem Blanckaert un Schumacker uz to ir ietekme: – saskaņā ar pirmo minēto spriedumu rezidenta attiecības dalībvalstī ar tās nodrošinājuma sistēmu ir pietiekams diferencējošs faktors, lai viņa situāciju nevarētu pielīdzināt tādas personas situācijai, kas ir izceļojusi no šīs dalībvalsts, lai apmestos uz dzīvi citā valstī. Šai pieejai izskatāmajā lietā dod priekšroku Nīderlandes valdība; – saskaņā ar otro minēto spriedumu dalībvalstij, kas uzliek nodokļus, var tikt prasīts ņemt vērā to personu personisko un ģimenes situāciju (it īpaši nodokļu priekšrocību piešķiršanas nolūkā), kuras, nebūdamas rezidentes minētajā valstī, saņem tajā lielāko ienākumu daļu, ja nodokļu maksātāja ienākumi savā dzīvesvietas dalībvalstī liedz viņam saņemt līdzīgas priekšrocības. K. M. Zyla savā labā atsaucas uz šo judikatūru.
90.

Šajā saistībā es arī norādītu, ka konflikts starp audžuvecāku darbību un Direktīvas 2003/88 prasībām nevar tikt atrisināts, arī izmantojot kādu no direktīvas 17. panta punktiem. Kā norādīts, šis noteikums ļauj dalībvalstīm atkāpties no direktīvas prasībām attiecībā (cita starpā) uz ikdienas un iknedēļas atpūtas laikposmiem, bet ne no 7. panta, kurā dalībvalstīm ir uzlikts pienākums nodrošināt katram darba ņēmējam tiesības uz gadskārtēju apmaksātu atvaļinājumu vismaz četru nedēļu garumā. Lai nodrošinātu audžuvecākiem minimālo četru nedēļu (apmaksāto) atvaļinājumu bez bērniem, kas ir to aprūpē, būtībā būtu jāparedz pagaidu aprūpes pasākumi. Ir acīmredzams, ka šāds risinājums nebūtu attiecīgo bērnu interesēs un it īpaši būtu pretrunā mērķim nodrošināt, lai audžubērni dzīvotu stabilā ģimenes vidē kā pilntiesīgi audžuģimenes locekļi.
132.

No otras puses, šķiet, ka Nīderlandes likumdevējs vispār nav ņēmis vērā faktu, ka nepilngadīgiem Savienības pilsoņiem šis statuss piemīt autonomi. Ir taču skaidrs, ka Savienības pilsoņa statuss nav rezervēts pilngadīgām personām un ka nepilngadīgie nav otrās šķiras Savienības pilsoņi ( 34 ). Nepilngadīgām personām būtībā ir tādas pašas tiesības, ko piešķir šis statuss, neraugoties uz to, ka šo tiesību īstenošana parasti ir atkarīga no personām, kas nodrošina aizgādību. Tātad nepilngadīgām personām nav tāda Savienības pilsonība, kas būtu atvasināta no viņu vecāku, kuri paši ir Savienības pilsoņi, pilsonības, bet gan tām piemīt Savienības pilsoņa statuss autonomi.
76.

Tāpēc pirmajam pircējam, kā to Tiesa jau ir pieprasījusi pastāvīgajā judikatūrā, ir jābūt informētam par to, ka viņa darījumu partneris preci jau ir pārdevis tālāk ( 36 ). Pretējā gadījumā arī tad, ja viņš pats neuzņemas transportēšanas risku, viņš drīkst uzskatīt, ka darījums attiecībā uz viņu ir atbrīvots no nodokļa, jo divpusējās attiecībās arī saņēmējs var uzņemties risku, saglabājot no nodokļiem atbrīvotu piegādi Kopienas iekšienē ( 37 ).
17.

Apelācijas sūdzības pamatošanai lietā C‑146/17 P Gascogne Sack Deutschland un Gascogne izvirza septiņus pamatus. Ar pirmo pamatu tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini piemērojusi jēdzienu “non ultra petita”, atsakoties piešķirt atlīdzinājumu par mantisko kaitējumu, kas radies līdz 2011. gada 30. maijam. Ar otro pamatu Gascogne Sack Deutschland un Gascogne apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pretruna pamatojumā attiecībā uz: i) tā laika perioda aprēķināšanu, kurā tika pārsniegts tiesvedības saprātīgais termiņš, un ii) tā laika perioda aprēķināšanu, par kuru tika piešķirta mantiskā kaitējuma atlīdzība. Ar trešo pamatu Gascogne Sack Deutschland un Gascogne apgalvo, ka, izmantojot tādu mantiskā kaitējuma aprēķināšanas metodi, kas atšķiras no to piedāvātās metodes, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību. Gascogne Sack Deutschland un Gascogne ceturtais, piektais, sestais un septītais pamats ir vērsti uz Vispārējās tiesas secinājumiem attiecībā uz apgalvoto nemantisko kaitējumu. Būtībā tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot to lūgumu piešķirt atlīdzību “ne mazāk” kā 500000 EUR apmērā, pamatojoties uz to, ka, ja šāda atlīdzība tiktu piešķirta, ar to faktiski tiktu apšaubīta Gascogne Sack Deutschland un Gascogne ar Lēmumu C(2005) 4634 uzliktā naudas soda summu. Tās arī kritizē pārsūdzēto spriedumu par to, ka tajā nav sniegts pietiekams pamatojums attiecībā uz atlīdzības 5000 EUR apmērā piešķiršanu par nemantisko kaitējumu.
5.

Saskaņā ar Direktīvas 89/665 2. panta 1., 2., 6. un 9. punktu: “1. Dalībvalstis nodrošina to, ka pasākumos attiecībā uz 1. pantā paredzētajām pārskatīšanas procedūrām ir noteikts pilnvarojums: [..] b) vai nu atcelt nelikumīgi pieņemtus lēmumus, vai nodrošināt to atcelšanu, tostarp atcelt diskriminējošas tehniskās, ekonomiskās vai finanšu prasības uzaicinājumā uz konkursu, līguma dokumentos vai jebkurā citā dokumentā, kas attiecas uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru. c) atlīdzināt zaudējumus personām, kam ar pārkāpumu nodarīts kaitējums.” 2. Šā panta 1. punktā un 2.d un 2.e pantā paredzētās pilnvaras var piešķirt atsevišķām struktūrām, kas ir atbildīgas par pārskatīšanas [pārbaudes] procedūras dažādiem aspektiem. [..] 6. Dalībvalstis var noteikt, ka gadījumos, kad ja zaudējumu atlīdzināšanu prasa, pamatojoties uz to, ka lēmums ir pieņemts nelikumīgi, struktūrai, kurai ir vajadzīgās pilnvaras, vispirms ir jāatceļ apstrīdētais lēmums. [..] 9. Ja par pārskatīšanas procedūrām atbildīgās struktūras pēc būtības nav tiesu iestādes, to lēmumus vienmēr rakstiski pamato. Turklāt šādā gadījumā jāparedz normas, lai garantētu procedūras, ar kurām jebkurus varbūtēji nelikumīgus pasākumus, ko veikusi pārskatīšanas struktūra, vai jebkuru varbūtēju trūkumu tai piešķirto pilnvaru īstenošanā var izskatīt tiesa vai cita struktūra, kas ir tiesa [LESD 267.] panta nozīmē un kas nav atkarīga ne no līgumslēdzējas iestādes, ne no pārskatīšanas struktūras.”