ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LESD 110. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas neliedz dalībvalstij ieviest nodokli mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kas tiek uzlikts lietotiem transportlīdzekļiem to pirmreizējās reģistrācijas šajā dalībvalstī brīdī un minētajā dalībvalstī jau reģistrētiem transportlīdzekļiem to īpašumtiesību pirmreizējās maiņas brīdī šajā pašā valstī.

Šāds nodokļu režīms ir neitrāls attiecībā uz konkurenci starp lietotiem transportlīdzekļiem, kuri ievesti no citām dalībvalstīm, un līdzīgiem attiecīgajā dalībvalstī jau reģistrētiem lietotiem transportlīdzekļiem, par kuriem nodoklis šai sakarā nav ticis maksāts.

Tomēr LESD 110. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas liedz šai dalībvalstij atbrīvot no šī nodokļa jau reģistrētus transportlīdzekļus, par kuriem ir samaksāts agrāk spēkā esošais nodoklis, kas ir atzīts par nesaderīgu ar Savienības tiesībām.

Šāda atbrīvošana no jaunā nodokļa nevar aizstāt šī nodokļa atmaksu kopā ar procentiem.

Turklāt šāda atbrīvojuma sekas ir aplūkotajā laikā izvairīties no nodokļa maksāšanas par lietotu valsts transportlīdzekļu, kas reģistrēti attiecīgajā dalībvalstī laikposmā, kad tika piemērots agrāk spēkā esošais nodoklis, kas ir atzīts par nesaderīgu ar Savienības tiesībām, īpašumtiesību pirmreizējo maiņu, bet šis nodoklis nemainīgi tika iekasēts līdzīgu mehānisko transportlīdzekļu no citām dalībvalstīm reģistrācijas šajā valstī brīdī. Tādējādi tāds atbrīvojums veicina valsts lietotu transportlīdzekļu iegādi un attur no līdzīgu lietotu transportlīdzekļu ievešanas.

Turklāt mehāniskā transportlīdzekļa reģistrācijas brīdī iekasētā nodokļa summa tiek iekļauta šī transportlīdzekļa vērtībā. Ja dalībvalstī, samaksājot nodokli, reģistrētais transportlīdzeklis vēlāk šajā dalībvalstī tiek pārdots kā lietots transportlīdzeklis, tā tirgus vērtība ietver atlikušo reģistrācijas nodokļa summu. Ja reģistrācijas nodokļa apmērs, ar ko tiek aplikts ievests tāda paša veida lietots transportlīdzeklis ar tādām pašām īpašībām un nolietojumu, pārsniedz minēto atlikušo apmēru, tādā gadījumā ir pārkāpts LESD 110. pants. Šīs nodokļu nastas atšķirības varētu radīt priekšrocību vietējo lietoto transportlīdzekļu iegādei un tādējādi atturēt no līdzīgu lietotu transportlīdzekļu ievešanas.

Tā kā agrāk spēkā esošā nodokļa apmērs, kas ir atzīts par nesaderīgu ar Savienības tiesībām un kurš ir iekasēts lietotu vietējo mehānisko transportlīdzekļu reģistrācijas brīdī, ir jāatlīdzina kopā ar procentiem, tādējādi atjaunojot situāciju, kāda bija pirms šīs summas iekasēšanas, ir jāuzskata, ka tas vairs nav iekļauts šo transportlīdzekļu tirgus vērtībā. Līdz ar to šī nodokļa atlikusī summa, kas ir iekļauta lietotu vietējo transportlīdzekļu vērtībā, kuri reģistrēti iepriekš minētajā laikposmā, atbilst nulles vērtībai un tātad noteikti ir mazāka par reģistrācijas nodokli, ar ko tiek aplikts ievests tāda paša veida lietots transportlīdzeklis ar tādām pašām īpašībām un nolietojumu. Šāda situācija nav saderīga ar LESD 110. pantu.

(sal.ar 43., 47.–51. punktu un rezolutīvo daļu)
Komercaizsardzības pasākumu jomā, nosakot Kopienas ražošanas nozarei nodarīto kaitējumu, Savienības iestādēm ir pienākums pārbaudīt, vai kaitējumu, ko tās vēlas izmantot pamatojumā, faktiski radījis imports par dempinga cenām, un izslēgt kaitējumu, kas izriet no citiem faktoriem, tostarp tiem, kas izriet no pašu Savienības ražotāju rīcības. Tām ir arī jāpārbauda, vai kaitējums, ko radījuši šie citi faktori, ietekmē kaitējuma noteikšanu Regulas Nr. 384/96 par aizsardzību pret subsidētu importu no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis, 3. panta 7. punkta izpratnē un vai līdz ar to antidempinga maksājums nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai atlīdzinātu subsidētā importa radīto kaitējumu.

Katrā ziņā, tā, kā brīdī, kad tika pieņemta Padomes 1997. gada 17. novembra Regula (EK) Nr. 2320/97, ar ko ievieš galīgos antidempinga maksājumus atsevišķu dzelzs vai neleģētā tērauda bezšuvju cauruļvadu un cauruļu importam, kuru izcelsme ir Ungārijā, Polijā, Krievijā, Čehijas Republikā, Rumānijā un Slovākijas Republikā, ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 1189/93 un pārtrauc procedūru attiecībā uz tādu importu, kura izcelsme ir Horvātijas Republikā, Komisijas lēmums par iespējamo pret konkurenci vērsto darbību, ko veikuši Kopienu uzņēmumi, kas darbojas vienā un tajā pašā tirgū un ko bija paredzēts aizsargāt ar šo regulu, vēl nebija pieņemts; tādēļ šo Komisijas lēmumu nevar uzskatīt par “zināmu faktoru” Pamatregulas Nr. 384/96 3. panta 7. punkta izpratnē, kas Padomei būtu bijis jāņem vērā, nosakot Kopienas ražošanai nozarei radīto kaitējumu, lai pamatotu no Regulas Nr. 2320/97 izrietošo antidempinga pasākumu. Turklāt izmeklēšanas, par ko Komisija ir pieņēmusi lēmumu, absolūti sagatavojošais raksturs un kura attiecas uz iespējamiem konkurences noteikumu pārkāpumiem, nesakrīt ar to, ka pret konkurenci vērstā rīcība, uz ko tā attiecas, vismaz līdz šīs izmeklēšanas brīdim būtu jāuzskata par pierādītu un tādu, kas rada kaitējumu Kopienas ražošanas nozarei.

(sal. ar 35.–41. un 43. –45. punktu)
Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību 2. panta 11. punkts un 11. pants ir interpretējami tādējādi, ka apstākļos, kad bērna aizvešana ir notikusi saskaņā ar provizoriski izpildāmu tiesas nolēmumu, kas vēlāk ir ticis atcelts ar tiesas nolēmumu, kurā bērna dzīvesvieta ir noteikta tā vecāka domicilā, kas dzīvo izcelsmes dalībvalstī, dalībvalsts, uz kuru bērns ir aizvests, tiesai, kurā ir iesniegts pieteikums par bērna atgriešanos, novērtējot visus konkrētos attiecīgā gadījuma apstākļus, ir jāpārbauda, vai bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms apgalvotās nelikumīgās aizturēšanas joprojām bija izcelsmes dalībvalstī. Veicot šo novērtējumu, ir svarīgi ņemt vērā, ka tiesas nolēmums, ar ko ir atļauta aizvešana, varēja tikt izpildīts provizoriski un ka par to tika iesniegta apelācijas sūdzība.

Saskaņā ar nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas definīciju, kas ir ietverta Regulas Nr. 2201/2003 2. panta 11. punktā un kas ir ļoti līdzīga tai, kāda ir ietverta 1980. gada Hāgas konvencijas par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem 3. pantā, lai aizvešanu vai aizturēšanu uzskatītu par nelikumīgu regulas izpratnē, tai ir jābūt notikušai, pārkāpjot aizgādības tiesības, kas izriet no tiesas nolēmuma, likuma vai nolīguma, kam ir juridisks spēks, saskaņā ar tās dalībvalsts tiesībām, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa aizvešanas vai aizturēšanas. No šīs definīcijas izriet, ka nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas esamība minētās regulas 2. panta 11. punkta izpratnē nozīmē, ka bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa aizvešanas vai aizturēšanas bija izcelsmes dalībvalstī, un izriet no aizgādības tiesību, kas piešķirtas saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesībām, pārkāpuma.

Runājot par šīs regulas 11. panta 1. punktu, tajā ir paredzēts, ka šī panta 2.–8. punkts ir piemērojams, ja persona, kam ir aizgādības tiesības, piesakās kompetentajās iestādēs dalībvalstī ar nolūku saņemt spriedumu, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvenciju, lai panāktu tā bērna atpakaļatdošanu, kurš ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts “dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas”. No tā izriet, ka tā tas nav gadījumā, ja bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa aizvešanas vai aizturēšanas nebija izcelsmes dalībvalstī. Tādējādi gan no minētās regulas 2. panta 11. punkta, gan no 11. panta 1. punkta izriet, ka pēdējais minētais pants, lai apmierinātu pieteikumu par bērna atgriešanos, var tikt piemērots tikai tad, ja bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms apgalvotās nelikumīgās aizturēšanas bija izcelsmes dalībvalstī.

(sal. ar 46.–49. un 57. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
8

Pēc tam, kad viens no BP koncerna uzņēmumiem 2002. gada 20. jūnijā atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, 2002. gada 1. un 2. oktobrī Repsol, CEPSA-PROAS, BP, Nynäs un Petrogal koncernos tika veiktas pārbaudes.
29

Ar Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 3. marta rīkojumu American Chemistry Council Inc. (ACC), CropLife America Inc. (turpmāk tekstā – “CropLife”), CropLife International AISBL (CLI), European Chemical Industry Council (Cefic), European Crop Care Association (ECCA), European Crop Protection Association (ECPA) un National Association of Manufacturers of the United States of America (NAM) (turpmāk tekstā – “NAM USA”) arī tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
11

Attiecībā uz pretkonkurences darbībām, kas esot veiktas it īpaši Itālijā, tās esot tikušas īstenotas divās neformālās grupās. Pirmo, sauktu “Euroitalia”, esot veidojuši uzņēmumi, tai skaitā apelācijas sūdzības iesniedzēja, kuri esot satikušies divas līdz trīs reizes gadā laikposmā no 1992. gada jūlija līdz 2004. gada oktobrim. Šajā grupā, kura ir tikusi izveidota, Vācijas ražotājiem ienākot Itālijas tirgū, informācijas apmaiņa esot attiekusies ne vien uz sanitārtehnikas izstrādājumiem, bet arī keramikas izstrādājumiem. Otrajā neformālajā uzņēmumu grupā, sauktā par “Michelangelo”, arī esot ietilpusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, un tās sanāksmes esot notikušas vairākas reizes laikposmā no 1995. gada beigām vai 1996. gada sākuma līdz 2003. gada 25. jūlijam. Šajās sanāksmēs apspriedes esot attiekušās uz plašu sanitāro preču spektru, it īpaši sanitārtehnikas un keramikas izstrādājumiem.
149

Starp citu, ir jāprecizē, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, iepriekš minētā judikatūra nepārkāpj ne tiesības uz nevainīguma prezumpciju, kas garantētas Hartas 48. panta 1. punktā, ne in dubio pro reo principu un likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma principu. Proti, pieņēmums par to, ka mātesuzņēmums īsteno izšķirošu ietekmi uz savu meitasuzņēmumu, ja tam pieder viss vai gandrīz viss meitasuzņēmuma kapitāls, nerada pieņēmumu par viena vai otra uzņēmuma vainojamību, jo ar to nepārkāpj ne tiesības uz nevainīguma prezumpciju, ne principu in dubio pro reo. Attiecībā uz likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma principu tas prasa, lai likums skaidri definētu pārkāpumus un sodus par tiem, un šis nosacījums ir izpildīts, ja subjekts var noskaidrot no atbilstošās normas formulējuma, nepieciešamības gadījumā izmantojot interpretāciju, ko tai sniedz tiesas, kādas darbības vai bezdarbība rada tā kriminālatbildību (spriedums, 2008. gada 22. maijs, Evonik Degussa/Komisija, C‑266/06 P, nav publicēts, EU:C:2008:295, 39. punkts). Taču šā sprieduma 145.–148. punktā izklāstītā Tiesas judikatūra nepārkāpj šo principu.
86

Runājot par administratīvā procesa pārmērīgā ilguma izvērtēšanu, ir jāatgādina, ka, lai gan tas, ka Komisija ir pārkāpusi saprātīga termiņa ievērošanas principu, var attaisnot tāda lēmuma atcelšanu, kas ir pieņemts uz LESD 101. un 102. panta pamata notiekošā administratīvajā procesā, ciktāl ar to vienlaikus ir pārkāptas arī attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību, šāda saprātīga termiņa ievērošanas principa pārkāpuma sekas – ja tas tiek pierādīts – nevar būt uzliktā naudas soda apmēra samazināšana (it īpaši skat. spriedumus, 2016. gada 9. jūnijs, CEPSA/Komisija, C‑608/13 P, EU:C:2016:414, 61. punkts, un 2016. gada 9. jūnijs, PROAS/Komisija, C‑616/13 P, EU:C:2016:415, 74. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Šajā lietā, kā tas izriet no šā sprieduma 69. punkta, nav strīda par to, ka ar savu argumentu par to, ka Vispārējā tiesa nav pareizi novērtējusi pārmērīgo administratīvā procesa ilgumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja vēlas tikai panākt tai uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu.
41

Roca Sanitario apgalvo, ka, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 157.–188. punktā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo tajos naudas soda apmēra noteikšanai nekādā veidā nav ņemts vērā tas, ka līdzdalība pārkāpumā, par kuru tai ir uzlikta atbildība, bija mazāk smaga nekā citu sodīto uzņēmumu līdzdalība. Šajā ziņā pārsūdzētajā spriedumā, izņemot līdzdalības pārkāpumā ģeogrāfisko tvērumu, neesot veikts nekāds nošķīrums starp tās meitasuzņēmumu rīcību un to uzņēmumu rīcību, kuri veidoja iesaistīto uzņēmumu “cieto kodolu”, atkarībā no to attiecīgās rīcības būtības, kā arī atkarībā no to preču apakšgrupu skaita, uz kurām attiecās pārkāpums. Savukārt atbilstoši nediskriminācijas principam Vispārējai tiesai esot bijusi jāsamazina Roca Sanitario uzliktā naudas soda pamatsumma, tai piemērojot mazāku “pārkāpuma smaguma” koeficientu un “papildsummas” koeficientu nekā minētajiem uzņēmumiem piemērotie, un esot bijuši jāizdara secinājumi no tā, ko Vispārējā tiesa bija konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 169., 186. un 187. punktā.
92

Runājot par administratīvā procesa pārmērīgā ilguma izvērtēšanu, ir jāatgādina, ka, lai gan tas, ka Komisija ir pārkāpusi saprātīga termiņa ievērošanas principu, var attaisnot tāda lēmuma atcelšanu, kas ir pieņemts uz LESD 101. un 102. panta pamata notiekošā administratīvajā procesā, ciktāl ar to vienlaikus ir pārkāptas arī attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību, šāda saprātīga termiņa ievērošanas principa pārkāpuma sekas – ja tas tiek pierādīts – nevar būt uzliktā naudas soda apmēra samazināšana (it īpaši skat. spriedumus, 2016. gada 9. jūnijs, CEPSA/Komisija, C‑608/13 P, EU:C:2016:414, 61. punkts, un 2016. gada 9. jūnijs, PROAS/Komisija, C‑616/13 P, EU:C:2016:415, 74. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Šajā lietā, kā tas izriet no šā sprieduma 75. punkta, nav strīda par to, ka ar savu argumentu par to, ka Vispārējā tiesa nav pareizi novērtējusi pārmērīgo administratīvā procesa ilgumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja vēlas tikai panākt tai uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu.
136

Visbeidzot, klusējot izrādīta piekrišana prettiesiskai iniciatīvai, publiski nenorobežojoties no tās satura vai neziņojot par to administratīvajām iestādēm, sekmē pārkāpuma turpināšanu un apgrūtina tā atklāšanu. Šī līdzdalība ir pasīva piedalīšanās pārkāpumā, kas uzņēmumam var radīt atbildību vienotā nolīguma ietvaros. Turklāt apstāklis, ka uzņēmums nepilda sanāksmes, kuras mērķis ir vērsts pret konkurenci, rezultātus, neatbrīvo uzņēmumu no atbildības par to, ka tas bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, ja vien tas nav publiski paziņojis, ka norobežojas no sanāksmes satura (šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 143. un 144. punkts).
57

Katrā ziņā, kā ir atgādināts šī sprieduma 51. punktā, ar šiem tiesību aktiem personām, kurām ir piemērots šāds aizliegums, ir tieši paredzēta iespēja lūgt un panākt atbrīvojumu no šī aizlieguma. Kā izriet no Kriminālprocesa kodeksa, redakcijā ar grozījumiem, 702‑1. panta, šī iespēja ir paredzēta ikvienai personai, kurai ir noteikta tiesību balsot atņemšana, neatkarīgi no tā, vai šī atņemšana ipso jure izriet no notiesāšanas par noziedzīgu nodarījumu, piemērojot agrāko Kriminālkodeksu, vai tiesa to ir noteikusi kā papildsodu, piemērojot jaunā Kriminālkodeksa tiesību normas. Šajā kontekstā, ja persona, kas atrodas T. Delvigne situācijā un vēlas panākt aizlieguma, kurš ipso jure izriet no notiesāšanas par noziedzīgu nodarījumu, piemērojot agrākā Kriminālkodeksa normas, atcelšanu, uz iepriekš minētās normas pamata vēršas kompetentajā valsts tiesā, tas rada iespēju viņa individuālās situācijas pārvērtēšanai, kas attiecas arī uz šāda aizlieguma termiņu.
21

Turklāt veselības aprūpes pakalpojumi, kas ir iepirkuma Nr. 21/2011 priekšmets, esot paredzēti ne tikai pacientiem no Basurto publiskās slimnīcas, kas atrodas Bilbao pašvaldībā, bet arī pacientiem no Galdakao publiskās slimnīcas, kas atrodas no Bilbao neatkarīgā Galdakao pašvaldībā. Pakalpojumi, kas ir iepirkuma Nr. 50/2011 priekšmets, esot paredzēti vienīgi pacientiem no Galdakao publiskās slimnīcas. Līdz ar to esot ļoti iespējams, ka pacienti, kuriem ir paredzēti pakalpojumi, kas ir šo divu publisko iepirkumu priekšmets, galvenokārt dzīvo pašvaldībā, kas nav Bilbao pašvaldība, tādējādi arguments, kas attiecas uz pacientu dzīvesvietu, neesot pamatots.
4

Šajā sakarā likumā par ienākuma nodokli ienākumi ir sadalīti ienākumos no profesionālās darbības, proti, ienākumi no darba dažādās formās, un ienākumos no kapitāla, un šī otrā minētā kategorija ar nodokli tiek aplikta atsevišķi. Aprēķinot ar nodokli apliekamos ienākumus, ir jāatskaita izdevumi, kas radušies par apliekamo ienākumu iegūšanu un uzglabāšanu. Turklāt no ienākumiem tiek atņemta bāzes atlaide, kā arī veikti citi atskaitījumi atkarībā no nodokļa maksātāja personiskās situācijas.
26

Kā izriet no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem, iekasējamības gadījums saistībā ar nodokli, kuru ietur no visām fiziskām vai juridiskām personām, kurām ir lietu tiesības vai lietošanas tiesības attiecībā uz mobilās telefonijas antenu, neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav saskaņā ar atļauju izsniegšanas direktīvu piešķirtas atļaujas īpašnieces, šķiet, nav saistīts ar vispārējās atļaujas piešķiršanas procedūru, ar kuru uzņēmumiem tiek piešķirtas tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus; tas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
169

Šajā kontekstā Padomei un Komisijai ir jāizvērtē jautājums par to, vai kaitējums, uz kuru tās plāno balstīt savu secinājumu, patiešām izriet no importa par dempinga cenām, un jāignorē ikviens kaitējums, kāds izriet no citiem faktoriem, it īpaši no pašu Savienības ražotāju rīcības. Šajā ziņā šīm iestādēm ir jāpārbauda, vai šo citu faktoru ietekme nevarēja izjaukt cēloņsakarību starp attiecīgo importu, no vienas puses, un Savienības ražošanas nozarei nodarīto kaitējumu, no otras puses. Tāpat tām ir arī jāpārbauda, vai kaitējums, ko radījuši šie citi faktori, ietekmē kaitējuma noteikšanu. Tomēr, ja arī Padome un Komisija konstatē, ka par spīti šādiem faktoriem ar minēto importu radītais kaitējums ir vērā ņemams, ir jāpierāda cēloņsakarība starp šo importu un radīto kaitējumu Savienības ražošanas nozarei (šajā ziņā skat. spriedumus Transnational Company ”Kazchrome” un ENRC Marketing/Padome, C‑10/12 P, EU:C:2013:865, 23.–25. punkts, kā arī TMK Europe, C‑143/14, EU:C:2015:236, 35.–37. punkts).
8

Drošības padome ar 2010. gada 9. jūnija Rezolūciju 1929 (2010) noteica stingrākus pasākumus un tostarp nolēma iesaldēt dažādu finanšu vienību līdzekļus. Minētās rezolūcijas 21. punktā Drošības padome aicina valstis tostarp “novērst to, ka ar dalībvalstu valstspiederīgo starpniecību vai saskaņā ar to tiesību aktiem organizētu struktūru (tostarp meitasuzņēmumu ārvalstīs) starpniecību, vai personu vai to teritorijā esošu finanšu iestāžu starpniecību tiek sniegti finanšu pakalpojumi – tostarp apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas pakalpojumi – vai nodoti jebkādi finanšu vai citi aktīvi vai līdzekļi uz dalībvalstu teritoriju vai no tās, ja to rīcībā ir informācija, kas dod tiem pamatotu iemeslu domāt, ka šie pakalpojumi, aktīvi vai līdzekļi varētu sekmēt divdomīgu kodoldarbību izplatīšanu vai kodolieroču nesēju sistēmu izstrādi no Irānas puses, tostarp iesaldējot finanšu vai citus aktīvus vai līdzekļus, kuri atrodas to teritorijā vai atradīsies to teritorijā vēlāk, vai uz kuriem attiecas vai varētu attiekties to jurisdikcija, un kuri ir saistīti ar šīm programmām vai darbībām, un saskaņoti ar savas valsts iestādēm un atbilstoši savas valsts tiesību aktiem īstenojot pastiprinātu uzraudzību, lai novērstu šādus darījumus”.
8

Drošības padome ar 2010. gada 9. jūnija Rezolūciju 1929 (2010) noteica stingrākus pasākumus un tostarp nolēma iesaldēt dažādu finanšu vienību līdzekļus. Minētās rezolūcijas 21. punktā Drošības padome aicina valstis tostarp “novērst to, ka ar dalībvalstu valstspiederīgo starpniecību vai saskaņā ar to tiesību aktiem organizētu struktūru (tostarp meitasuzņēmumu ārvalstīs) starpniecību vai personu vai to teritorijā esošu finanšu iestāžu starpniecību tiek sniegti finanšu pakalpojumi – tostarp apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas pakalpojumi – vai nodoti jebkādi finanšu vai citi aktīvi vai līdzekļi uz dalībvalstu teritoriju vai no tās, ja to rīcībā ir informācija, kas dod tiem pamatotu iemeslu domāt, ka šie pakalpojumi, aktīvi vai līdzekļi varētu sekmēt divdomīgu kodoldarbību izplatīšanu vai kodolieroču nesēju sistēmu izstrādi no Irānas puses, tostarp iesaldējot finanšu vai citus aktīvus vai līdzekļus, kuri atrodas to teritorijā vai atradīsies to teritorijā vēlāk vai uz kuriem attiecas vai varētu attiekties to jurisdikcija un kuri ir saistīti ar šīm programmām vai darbībām, un saskaņoti ar savas valsts iestādēm un atbilstoši savas valsts tiesību aktiem īstenojot pastiprinātu uzraudzību, lai novērstu šādus darījumus”.
35

Kā Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 91. punktā, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības tiesa var pārbaudīt apgalvoto Savienības tiesību akta nesaderīgumu ar starptautiska nolīguma, kura puse ir Savienība, normām tikai tad, ja, pirmkārt, šī nolīguma raksturs un sistēma nav tam pretrunā un, otrkārt, ja šīs normas no to satura viedokļa ir beznosacījuma un pietiekami precīzas (skat. spriedumus IATA un ELFAA, C‑344/04, EU:C:2006:10, 39. punkts; Intertanko u.c., C‑308/06, EU:C:2008:312, 45. punkts, kā arī Air Transport Association of America u.c., C‑366/10, EU:C:2011:864, 54. punkts).
23

ClientEarth un PAN Europe saistībā ar pirmo pamatu, apgalvojot par kļūdainu “personas datu” jēdziena Regulas Nr. 45/2001 2. panta a) punkta izpratnē piemērošanu, kritizē Vispārējās tiesas veikto vērtējumu, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 46. punktā, saskaņā ar kuru informācija, kas tām attiecībā uz katru no apsvērumiem būtu ļāvusi identificēt, kurš no ārējiem ekspertiem ir šo apsvērumu autors (turpmāk tekstā – “apstrīdētā informācija”), ietilpst šajā jēdzienā.
32

Sava pieteikuma pamatošanai Diageo Brands norādīja, pirmkārt, ka savu secinājumu 27. un nākamajos punktos ģenerāladvokāts esot apšaubījis to premisu pareizību, uz kurām Hoge Raad der Nederlanden ir balstījusi savu lēmumu uzdot prejudiciālus jautājumus, proti, no vienas puses, ka no Varhoven kasatsionen sad2009. gada 15. jūnija interpretējošā nolēmuma, kas apstiprināts ar otro 2012. gada 26. aprīļa nolēmumu, kā arī no Sofiyski gradski sad nolēmuma izriet acīmredzams un apzināts Savienības tiesību pamatprincipa pārkāpums un, no otras puses, ka Diageo Brands nebija jēgas izmantot tiesību aizsardzības līdzekli, vēršoties Varhoven kasatsionen sad. Diageo Brands ieskatā, ja Tiesa būtu uzskatījusi, ka par šo premisu pareizību vēl varētu notikt debates starp lietas dalībniekiem, tām būtu jāatbilst sacīkstes pamatprincipa prasībām, kas noteiktas Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā.
1

Ar savu apelācijas sūdzību Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters’ and Trappers’ Association, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Association, J. Moesesie, A. Kooneeliusie, T. Newkingnak, D. Kuptana, K. Aariak, Canadian Seal Marketing Group, Ta Ma Su Seal Products, Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland), J. Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), William E. Scott & Son, Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi un Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2013. gada 25. aprīļa spriedumu Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Komisija (T‑526/10, EU:T:2013:215; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko tā noraidīja to prasību atcelt Komisijas 2010. gada 10. augusta Regulu (ES) Nr. 737/2010, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1007/2009 par tirdzniecību ar izstrādājumiem no roņiem (OV L 216, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), un atzīt par nepiemērojamu Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulu (EK) Nr. 1007/2009 par tirdzniecību ar izstrādājumiem no roņiem (OV L 286, 36. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatregula”).