Keywords

Summary



Keywords

1. Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Jauns lūgums attiecībā uz jautājumu, kuru Tiesa jau ir izskatījusi – Pieņemamība

(LESD 267. pants)

2. Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 – Aizliegums diskriminēt vecuma dēļ

(Padomes Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkts)

3. Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 – Aizliegums diskriminēt vecuma dēļ

(Padomes Direktīvas 2000/78 6. panta 1. punkts)

4. Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78 – Aizliegums diskriminēt vecuma dēļ

(Padomes Direktīvas 2000/78 1. un 2. pants)

Summary

1. Atbilstoši LESD 267. pantam valsts tiesa, ja tā uzskata par vajadzīgu, vienmēr var uzdot no jauna interpretācijas jautājumus Tiesai. Turklāt LESD 267. pantā noteiktās procedūras ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. Tas tā ir gadījumā, ja iesniedzējtiesa jautā par tāda valsts regulējuma, kurā ir paredzēts noteikums par darba līgumu automātisku izbeigšanos ar darba ņēmējiem, kuri sasnieguši 65 gadu vecumu un ieguvuši tiesības saņemt pensiju, saderību ar Direktīvu 2000/78. Tādējādi lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz šāda noteikuma iespējami diskriminējošo raksturu ir pieņemams.

(sal. ar 31., 32., 34. un 35. punktu)

2. Direktīvas 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā tāda valsts tiesību norma, atbilstoši kurai par spēkā esošiem ir atzīstami noteikumi par darba līgumu automātisku izbeigšanos, darba ņēmējam sasniedzot pensionēšanās vecumu, ciktāl, pirmkārt, minētā norma ir objektīvi un saprātīgi pamatota ar nodarbinātības politikas un darba tirgus mērķi un, otrkārt, līdzekļi šī mērķa sasniegšanai ir atbilstoši un vajadzīgi. Šai atļaujas īstenošanai ar koplīgumu palīdzību nav izslēgta pārbaude tiesā, taču saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu tai arī atbilstošā un vajadzīgā veidā ir jābūt vērstai uz leģitīma mērķa sasniegšanu.

Pirmkārt, ņemot vērā plašo rīcības brīvību, kāda ir dalībvalstīm, ne tikai izvēloties, kuru no sociālās un nodarbinātības politikas jomā noteiktajiem mērķiem censties sasniegt, bet arī nosakot pasākumus, ar kuriem šo mērķi var sasniegt, šādi noteikumi ir objektīvi un saprātīgi attaisnoti, jo no darba līgumu izbeigšanās tiešā veidā labumu gūst jaunie darba ņēmēji un tādējādi tiek veicināta viņu iekļūšana profesionālajā apritē, kas konstanta bezdarba apstākļos ir visai grūta, un turklāt ir atbilstoši aizsargātas vecāko darba ņēmēju tiesības. Šī mehānisma pamatā ir līdzsvars starp politiskiem, ekonomiskiem, sociāliem, demogrāfiskiem un/vai budžeta apsvērumiem, un tas ir atkarīgs no izvēles pagarināt darba ņēmēju aktīvo darbību vai, tieši pretēji, paredzēt viņu priekšlaicīgu pensionēšanos.

Otrkārt, šis mehānisms, kas atšķiras no uzteikuma un atlaišanas, ir balstīts uz vienošanos. Ar to ne vien darba devējiem un darba ņēmējiem, noslēdzot individuālas vienošanās, bet arī sociālajiem partneriem, noslēdzot koplīgumus – un tādējādi ar ievērojamu izvēles brīvību –, tiek piedāvāts īstenot šo mehānismu, līdz ar to pienācīgi var ņemt vērā ne tikai kopējo situāciju attiecīgajā darba tirgū, bet arī attiecīgajām darba vietām raksturīgās pazīmes. Ņemot vērā šos apstākļus, šķiet, ka dalībvalstu iestādēm ir pamats uzskatīt, ka tāda pasākuma kā noteikums par darba līgumu automātisku izbeigšanos darba ņēmēja pensionēšanās vecuma sasniegšanas dēļ atļaušana var būt atbilstošs un vajadzīgs valsts nodarbinātības un darba politikas mērķu sasniegšanai.

(sal. ar 41., 43., 44., 49., 51. un 53. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

3. Direktīvas 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds pasākums kā Ģenerālvienošanās par telpu uzkopšanā nodarbinātajiem darba ņēmējiem paredzētais noteikums par automātisku darba līgumu izbeigšanos ar darba ņēmējiem, kuri sasnieguši 65 gadu vecumu, kad tie var saņemt vecuma pensiju.

Pirmkārt, nodrošinot darba ņēmējiem zināmu stabilitāti nodarbinātības ziņā un ilgtermiņā apņemoties nodrošināt prognozējamu došanos pensijā, tajā pašā laikā darba devējiem piedāvājot zināmu fleksibilitāti personāla vadībā, noteikums par darba līgumu automātisku izbeigšanos tādējādi atspoguļo līdzsvaru starp atšķirīgām, bet tomēr leģitīmām interesēm, kas raksturīgas darba attiecību kontekstam, kurš ir cieši saistīts ar pensionēšanās un nodarbinātības politikas veidošanu.

Otrkārt, ņemot vērā, ka attiecīgās dalībvalsts iekšējos tiesību aktos nav aizlieguma personai, kas sasniegusi pensionēšanās vecumu, turpināt profesionālo darbību un ka turklāt darba ņēmējs, kas atrodas šādā situācijā, joprojām ir aizsargāts pret diskrimināciju vecuma dēļ, darba līguma pilnīga izbeigšanās automātiski nenozīmē, ka attiecīgās personas pavisam tiek izstumtas no darba tirgus. Tādēļ minētajā regulējumā nav paredzēts obligātas pensionēšanās režīms. Tam nav pretrunā fakts, ka darba ņēmējs, piemēram, finansiālu apsvērumu dēļ, vēlas turpināt profesionālo darbību pēc pensijas vecuma sasniegšanas, un tas neliedz aizsardzību pret diskrimināciju vecuma dēļ darba ņēmējiem, kuri sasnieguši pensionēšanās vecumu, ja tie vēlas palikt apritē un meklēt jaunu darbu. Ņemot vērā šos apstākļus, valsts regulējums, ievērojot plašo rīcības brīvību, kas dalībvalstīm un sociālajiem partneriem ir piešķirta sociālās un nodarbinātības politikas jomā, nepārsniedz mērķu sasniegšanai vajadzīgo.

(sal. ar 68. un 74.–77. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)

4. Direktīvas 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 1. un 2. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretrunā fakts, ka dalībvalsts atzīst par vispārpiemērojamu tādu koplīgumu, kas paredz noteikumu par rūpniecisko telpu uzkopšanas nozarē nodarbināto darba ņēmēju automātisku darba līgumu izbeigšanos, ciktāl ar to darba ņēmējiem, uz kuriem šis koplīgums attiecas, netiek liegta normās par diskriminācijas vecuma dēļ aizliegumu paredzētā aizsardzība.

Direktīvā 2000/78 pašā nav paredzēti nosacījumi, kādos dalībvalstis koplīgumu var atzīt par vispārpiemērojamu, pat ja dalībvalstīm ar piemērotiem normatīviem vai administratīviem pasākumiem ir jānodrošina, lai darba ņēmēji pilnā apmērā varētu izmantot Direktīvā 2000/78 paredzēto aizsardzību pret diskrimināciju vecuma dēļ.

(sal. ar 79. un 80. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)