ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]

SECINĀJUMI,

sniegti 2020. gada 9. septembrī ( 1 )

Apvienotās lietas C‑225/19 un C‑226/19

R.N.N.S. (C‑225/19),

K.A. (C‑226/19)

pret

Minister van Buitenlandse Zaken

(Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Hārlemā, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Regula (EK) Nr. 810/2009 – 32. pants – Kopienas Vīzu kodekss – Lēmums par vīzas atteikumu – Pieteicēja tiesības celt prasību par šo lēmumu – Tiesības vērsties tiesā – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Laba pārvaldība

I. Ievads

1. Abi rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Hārlemā, Nīderlande) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 810/2009 (2009. gada 13. jūlijs), ar ko izveido Kopienas Vīzu kodeksu (Vīzu kodekss) ( 2 ), 32. panta interpretāciju, to lasot kopā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. un 47. pantu.

2. Šie lūgumi ir iesniegti divās tiesvedībās starp prasītājiem pamatlietās un Nīderlandes kompetentajām iestādēm par to, ka šīs pēdējās ir noraidījušas attiecīgo prasītāju iesniegtus vīzu pieteikumus. Tiesai uzdotie prejudiciālie jautājumi būtībā ir par to, vai dalībvalstij, kas pieņem galīgo lēmumu atteikt vīzu saskaņā ar Vīzu kodeksa 32. panta 1. punktu pēc tam, kad cita dalībvalsts ir iebildusi pret vīzas izsniegšanu sakarā ar tiešu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai, sabiedrības veselībai vai dalībvalsts starptautiskajām attiecībām, ir pienākums lēmumā par atteikumu vai sekojošajā pārsūdzības tiesvedībā paziņot, kura dalībvalsts ir iebildusi un kādu pamatojumu pēc būtības tā ir minējusi šajā ziņā. Vēl viens jautājums, uz kuru ir jāatbild pamatlietās, attiecas uz pārsūdzības iespējām, kas ir pieejamas, lai apstrīdētu minētos iebildumus pret vīzas izsniegšanu.

3. Šīs tiesvedības sniedz Tiesai iespēju no jauna izteikties par tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kā tās izriet no Hartas 47. panta, kopīgās vīzu politikas jomā, kuru raksturo daļēja tiesību aktu saskaņošana ( 3 ) un kurā dalībvalstu procesuālajai autonomijai joprojām ir nenoliedzama nozīme, lai gan Vīzu kodekss, kas ir rīks, ar kuru regulē vienotus vīzu izsniegšanas, anulēšanas vai atcelšanas nosacījumus, principā prasa vienveidīgu piemērošanu ( 4 ) no visu dalībvalstu iestāžu – vai tās būtu daļa no izpildvaras vai tiesu varas – puses, lai tiktu nodrošināta šīs politikas konsekventa īstenošana.

4. Savienības likumdevējs ir atstājis dalībvalstu ziņā Vīzu kodeksa normu piemērošanu saskaņā ar to attiecīgajiem procesuālajiem noteikumiem, vienlaikus nosakot pienākumu ievērot atsevišķas Savienības tiesību sistēmā atzītas procesuālās garantijas, kas ir tiesiskuma izpausme, proti, pienākumu norādīt pamatojumu un tiesības celt prasību. Tiesai, ņemot vērā kopīgās vīzu politikas jomas īpatnības, būs jānosaka šo procesuālo garantiju apjoms un jāpaskaidro, kādā veidā tās ir īstenojamas, piemērojot valsts procesuālos noteikumus, ja ir celta prasība par vīzas atteikumu. Tādējādi Tiesa ne tikai aizstāvēs tiesiskumu, bet arī veicinās šīs politikas mērķu sasniegšanu.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Harta

5. Hartas 41. panta redakcija ir šāda: “1. Ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās. 2. Šīs tiesības ietver: a) ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt; b) ikvienas personas tiesības piekļūt materiāliem, kas uz to attiecas, ievērojot konfidencialitātes, kā arī profesionālā noslēpuma un komercnoslēpuma likumīgas aizsardzības apsvērumus; c) pārvaldes pienākumu pamatot savus lēmumus. [..]”

6. Hartas 47. panta pirmajā daļā ir noteikts: “Ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā.”

7. Hartas 51. panta 1. punkts ir izteikts šādi: “Šīs Hartas noteikumi attiecas uz Savienības iestādēm un struktūrām, ievērojot subsidiaritātes principu, un uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Tādēļ tās ievēro tiesības un principus, kā arī veicina to piemērošanu saskaņā ar savām atbilstīgajām pilnvarām un ievērojot Savienības kompetenci, kas tai piešķirta Līgumos.”

8. Hartas 52. panta 1. punktā ir noteikts: “Visiem šajā Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība. Ievērojot proporcionalitātes [samērīguma] principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.”

B. Vīzu kodekss

9. Vīzu kodeksa 28. un 29. apsvērumā ir noteikts: “(28) Ņemot vērā to, ka šīs regulas mērķus, proti, izstrādāt procedūras un noteikumus vīzu izsniegšanai tranzītam vai lai uzturētos dalībvalstu teritorijā uz laiku līdz trim mēnešiem jebkurā sešu mēnešu laikposmā, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, un to, ka šos mērķus var labāk sasniegt Kopienas līmenī, Kopiena var pieņemt pasākumus saskaņā ar Līguma 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes [samērīguma] principu šajā regulā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi šo mērķu sasniegšanai. (29) Šī regula ievēro pamattiesības un ņem vērā principus, kas jo īpaši atzīti ar [..] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju un Eiropas Savienības Pamattiesību hartu.”

10. Vīzu kodeksa 1. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā: “Ar šo regulu paredz procedūras un nosacījumus, lai izsniegtu vīzas tranzītam vai plānotām uzturēšanās reizēm dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nav ilgāks par trijiem mēnešiem sešu mēnešu laikposmā.”

11. Vīzu kodeksa 2. pants ir formulēts šādi: “Šajā regulā izmanto šādas definīcijas: [..] 2) “vīza” ir kādas dalībvalsts izdota atļauja: a) tranzītā šķērsot vai plānoti uzturēties dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nepārsniedz trīs mēnešus sešu mēnešu laikposmā, skaitot no pirmās ieceļošanas dienas attiecīgo dalībvalstu teritorijā; [..] 3) “vienota vīza” ir vīza, kas ir derīga visā dalībvalstu teritorijā; [..].”

12. Vīzu kodeksa 22. pantā ir paredzēts: “1. Dalībvalsts var prasīt, lai citu dalībvalstu centrālās iestādes apspriestos ar tās centrālajām iestādēm, izskatot pieteikumus, ko iesnieguši kādu konkrētu trešo valstu valstspiederīgie vai kādas konkrētas kategorijas valstspiederīgie. Šāda apspriešanās neattiecas uz lidostas tranzītvīzu pieprasījumiem. 2. Centrālās iestādes, ar kurām apspriežas, dod galīgo atbildi septiņās kalendārajās dienās pēc apspriešanās. Ja atbildi nesniedz noteiktajā termiņā, tas nozīmē, ka tām nav pamata iebilst pret vīzas izsniegšanu. 3. Par iepriekšēju apspriežu prasības ieviešanu vai atsaukšanu dalībvalsts paziņo Komisijai, pirms tā stājas spēkā. Šo informāciju saskaņā ar vietējo Šengenas sadarbību sniedz arī attiecīgajā jurisdikcijā. 4. Komisija informē dalībvalstis par minētajiem paziņojumiem. 5. No Šengenas Konsultāciju tīkla aizstāšanas dienas, kā paredzēts VIS regulas 46. pantā, iepriekšējas apspriedes veic saskaņā ar attiecīgās regulas 16. panta 2. punktu.”

13. Vīzu kodeksa 32. panta 1.–3. punktā ir noteikts: “1. Neskarot 25. panta 1. punktu, vīzu atsaka: a) ja pieteikuma iesniedzējs: [..] vi) ir uzskatāms par apdraudējumu kādas dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai, kā definēts Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 19. punktā, vai kādas dalībvalsts starptautiskajām attiecībām, un jo īpaši ja dalībvalstu datubāzēs par viņu ir izdots brīdinājums, lai minētā iemesla dēļ atteiktu ieceļošanu [..]. [..] 2. Lēmumu par atteikumu un par iemesliem, kas ir tā pamatā, paziņo pieteikuma iesniedzējam, izmantojot VI pielikumā doto standartveidlapu. 3. Pieteikuma iesniedzējiem, kam vīzas ir atteiktas, ir tiesības iesniegt pārsūdzību. Pārsūdzības ceļ pret to dalībvalsti, kas ir pieņēmusi galīgo lēmumu par pieteikumu, un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem. Dalībvalstis pieteikuma iesniedzējiem sniedz informāciju par procedūrām, kas jāievēro pārsūdzības gadījumā, kā norādīts VI pielikumā.”

14. Vīzu kodeksa VI pielikumā ir iekļauta standartveidlapa, kas jāizmanto lēmumu par vīzu pieteikumiem pieņemšanā. Attiecībā uz lēmuma pamatojumu tajā ir paredzēts atzīmējamu atteikuma iemeslu saraksts. Atteikuma iemesls Nr. 5 ir formulēts šādi: “_________ (norādīt dalībvalsti) ir Šengenas Informācijas sistēmā (SIS) izdevusi brīdinājumu par ieceļošanas aizliegumu;”.

15. Atteikuma iemesls Nr. 6 ir formulēts šādi: “viena vai vairākas dalībvalstis uzskata Jūs par apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai, sabiedrības veselībai, kā definēts Regulas (EK) Nr. 562/2006 (Šengenas Robežu kodekss) 2. panta 19. punktā, vai vienas vai vairāku dalībvalstu starptautiskajām attiecībām;”.

C. VIS regula

16. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 767/2008 (2008. gada 9. jūlijs) par Vīzu informācijas sistēmu (VIS) un datu apmaiņu starp dalībvalstīm saistībā ar īstermiņa vīzām (VIS regula) ( 5 ) 38. pantā ir paredzēts: “1. Neskarot pienākumu darīt zināmu citu informāciju atbilstoši Direktīvas 95/46/EK 12. panta a) punktam, jebkurai personai ir tiesības iegūt informāciju par VIS ierakstītajiem datiem, kas uz viņu attiecas, un par to, kura dalībvalsts nosūtījusi datus uz VIS. Šīs tiesības piekļūt datiem var piešķirt vienīgi dalībvalstis. Katra dalībvalsts reģistrē ikvienu šādas piekļuves pieprasījumu. 2. Jebkurai personai ir tiesības pieprasīt, lai izlabo datus, kas attiecas uz viņu un kas ir neprecīzi, un lai izdzēš datus, ja tie reģistrēti nelikumīgi. Atbildīgā dalībvalsts nekavējoties izlabo vai izdzēš attiecīgos datus saskaņā ar šīs valsts normatīvajiem un administratīvajiem aktiem un procedūrām. 3. Ja pieprasījumu atbilstīgi 2. punktam iesniedz citai dalībvalstij, nevis atbildīgajai dalībvalstij, tās dalībvalsts iestādes, kurām pieprasījums iesniegts, 14 dienu laikā sazinās ar atbildīgās dalībvalsts iestādēm. Atbildīgā dalībvalsts viena mēneša laikā pārbauda datu precizitāti un to, vai dati VIS ir apstrādāti likumīgi. 4. Ja noskaidrojas, ka VIS ierakstītie dati ir neprecīzi vai ierakstīti nelikumīgi, atbildīgā dalībvalsts datus labo vai dzēš saskaņā ar 24. panta 3. punktu. Atbildīgā dalībvalsts ieinteresētajai personai nekavējoties rakstiski apstiprina to, ka ir veikti pasākumi, lai labotu vai dzēstu datus, kas uz viņu attiecas. 5. Ja atbildīgā dalībvalsts nepiekrīt tam, ka VIS ierakstītie dati ir neprecīzi vai ierakstīti nelikumīgi, tā ieinteresētajai personai nekavējoties rakstiski paskaidro, kāpēc tā atsakās labot vai dzēst datus, kas uz viņu attiecas. 6. Atbildīgā dalībvalsts turklāt informē ieinteresēto personu par to, kā tai rīkoties gadījumā, ja tā nepiekrīt sniegtajam paskaidrojumam. Tas ietver informāciju par to, kā ierosināt lietu vai iesniegt sūdzību attiecīgās dalībvalsts kompetentajās iestādēs vai tiesā, un par to, kāda palīdzība, tostarp no 41. panta 1. punktā minētajām valsts uzraudzības iestādēm, ir pieejama atbilstīgi attiecīgās dalībvalsts normatīvajiem un administratīvajiem aktiem un procedūrām.”

17. VIS regulas 40. panta 1. punktā ir noteikts: “Visās dalībvalstīs jebkurai personai ir tiesības ierosināt lietu vai iesniegt sūdzību tās dalībvalsts kompetentajās iestādēs vai tiesās, kurā attiecīgā persona saņēmusi atteikumu saistībā ar tiesībām piekļūt datiem vai saistībā ar to datu labošanu vai dzēšanu, kas uz viņu attiecas, kā paredzēts 38. panta 1. un 2. punktā.”

III. Tiesvedību rašanās fakti, tiesvedības pamatlietās un prejudiciālie jautājumi

18. Nepieciešamību vērsties Tiesā ar lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa pamato vienādi abās lietās, izņemot attiecībā uz prasītāju individuālo situāciju.

19. Prasītājs pamatlietā lietā C‑225/19 R.N.N.S. ir Ēģiptes valstspiederīgais, kas dzīvo savā izcelsmes valstī. 2017. gada 28. augustā viņš noslēdza laulību ar Nīderlandes valstspiederīgo.

20. 2017. gada 7. jūnijā viņš Minister van Buitenlandse Zaken (ārlietu ministrs, Nīderlande) iesniedza pieteikumu izsniegt Šengenas vīzu, lai apmeklētu personas, kuru viņš precēs, vecākus, kuri dzīvo Nīderlandē.

21. Ar 2017. gada 19. jūnija lēmumu šis ministrs vīzu atteica. Lēmums par atteikumu bija pamatots ar to, ka viena vai vairākas dalībvalstis, šajā gadījumā Ungārija, R.N.N.S. uzskata par apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 19. punkta izpratnē, vai kādas dalībvalsts starptautiskajām attiecībām.

22. 2017. gada 31. oktobrī ārlietu ministrs kā nepamatotu noraidīja R.N.N.S. iesniegto sūdzību par šo lēmumu.

23. 2017. gada 22. novembrī R.N.N.S. pārsūdzēja šo pēdējo lēmumu iesniedzējtiesā, apgalvojot, ka viņu nevar uzskatīt par apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai, sabiedrības veselībai vai kādas dalībvalsts starptautiskajām attiecībām. Prasītājs it īpaši min efektīvas tiesību aizsardzības tiesā neesamību, jo viņam neesot iespējas apstrīdēt pēc būtības ārlietu ministra lēmumu par atteikumu. Šā ministra ieskatā, Ungārijas atteikuma iemesls nevar tikt pārbaudīts Nīderlandē pēc būtības, un tādēļ R.N.N.S. šajā ziņā esot jāvēršas Ungārijas tiesās.

24. Prasītāja pamatlietā lietā C‑226/19 K.A. ir Sīrijas valstspiederīgā, kas dzīvo Saūda Arābijā. Viņa ir atraitne, un viņai ir pilngadīgi bērni, no kuriem viens dzīvo Zviedrijā un trīs – Nīderlandē.

25. 2018. gada 2. janvārī K.A. iesniedza ārlietu ministram pieteikumu izsniegt Šengenas vīzu, lai apmeklētu savu Nīderlandē dzīvojošo dēlu.

26. Ar 2018. gada 15. janvāra lēmumu šis ministrs vīzu atteica. Lēmums par atteikumu bija pamatots ar to, ka viena vai vairākas dalībvalstis, šajā gadījumā Vācijas Federatīvā Republika, K.A. uzskata par apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 19. punkta izpratnē, vai kādas dalībvalsts starptautiskajām attiecībām.

27. 2018. gada 14. maijā ārlietu ministrs kā nepamatotu noraidīja K.A. iesniegto sūdzību par šo lēmumu. Šajā sūdzības procedūrā prasītāja lūdza ministram lūgt Vācijas iestādēm sniegt plašāku informāciju par iemesliem, kuru dēļ tās uzskata prasītāju par šādu apdraudējumu. Tomēr, ārlietu ministra ieskatā, Vīzu kodeksā nav ietverts nekāds uz Nīderlandes Karalisti attiecināms pienākums lūgt Vācijas iestādēm sniegt šādu informāciju.

28. 2018. gada 28. maijā K.A. šo pēdējo lēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā, apgalvojot, ka viņu nevar uzskatīt par apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai, sabiedrības veselībai vai kādas dalībvalsts starptautiskajām attiecībām. K.A. it īpaši min efektīvas tiesību aizsardzības tiesā neesamību, jo viņai neesot iespējas apstrīdēt atteikuma iemeslu, kas esot formulēts pārāk vispārīgi. Kā uzskata K.A., kura it īpaši atsaucas uz Hartas 41. pantu, ārlietu ministram esot bijis jālūdz Vācijas iestādēm darīt zināmus lēmuma pamatā esošos iemeslus.

29. Iesniedzējtiesa norāda, ka nevienā no abām tiesvedībām par prasītājiem Vīzu informācijas sistēmā (VIS) nav izdots brīdinājums, lai atteiktu vīzu, un Šengenas Informācijas sistēmā (SIS) nav izdots brīdinājums, lai atteiktu ieceļošanu Šengenas zonā.

30. Abās pamatlietās ir jāatbild uz jautājumu, vai un kādā veidā Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punktā paredzēto atteikuma iemeslu var pārbaudīt saistībā ar pārsūdzību, kas celta par galīgo lēmumu par vīzas atteikumu, un vai šāda pārbaude ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis.

31. Šajos apstākļos rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Hārlemā) nolēma apturēt tiesvedību un katrā no abām tajā izskatāmajām lietām uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai galīga lēmuma par vīzas atteikumu saskaņā ar Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punktu pārsūdzības gadījumā Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkta izpratnē ir runa par efektīvu tiesību aizsardzības līdzekli Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta izpratnē šādos apstākļos: – lēmuma pamatojumā dalībvalsts ir tikai norādījusi: “Viena vai vairākas dalībvalstis Jūs uzskata par apdraudējumu vienas vai vairāku dalībvalstu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 19. punkta (tagad – 21. punkts) izpratnē, vai to starptautiskajām attiecībām”; – nedz lēmumā, nedz pārsūdzības tiesvedībā dalībvalsts nesniedz informāciju par to, kurš konkrēts pamats vai pamati no četriem Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punktā minētajiem tiek izmantoti; – pārsūdzības tiesvedībā dalībvalsts nesniedz nedz sīkāku informāciju, nedz sīkāku pamatojumu pēc būtības par pamatu vai pamatiem, uz kuriem ir balstīti citas dalībvalsts (vai citu dalībvalstu) iebildumi? 2) Vai pirmajā jautājumā izklāstītajos apstākļos tiesības uz labu pārvaldību Hartas 41. panta izpratnē tiek nodrošinātas, it īpaši, ņemot vērā administrācijas pienākumu pamatot tās lēmumus? 3) a) Vai atbilde uz pirmo un otro jautājumu ir atšķirīga, ja dalībvalsts galīgajā lēmumā par vīzu norāda uz faktiski pastāvošu un pietiekami precīzi aprakstītu pārsūdzības iespēju citā dalībvalstī pret vārdā nosauktu kompetento iestādi šajā citā dalībvalstī (vai šajās citās dalībvalstīs), kura ir cēlusi Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punktā minētos iebildumus, un atteikuma pamats var tikt vērtēts šīs pārsūdzības ietvaros? b) Vai, lai sniegtu apstiprinošu atbildi uz pirmo jautājumu kopsakarā ar trešā jautājuma a) daļu, pārsūdzības tiesvedībā, kas notiek dalībvalstī, kura ir pieņēmusi galīgo lēmumu, un kas norisinās pret to, ir jāaptur lēmuma izpilde līdz brīdim, kad pieteikuma iesniedzējam ir radusies iespēja izmantot pārsūdzības iespēju citā dalībvalstī (vai citās dalībvalstīs) un, ja pieteikuma iesniedzējs to izmanto, ir ticis pieņemts (galīgais) nolēmums saistībā ar šo pārsūdzību? 4) Vai atbilde uz jautājumiem ir atkarīga no tā, vai (iestādei) dalībvalstī (vai dalībvalstīs), kura (vai kuras) ir cēlusi (ir cēlušas) iebildumus pret vīzas izsniegšanu, var tikt sniegta iespēja galīgā lēmuma par vīzas pieteikumu pārsūdzības tiesvedībā piedalīties kā otrai atbildētājai un tai kā šādai lietas dalībniecei var tikt dota iespēja izklāstīt, uz kādu pamatu vai kādiem pamatiem ir balstīti tās iebildumi?”

IV. Tiesvedība Tiesā

32. Iesniedzējtiesas lēmumi, kas pieņemti 2019. gada 5. martā, Tiesas kancelejā ir reģistrēti 2019. gada 14. martā.

33. Pamatlietas dalībnieki, Nīderlandes, Čehijas, Vācijas, Itālijas, Lietuvas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantu iesniedza rakstveida apsvērumus noteiktajā termiņā.

34. Ar 2020. gada 30. aprīļa procesa organizatorisko pasākumu Tiesa uzdeva jautājumus rakstveida atbildes sniegšanai visām ieinteresētajām personām. Rakstveida apsvērumi par šiem jautājumiem tika iesniegti noteiktajā termiņā.

V. Juridiskā analīze

A. Ievada apsvērumi

1. Nepieciešamība vienveidīgi piemērot Vīzu kodeksu, lai gan nepastāv pilnīga saskaņošana

35. Pirms tiek sākta Tiesai uzdoto prejudiciālo jautājumu analīze, ir jāatgādina, kāda nozīme ir Vīzu kodeksam, kā arī kāds ir šī juridiskā instrumenta izdošanas mērķis. Saskaņā ar Vīzu kodeksa 1. panta 1. punktu tas paredz procedūras un nosacījumus, lai izsniegtu vīzas tranzītam vai plānotām uzturēšanās reizēm dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nav ilgāks par trijiem mēnešiem sešu mēnešu laikposmā. Šis kodekss tika pieņemts ar mērķi izbeigt iepriekš esošos atšķirīgos noteikumus, it īpaši attiecībā uz ieceļošanas pamatnosacījumiem un procesuālajām garantijām, piemēram, pienākumu norādīt pamatojumu un tiesībām pārsūdzēt lēmumus par atteikumu. Savienības likumdevējs vēlējās saskaņot šos nosacījumus, lai, kā izriet no Vīzu kodeksa 18. apsvēruma, novērstu “vīzu izdevīgākas iegādes iespējas” un garantētu vienlīdzīgu attieksmi pret vīzas pieteikumu iesniedzējiem.

36. Tomēr ir acīmredzami, ka, nepastāvot pilnīgai saskaņošanai šajā jomā, daži aspekti, kas tā vai citādi saistīti ar vīzu izsniegšanu, ir dalībvalstu likumdošanas kompetencē. Tas vispirms izriet no fakta, ka Savienība nav īstenojusi dalīto kompetenci, kas tai ir kopā ar dalībvalstīm attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu atbilstoši LESD 4. panta 2. punkta j) apakšpunktam. Vēl dalībvalstu kompetence var izrietēt no tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām. Turklāt dalībvalstīm var būt paredzēta rīcības vai novērtējuma brīvība saistībā ar īpašu uzdevumu izpildi. Tādējādi Savienības un dalībvalstu attiecīgā kompetence likumdošanas vai izpildes jomā ir secināma katrā gadījumā atsevišķi, interpretējot atbilstīgās tiesību normas.

2. Dažu aspektu politiski sensitīvais raksturs

37. Kā ikvienā tiesību aktā, kas radies politiska kompromisa ceļā, arī Vīzu kodeksā ir aspekti, kurus uzskata par sensitīviem un kurus dalībvalstis ir vēlējušās reglamentēt pašas. Vīzu kodeksa izstrādes vēsture sniedz norādes par dažu aspektu sensitīvo raksturu; starp šiem aspektiem ir lēmumu par vīzas atteikumu pamatojums, kā arī pieteicēja tiesības iesniegt pārsūdzību, kas tieši ir šo pamatlietu priekšmets ( 6 ).

38. Kā jau norādīts šo secinājumu ievadā, tas nenozīmē, ka dalībvalstis, īstenojot Savienības tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, būtu jāatbrīvo no pienākuma ievērot Hartas 47. pantā noteiktās procesuālās garantijas. Tomēr ir nepieciešams ņemt vērā kopējās vīzu politikas jomas īpatnības, kā arī dalībvalstu minētos drošības apsvērumus, ar ko var tikt attaisnoti ierobežojumi, kuri ir samērīgi ar minētajām procesuālajām garantijām.

B. Par pirmo jautājumu

1. Vispārīgi aspekti

a) Iebildumi, kurus prasītāji pamatlietās izsaka dalībvalstīm

39. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar lēmumu par vīzas atteikumu, ko pieņēmusi valsts kompetentā iestāde sakarā ar to, ka pastāv atteikuma iemesls saskaņā ar Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punktu, ir ievērotas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, kā tās garantētas Hartas 47. pantā, ja šis lēmums tiek paziņots vīzas pieteikuma iesniedzējam, izmantojot Vīzu kodeksa VI pielikumā ietverto standartveidlapu saskaņā ar šī paša kodeksa 32. panta 2. punktu. Kā norāda iesniedzējtiesa, šī standartveidlapa neļauj nedz izdarīt nošķīrumu starp dažādajiem apdraudējuma veidiem, kas minēti Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punktā un kas piemērojami dažādiem gadījumiem, nedz iegūt sīkāku informāciju par viena vai vairāku iemeslu, ar kuriem pamatoti citas dalībvalsts iebildumi, saturu un pamatojumu, ņemot vērā, ka dalībvalsts, kurai ir jāpieņem galīgais lēmums, principā var tikai atzīmēt 6. rūtiņu standartveidlapā.

40. Tiesai adresētais lūgums pārbaudīt Vīzu kodeksa atbilstīgo normu, kā arī ar šīm normām saistītās administratīvās prakses saderību ar Hartas 47. pantu ir skaidrojams ar to, ka prasītāji pamatlietās pārmet valsts iestādēm, pirmkārt, to, ka tās nav pietiekami pamatojušas lēmumus par atteikumu, un, otrkārt, to, ka nav bijis iespējams īstenot šo personu tiesības celt pārsūdzību par šiem lēmumiem. Lēmumu par atteikumu pamatojuma apgalvotā nepietiekamība, šķiet, aizskar prasītāju pamatlietās tiesības vairākos aspektos, un to nav iespējams izslēgt a priori, jo vairāk tāpēc, ka Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktā, to skatot kopā ar Hartas 47. pantu, dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt lēmumu par vīzas atteikumu pārsūdzēšanas procedūru, kuras noteiktā stadijā ir jāgarantē pārsūdzība tiesā ( 7 ).

41. Lai pieteikuma iesniedzējs varētu lietderīgi izmantot dalībvalstu ieviestos tiesību aizsardzības līdzekļus, tam ir jābūt informētam par iemesliem, ar kuriem ir pamatots lēmums par atteikumu. Vienīgi ar tādu nosacījumu šī persona, zinot visus apstākļus, var nolemt, vai ir derīgi vērsties kompetentajā tiesā. Savukārt tiesai ir jāzina [atteikuma] iemesli, lai tā varētu īstenot attiecīgā valsts lēmuma tiesiskuma pārbaudi ( 8 ). Pienākumam norādīt pamatojumu tātad ir divkāršs mērķis, kas ir jāņem vērā, lai tiktu nodrošināta efektīva tiesību aizsardzība. Skaidrības dēļ tiks analizēti atsevišķi šie abi aspekti – pirmām kārtām, veids, kā pieteikuma iesniedzējam tiek paziņots vīzas atteikums, un, otrām kārtām, tiesiskuma pārbaude, kas attiecas uz šo lēmumu.

b) Tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību piemērošanas joma un Hartā paredzētie ierobežojumi

42. Prasītāju pamatlietās trešās valsts valstspiederīgo statuss neliedz šajos gadījumos piemērot Hartas 47. pantu. Kā Tiesa ir apstiprinājusi spriedumā El Hassani ( 9 ), tiesības uz to, ka lēmuma par vīzas atteikumu tiesiskums noteiktā procedūras stadijā tiek pārbaudīts tiesā, ir garantētas ikvienam pieteikuma iesniedzējam. Ciktāl tam, lai šī tiesiskuma pārbaude būtu efektīva, ir vajadzīgs lēmuma par vīzas atteikumu pamatojums, kā tika paskaidrots iepriekš šajos secinājumos ( 10 ), ir jāatzīst pieteikuma iesniedzēja tiesības tikt informētam par iemesliem, ar kuriem ir pamatots lēmums par atteikumu. Tādējādi ir jākonstatē, ka trešo valstu valstspiederīgie arī ietilpst Hartas 47. panta piemērošanas jomā un līdz ar to tie var atsaukties uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību valsts iestādēs ( 11 ).

43. Tomēr ir jāuzskata – kā Tiesa to atgādināja spriedumā ZZ ( 12 ) –, ka Hartas 52. panta 1. punktā ir pieļauti tajā paredzēto tiesību, tostarp tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību, ierobežojumi, ievērojot noteiktus nosacījumus. Šajā normā ir prasīts – nosakot jebkuru ierobežojumu, ir jāievēro attiecīgo pamattiesību būtība, un turklāt pieprasīts, lai saskaņā ar samērīguma principu tas būtu nepieciešams un patiešām atbilstu vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība. Šajā lietā, man šķiet, Savienības likumdevējs, pieņemot Vīzu kodeksu, ir līdzsvarojis tiesiskuma garantijas intereses, no vienas puses, un valsts drošības aizsardzību, no otras puses, kas ļoti labi atspoguļots tiesību aktos. Tiesiskuma garantijas, konkrētāk, pienākums pamatot administratīvos aktus, kā arī iespējas tos pārsūdzēt, var tikt ierobežotas valsts drošības interesēs ( 13 ), kā tiks izklāstīts turpmāk šajos secinājumos.

44. Lai sniegtu derīgu atbildi uz prejudiciālajiem jautājumiem, atbilstīgo normu interpretācijas ceļā ir jānosaka, kādu vērtību Savienības likumdevējs ir piešķīris minētajām interesēm un cik lielā mērā tas ir vēlējies tās aizsargāt. Šī interpretācija parādīs Savienības tiesību pašreizējo attīstības pakāpi kopējās vīzu politikas jomā. Kā jau iepriekš norādīju, analīze attiecībā uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kā tās ir ieviestas atvasinātajās tiesībās, tiks koncentrēta uz diviem aspektiem, proti, veidu, kā pieteikuma iesniedzējam tiek paziņots vīzas atteikums, un tiesiskuma pārbaudi, kas attiecas uz šo administratīvo lēmumu.

2. Veids, kā pieteikuma iesniedzējam tiek paziņots vīzas atteikums

45. Uzreiz norādu, ka Tiesa ļoti vispārīgi ir izteikusies par veidu, kādā ieinteresētā persona ir jāinformē par iemesliem, ar kuriem ir pamatots attiecībā uz to pieņemts administratīvais lēmums, prasot vienīgi to, lai šī persona varētu minētos iemeslus uzzināt “vai nu pašā lēmumā, vai vēlākā paziņojumā pēc šīs personas pieprasījuma, neskarot kompetentās tiesas pilnvaras lūgt attiecīgajai iestādei iesniegt tai šo informāciju” ( 14 ). No tā izriet, ka iemeslu paziņošana principā var notikt trijos atšķirīgos veidos.

46. Pievēršoties konkrētāk dažu Vīzu kodeksa normu analīzei, minētā kodeksa 32. panta 1. punktā ir noteikts, ka vīzu atsaka, ja pieteikuma iesniedzējs ir uzskatāms par apdraudējumu kādas dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai vai sabiedrības veselībai, kā definēts Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 19. punktā, vai kādas dalībvalsts starptautiskajām attiecībām, un jo īpaši, ja šo pašu iemeslu dēļ dalībvalstu datubāzēs par viņu ir izdots brīdinājums, lai atteiktu ieceļošanu. Atbilstoši šā kodeksa 32. panta 2. punktam lēmumu par atteikumu un par iemesliem, kas ir tā pamatā, paziņo pieteikuma iesniedzējam, izmantojot VI pielikumā iekļauto standartveidlapu. Šajā lēmumā par atteikumu ir atspoguļoti par galīgā lēmuma pieņemšanu atbildīgās dalībvalsts veiktās [pieteikuma] izskatīšanas secinājumi, kā arī Vīzu kodeksa 22. pantā minētās apspriešanās procedūras rezultāti. Ņemot to vērā, ir jānorāda, ka aplūkojamajā standartveidlapā dalībvalstīm principā ir ļauts vienīgi atzīmēt 6. rūtiņu, kurā uzskaitīti atteikuma iemesli, nesniedzot ieinteresētajai personai citu informāciju. Standartveidlapā tātad netiek veikts nošķīrums starp īpašajiem atteikuma iemesliem, kuri minēti Vīzu kodeksa 32. panta 1. punktā.

47. No tā izriet, ka pieteikuma iesniedzējs par vīzas atteikuma iemesliem tiek informēts ļoti vispārīgi un īsi. Protams, kā savos apsvērumos pamatoti norāda Komisija, tas neliedz dalībvalstīm minēt šo informāciju veidlapā, piemēram, papildinot aili “piezīmes”. Proti, šī aile principā varētu dot iespēju sniegt pieteikuma iesniedzējam derīgu informāciju, lai palīdzētu tam labāk saprast atteikuma iemeslus, identificēt iespējamās kļūdas un lūgt kompetentajai valsts iestādei veikt labojumus. Šajā ziņā ir jāuzsver – pat ja no iepriekš minētajām normām nevar secināt, ka pastāvētu pienākums pievienot detalizētāku informāciju, tomēr šī iespēja standartveidlapā ir paredzēta, un pati veidlapa ir Vīzu kodeksa neatņemama sastāvdaļa. Līdz ar to ir jāpamatojas uz premisu, ka standartveidlapa, kurā norādīta viena vai vairāku atteikuma iemeslu esamība un iekļautas dalībvalstu iespējamās piezīmes, ir “minimālais informācijas daudzums”, ko Savienības likumdevējs ir uzskatījis par pietiekamu, lai tiktu izpildīts pienākums norādīt ikviena lēmuma par vīzas atteikumu pamatojumu, kas ir tiesiskuma izpausme.

48. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka tieši pēc prasītāju lūguma Nīderlandes iestādēm tie ir uzzinājuši, kuras dalībvalstis bija izteikušas iebildumus pret vīzu izsniegšanu Vīzu kodeksa 22. pantā paredzētajā apspriešanās procedūrā. Līdz ar to ir jānorāda, ka valsts administratīvajā procesā var tikt paredzēta iespēja sniegt pieteikuma iesniedzējam derīgu papildu informāciju, tādējādi papildinot lēmuma par atteikumu pamatojumu. Es piekrītu Vācijas valdības viedoklim, saskaņā ar kuru to dalībvalstu identitāte, kas ir izteikušas iebildumus, ir jāatklāj pēc pieteikuma iesniedzēja skaidri formulēta lūguma, lai nodrošinātu iespēju apstrīdēt šo dalībvalstu veikto vērtējumu par šīs personas radīto apdraudējumu.

49. No iepriekš minētajiem apsvērumiem es secinu, ka, nepastāvot skaidri formulētam regulējumam Savienībā attiecībā uz lēmumā par atteikumu norādāmā pamatojuma precizitātes pakāpi, Savienības likumdevējs ir vēlējies atstāt dalībvalstu ziņā iespēju noteikt, kādu informāciju tās vēlas paziņot pieteikuma iesniedzējam. Šāda interpretācija man šķiet vēl jo vairāk konsekventa tāpēc, ka var būt objektīvi iemesli, kas pamato minētā lēmuma ne tik detalizētu pamatojumu, kā es paskaidrošu šajos secinājumos.

a) Iemesli, kas ir saistīti ar dažādiem kontekstiem Savienības tiesību sistēmā

1) Ar Hartas 47. pantu aizsargāto tiesību tvēruma ierobežojumi

50. Pirmkārt, zemākas pakāpes administratīva akta pamatojuma precizitāte var būt vajadzīga objektīvu iemeslu dēļ, kas saistīti ar noteikta normatīvā konteksta īpatnībām. Šis indivīda tiesību saņemt pamatotu administratīvo lēmumu ierobežojums bieži vien atbilst praktiskiem apsvērumiem, ko likumdevējs ņem vērā, piemēram, administrācijas noslodzei ( 15 ). No teorētiskā viedokļa raugoties, ar Hartas 47. pantu garantētajām tiesībām, kas ļauj veikt administratīvās darbības tiesiskuma pārbaudi, dažās Savienības tiesību jomās ir piešķirts ierobežotāks tvērums nekā citās, tomēr neskarot šo tiesību būtību.

51. Šādā kontekstā ir jāatgādina Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru pienākumam norādīt pamatojumu var būt zemāka precizitātes pakāpe atkarībā no attiecīgās administratīvo tiesību jomas. Tāpat man šķiet atbilstīga Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru akta adresāta iespējamā interese saņemt paskaidrojumus nosaka to, vai administratīvā lēmuma pamatojums ir uzskatāms par pietiekamu ( 16 ). Ir acīmredzami, ka lielā mērā šo interesi nosaka pats likumdevējs, ciktāl tas nosaka adresāta tiesisko statusu attiecīgajā jomā.

52. Tiesa, šķiet, atzīst šo likumdevēja prerogatīvu, kad tā savā judikatūrā precizē, ka netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu konkretizēti visi būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi. Tiesas ieskatā, jautājums par to, vai akta pamatojums atbilst Savienības tiesību prasībām, ir jāvērtē, ņemot vērā ne tikai tā formulējumu, bet arī kontekstu un attiecīgo jomu reglamentējošo tiesību normu kopumu ( 17 ). Tāpēc ir jāanalizē, kādu tiesisko statusu Savienības tiesības attiecina uz vīzas pieteikuma iesniedzēju.

2) Savienības tiesības nepiešķir nedz kādas tiesības ieceļot dalībvalstu teritorijā, nedz kādas subjektīvas tiesības saņemt vīzu

53. Šajā ziņā es vispirms vēlos norādīt, ka Savienības tiesības nepiešķir trešo valstu valstspiederīgajiem nedz kādas tiesības ieceļot dalībvalstu teritorijā, nedz kādas subjektīvas tiesības saņemt vīzu. Es pilnīgi piekrītu ģenerāladvokātiem P. Mengoci [P. Mengozzi], M. Bobekam [M. Bobek] un M. Špunaram [M. Szpunar], kuri ir vienprātīgi noraidījuši šādu tiesību esamību, pamatojoties uz Vīzu kodeksa padziļinātu analīzi un tostarp ņemot vērā tā likumā noteikto mērķi, tā normu normatīvo saturu, kā arī kopējās vīzu politikas īpatnības. Lai izvairītos no atkārtošanās, es atsaukšos uz viņu attiecīgajiem secinājumiem konkrētajās lietās, tomēr norādot uz dažiem viņu apsvērumiem, kuri man šķiet visvairāk atbilstīgi šajās lietās.

54. Kā pamatoti ir norādījis ģenerāladvokāts P. Mengoci lietā Koushkaki ( 18 ), vīza netiek uzskatīta par tiesībām, bet par pienākumu, kas ir jāpilda tam, kurš vēlas īsu laiku uzturēties dalībvalsts teritorijā, proti, tā ir priekšnoteikums ieceļošanai Eiropas Savienības teritorijā. Vīza ir instruments ieceļošanas un tātad migrācijas plūsmas kontrolei ( 19 ). Ģenerāladvokāts P. Mengoci arī norāda, ka, īstenojot pasākumus vīzas jomā Savienībā, drīzāk ir iecerēts sasniegt aizstāvības mērķi, proti, cīnīties pret nelegālo imigrāciju un novērst “vīzu izdevīgākas iegādes iespējas”, t.i., novērst, ka dalībvalsts pieņem pieteikuma iesniedzējiem labvēlīgāku vīzu politiku, kas tādējādi, iespējams, radītu destabilizācijas risku Šengenas zonā, kurā nav iekšējo robežu kontroles ( 20 ). Tieši šī iemesla dēļ Vīzu kodeksā ir noteikts pienākums atteikt vīzu, ja pieteikuma iesniedzējs neatbilst prasītajiem nosacījumiem ( 21 ). Tātad ir acīmredzami – ciktāl ar Vīzu kodeksu paredzētās daļējās saskaņošanas mērķis ir vienveidīgi piemērot noteikumus, it īpaši atteikuma iemeslus, tas nenozīmē, ka dalībvalstīm ir jāizsniedz vīza jebkādos apstākļos ( 22 ).

55. Ģenerāladvokāts M. Bobeks savukārt ir nonācis pie tāda paša secinājuma lietā El Hassani ( 23 ), uzsverot, ka tikai ar pašu vīzas prasības pastāvēšanu kā tādu jau tiek izslēgta doma par subjektīvām tiesībām ieceļot dalībvalstu teritorijā ( 24 ). Viņš atsaucas uz Vīzu kodeksa 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu, no kura izriet, ka vīza ir “kādas dalībvalsts izdota atļauja tranzītā šķērsot vai plānoti uzturēties dalībvalstu teritorijā uz laiku, kas nepārsniedz trīs mēnešus”. Ir jānorāda, ka pienākums saņemt atļauju – proti, iepriekšēju piekrišanu administratīvo tiesību izpratnē –, kas ir nosacījums trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanai dalībvalstu teritorijā, loģiski izslēdz jebkādu automātiskumu vīzu izsniegšanas procedūrā. Līdz ar to ģenerāladvokāti P. Mengoci un M. Bobeks ir pamatoti noraidījuši Vīzu kodeksa interpretāciju, saskaņā ar kuru pastāvētu subjektīvas tiesības saņemt vīzu. Turklāt vēlos uzsvērt – no Vīzu kodeksa 30. panta formulējuma skaidri izriet, ka vienotas vīzas vai vīzas ar ierobežotu teritoriālo derīgumu esamība pati par sevi nav pietiekama, lai tiktu piešķirtas neatsaucamas tiesības ieceļot.

56. Manuprāt, arī no Hartas normām nav izsecināmas nekādas subjektīvas tiesības, ņemot vērā, ka ar tās normām trešo valstu valstspiederīgajiem brīvas pārvietošanās kontekstā tiesības tiek piešķirtas tikai divos konkrētos apstākļos. Pirmkārt, Hartas 15. panta 3. punktā ir noteikts, ka trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem ir atļauja strādāt dalībvalstu teritorijā, ir tiesības uz tādiem pašiem darba apstākļiem, kādi ir Savienības pilsoņiem. Otrkārt, Hartas 45. panta 2. punktā ir noteikts, ka “pārvietošanās un uzturēšanās brīvību saskaņā ar Līgumiem var piešķirt trešo valstu pilsoņiem, kuri likumīgi dzīvo kādas dalībvalsts teritorijā”. Kā ģenerāladvokāts M. Špunars ir norādījis secinājumos lietā Fahimian ( 25 ), Hartā tātad ir noteikts priekšnosacījums – likumīga ieceļošana Savienībā –, nevis radītas šādas tiesības ( 26 ).

57. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru interese, kas var būt galīga administratīva lēmuma adresātam, nosaka to, vai tajā ietvertais pamatojums ir uzskatāms par pietiekamu, un, tā kā pieteikuma iesniedzējs nevar atsaukties ne uz kādām subjektīvām tiesībām attiecībā uz administrāciju, man nešķiet nesaprātīgi, ka tiek pieņemta lēmuma par vīzas atteikumu pamatojuma precizitātes zemāka pakāpe.

3) Vīzas izsniegšana kā suverēno pilnvaru īstenošana

58. Subjektīvo tiesību, proti, ar Savienības “tiesībām aizsargātas leģitīmās intereses”, neesamība ( 27 ), “kā dēļ [šai pēdējai] ir pienākums uzsākt noteiktas darbības attiecībā uz šo subjektīvo tiesību īpašnieku” ( 28 ), norāda uz tādu vīzas pieteikuma iesniedzēja pozīciju attiecībā pret valsti, kuru var kvalificēt kā vāju. Tomēr man šķiet, ka tieši to likumdevējs ir vēlējies, pieņemot Vīzu kodeksu, it īpaši, ja uzskata, ka vīzas izsniegšana trešās valsts valstspiederīgajam ir suverēno pilnvaru īstenošana, kā to norādījis ģenerāladvokāts P. Mengoci lietā Koushkaki. Konkrētāk, viņš atgādināja, ka valstu tiesības kontrolēt nepilsoņu ieceļošanu to teritorijā ietilpst valsts suverenitātē, kas ir starptautisko tiesību princips ( 29 ).

59. Ģenerāladvokāts M. Špunars šo argumentu ir attīstījis secinājumos lietā Fahimian, paskaidrojot, ka saskaņā ar pašreiz spēkā esošajām publiskajām starptautiskajām tiesībām pirmā ieceļošana likumīgas imigrācijas nolūkā ir joma, kurā valstij ir plašā mērā beznosacījumu novērtējuma brīvība ( 30 ). Saskaņā ar ģenerāladvokāta M. Špunara apsvērumiem šo suverenitāti neliek apšaubīt dalībvalstu starptautiskie pienākumi, kas izriet no cilvēktiesību nolīgumiem ( 31 ), uz kuriem turklāt prasītāji pamatlietās arī nav atsaukušies, lai saņemtu atļauju ieceļošanai Nīderlandes Karalistes teritorijā. Tāpat ar faktu, ka dalībvalstis ir brīvprātīgi uzņēmušās saistības attiecībā uz bēgļu starptautisko aizsardzību, lai arī cik tās būtu nozīmīgas, vien nav pietiekami, lai varētu apšaubīt šo dalībvalstu pilnvaras izlemt, vai trešo valstu valstspiederīgie drīkst ieceļot to teritorijā. To norādot, skaidrības labad ir jāprecizē, ka Savienības patvēruma sistēma, tostarp “neizraidīšanas” princips, šajā lietā nav piemērojama, jo prasītāji pamatlietās necenšas saņemt bēgļa statusu saskaņā ar starptautisko tiesību noteikumiem un procedūrām.

60. Pilnības labad ir jānorāda – nešķiet, ka prasītāji pamatlietās var atsaukties uz Savienības tiesību normām imigrācijas jomā, kurās atļauts atsevišķiem trešās valsts valstspiederīgā ģimenes locekļiem likumīgi uzturēties dalībvalstu teritorijā. No Tiesas judikatūras izriet, ka Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos ( 32 ) 4. panta 1. punktā “dalībvalstīm ir noteikti precīzi pozitīvi pienākumi, kuriem atbilst skaidri definētas subjektīvas tiesības, jo šajā punktā direktīvā paredzētajos gadījumos ir noteikts pienākums atļaut aizbildņa konkrētu ģimenes locekļu atkalapvienošanos, neparedzot iespēju izmantot tās rīcības brīvību” ( 33 ). Tā kā iesniedzējtiesas nolēmumos nav nekādu konkrētu norāžu šajā ziņā, ir jāuzskata, ka prasītāji pamatlietās nav iesnieguši pieteikumus par ģimenes atkalapvienošanos. Nav arī skaidrs, vai viņi atbilst ģimenes locekļu kritērijiem, kas ir noteikti šajā direktīvā. Tāpēc ir jāvadās pēc principa, ka šī norma šajos gadījumos nav jāpiemēro.

4) Vīzu režīms kā ārpolitikas un drošības politikas instruments

61. Vēl viens arguments, kas, manuprāt, apstiprina to, ka vīzu izsniegšanas procedūrā pieteikuma iesniedzēja juridiskais statuss attiecībā pret valsti ir visai vājš, ir saistīts ar vīzu režīma kā ārpolitikas un drošības politikas instrumenta raksturu ( 34 ); arī šo argumentu ģenerāladvokāts P. Mengoci ir izvirzījis lietā Koushkaki ( 35 ), un ģenerāladvokāts M. Bobeks to ir attīstījis lietā El Hassani ( 36 ). Proti, Savienības kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomu raksturo dalībvalstu izšķiroša ietekme lēmumu pieņemšanas procedūrā Eiropas Savienības Padomē, kura nosaka kopējas darbības un nostājas, dalībvalstīm saglabājot plašu rīcības brīvību savos balsojumos, kas skaidri parāda, kādā veidā tās īsteno savu suverenitāti ( 37 ). Vienprātība, kas minēto lēmumu pieņemšanai prasīta LES 24. panta 2. punktā un 31. pantā, kā arī sekundārā nozīme, kas Parlamentam ir piešķirta LES 36. pantā, norāda arī uz vēlmi saglabāt dalībvalstu suverenitāti, ciktāl šo divu elementu sekas ir tādas, ka ir liegta noteiktas ārpolitikas un drošības politikas pieņemšana bez to piekrišanas ( 38 ). Ir jānorāda, ka Savienības Līgumos ir skaidri atzīta dalībvalstu atbildība attiecībā uz savas ārpolitikas izstrādi un īstenošanu, kā arī valsts pārstāvniecību trešajās valstīs un starptautiskajās organizācijās ( 39 ). Visi šie faktori ietekmē Savienības politiku vīzu jomā, lai gan uz lēmumiem, kas ar to saistīti, ir attiecināts kvalificētais balsu vairākums, pārskatot Līgumus. Praksē dalībvalstīm ir izšķiroša loma ( 40 ).

62. Šajā ziņā ir jānorāda, ka vairākos nolīgumos, kurus Savienība un tās dalībvalstis ir noslēgušas ar trešajām valstīm, kā arī citos tiesību aktos ir paredzēta vīzu režīma liberalizācija, kas atvieglo pārvietošanos, saimniecisko darbību un cilvēku kontaktus. Šie nolīgumi un tiesību akti iekļaujas stratēģijā, kura atspoguļo Savienības un tās dalībvalstu intereses kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā ( 41 ). Šī stratēģija var atšķirties atkarībā gan no starptautiskajām attiecībām, gan no dažādajām trešo valstu grupām. Tādas privilēģijas kā atbrīvojums no vīzas prasības var tikt piešķirtas atsevišķu trešo valstu valstspiederīgajiem, pamatojoties uz savstarpējības principu, un tās ir pakļautas īpašiem nosacījumiem, uz kuriem attiecas Savienības un tās dalībvalstu kontrole ( 42 ). Līdz ar to šīs privilēģijas var arī atcelt, ja nosacījumi, kas nepieciešami to saņemšanai, vairs netiek izpildīti. Tāpat ir jābūt iespējamam tās atcelt, ja vairs netiek nodrošināta piešķiršanas savstarpējība, kā to pamatoti ir norādījis ģenerāladvokāts P. Mengoci lietā Koushkaki ( 43 ). Kad Savienība un tās dalībvalstis pieņem lēmumus attiecībā uz iespēju noslēgt šādus nolīgumus, tās īsteno savas suverēnās pilnvaras un nodrošina to, lai šie lēmumi atbilstu to noteiktajām vajadzībām; tādējādi tās uzņemas atbildību par Savienības pilsoņiem.

63. Manuprāt, Vīzu kodekss ir jāinterpretē, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus. Nedrīkst aizmirst – ciktāl Vīzu kodekss piešķir trešo valstu valstspiederīgajiem noteiktu juridisko statusu, šo juridisko statusu nosaka Savienība un tās dalībvalstis, īstenojot savu suverēno gribu. Līdz ar to ir jāsecina, ka Savienības tiesību vīzu jomā pašreizējā attīstības stadijā indivīds ir tikai “saņēmējs” ar ierobežotām tiesībām un tā juridiskais statuss ir pakļauts Savienības un tās dalībvalstu noteiktiem mērķiem saistībā ar ārpolitiku un drošības politiku.

5) Valsts iestāžu plašā rīcības brīvība, nosakot, vai indivīds ir atbilstīgs vīzas saņemšanai

64. Vēl viens aspekts, kas saistīts ar suverenitātes īstenošanu un kas man šķiet atbilstīgs šajā analīzē, liek izdarīt dažas norādes, un, proti, tā ir valsts iestāžu loma vīzu pieteikumu izskatīšanā.

65. Es vispirms norādu, ka saskaņā ar Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punktu vīzu atsaka, ja pieteikuma iesniedzējs ir “uzskatāms par apdraudējumu” Šengenas Robežu kodeksa 2. panta 19. punkta izpratnē, un tas nozīmē, pirmkārt, to, ka kompetentās iestādes veic risku novērtējumu, kā paredzēts Vīzu kodeksa 21. pantā, un, otrkārt, to, ka nav nepieciešama absolūta pārliecība par faktiska apdraudējuma esamību. Gluži pretēji, šķiet – principā pietiek ar to, ka tiek konstatētas noteiktas norādes uz riskiem attiecībā uz aplūkojamajām likumīgajām interesēm, lai piemērotu šo normu ( 44 ). Šādu interpretāciju varētu izskaidrot ar vīzu režīma preventīvo raksturu; šis režīms ir pieņemts ar mērķi visā Šengenas zonā pasargāt no tādiem ārējiem riskiem kā nelegālā imigrācija un cilvēku tirdzniecība ( 45 ). Līdz ar to principā būtu iespējams apgalvot, ka valsts iestādes var pamatoties uz to rīcībā esošām netiešām norādēm, lai atteiktu vīzu, un tām nav pienākuma gūt pilnīgu pārliecību par to, ka pieteikuma iesniedzējs faktiski ir apdraudējums. Lai nodrošinātu saskaņotību, vajadzētu noteikt mazāk stingras prasības lēmuma par atteikumu pamatojumam.

66. Es arī norādu, ka spriedumā lietā Koushkaki ( 46 ) Tiesa ir uzsvērusi plašo rīcības brīvību, kas ir valsts iestāžu rīcībā, nosakot indivīda atbilstību vīzas saņemšanai. No minētā sprieduma izriet, ka vīzas pieteikuma iesniedzēja individuālās situācijas novērtējums, lai noteiktu, vai uz viņa pieteikumu neattiecas kāds no atteikuma pamatojumiem, ietver sarežģītu izvērtējumu, kurā it īpaši tiek ņemta vērā šī pieteikuma iesniedzēja personība un integrācija valstī, kurā viņš dzīvo, pēdējās minētās politiskā, sociālā un ekonomiskā situācija, kā arī iespējamais apdraudējums, kas no pieteikuma iesniedzēja vizītes rastos kādas no dalībvalstīm sabiedriskajai kārtībai, valsts drošībai, sabiedrības veselībai vai starptautiskajām attiecībām ( 47 ). Tiesas ieskatā, šāds sarežģīts izvērtējums nozīmē, ka ir jāsagatavo prognozes par minētā pieteikuma iesniedzēja paredzamo rīcību un ka tam ir jābūt pamatotam ar plašām zināšanām par pēdējā minētā dzīvesvietas valsti, kā arī dažādu dokumentu analīzi, pārbaudot to autentiskumu un satura ticamību, un pieteikuma iesniedzēja izteikto apgalvojumu ticamību, kas ir jānovērtē, kā ir paredzēts Vīzu kodeksa 21. panta 7. punktā ( 48 ).

67. Spriedumā lietā El Hassani Tiesa atkārtoti minēja plašo rīcības brīvību, kas ir valsts iestāžu rīcībā attiecībā uz Vīzu kodeksā paredzēto atteikuma iemeslu piemērošanas nosacījumiem un atbilstošo faktu novērtēšanu ( 49 ).

68. Ir jāuzsver, ka uz tiem pašiem argumentiem Tiesa pamatojās spriedumā Fahimian, kas attiecās uz to, kā interpretējama Padomes Direktīva 2004/114/EK (2004. gada 13. decembris) par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu pilsoņu uzņemšanu studiju, skolēnu apmaiņas, prakses vai stažēšanās, nesaņemot atalgojumu, vai brīvprātīga darba nolūkā ( 50 ), proti, no Vīzu kodeksa atšķirīgs tiesību akts, kas arī attiecas uz imigrācijas politiku. Tādējādi Tiesa uzsvēra, ka valsts kompetentajām iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība, novērtējot atbilstīgos faktus, lai noteiktu, vai Direktīvas 2004/114 6. panta 1. punkta d) apakšpunktā norādītie iemesli, kuri tostarp ir saistīti ar valsts drošības apdraudējuma pastāvēšanu, neļauj uzņemt trešās valsts valstspiederīgo ( 51 ). Tiesa nosprieda, ka šīm valsts iestādēm, lai noteiktu, vai vīzas pieprasītājs apdraud valsts drošību, pat ja tikai potenciāli, ir jāveic vispārējs to elementu novērtējums, kuri raksturo šīs personas situāciju ( 52 ). Man šķiet atbilstīgi uzsvērt, ka Tiesa šajā gadījumā pamatojumam pēc analoģijas piemēroja judikatūru lietā Koushkaki ( 53 ), kura jau tika minēta iepriekš.

69. Manuprāt, šāda rīcības brīvība, kas piešķirta valsts iestādēm, nosakot, vai indivīds ir atbilstīgs vīzas saņemšanai, apstiprina to, ka Vīzu kodekss pieteikuma iesniedzējam piešķir vāju juridisko statusu.

6) Savienības pilsonībai un iekšējam tirgum piemērojamais tiesiskais regulējums nav attiecināms uz vīzas pieteikuma iesniedzēja situāciju

i) Prasītājiem pamatlietās nav nekāda privileģēta statusa

70. No iesniedzējtiesas nolēmumiem izriet, ka daži prasītāju pamatlietās ģimenes locekļi dzīvo Nīderlandē. Tādējādi rodas jautājums, vai prasītājiem pamatlietās kaut kādā ziņā ir privileģēts statuss tādēļ, ka to radinieki dzīvo Savienības dalībvalsts teritorijā. Varētu runāt – vismaz teorētiski – par zināmu saikni ar pamatbrīvībām, kas raksturīgas Savienības iekšējam tirgum.

71. Manuprāt, uz šo jautājumu, bez šaubām, ir jāatbild noliedzoši. Savienības iekšējam tirgum piemērojamais tiesiskais regulējums nav attiecināms uz vīzas pieteikuma iesniedzēja situāciju, un tas ir vēl viens nozīmīgs iemesls, kura dēļ šim pieteikuma iesniedzējam nevar piešķirt tādu pašu aizsardzību kā personai, kura izmanto brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības. Es it īpaši domāju par noteikumiem attiecībā uz attieksmi pret Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kuriem nav kādas dalībvalsts pilsonības.

72. Kā Tiesa ir noteikusi savā judikatūrā, Savienības likumdevējs ir nozīmīgi paplašinājis Savienības tiesību piemērošanu jautājumā par trešo valstu pilsoņu, kas ir dalībvalstu pilsoņu laulātie, iebraukšanu un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā ( 54 ). Konkrētāk, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK ( 55 ), visiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes locekļi šīs direktīvas 2. panta 2. punkta izpratnē un kas pavada šo Savienības pilsoni vai viņam pievienojas citā dalībvalstī, nevis dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, piešķir tiesības ieceļot un uzturēties uzņēmējā dalībvalstī.

73. Šajā ziņā tomēr ir jāatgādina – ar šai cilvēku kategorijai piemērojamiem noteikumiem faktiski tiecas nodrošināt Savienības pilsoņa brīvas pārvietošanās tiesības. Savienības likumdevējs ir atzinis dalībvalstu pilsoņu ģimenes dzīves aizsardzības nozīmi, lai atceltu šķēršļus Līgumos garantēto pamatbrīvību īstenošanai ( 56 ). Ja Savienības pilsoņiem neatļautu īstenot normālu ģimenes dzīvi uzņēmējā dalībvalstī, tiktu nozīmīgi kavēta viņiem Līgumā garantēto brīvību īstenošana ( 57 ). LESD 21. panta 1. punkts un Direktīvas 2004/38 noteikumi nepiešķir nekādas autonomas tiesības trešo valstu valstspiederīgajiem. Iespējamās tiesības, kas šādiem valstspiederīgajiem ir piešķirtas Savienības tiesību normās par Savienības pilsonību, ir tiesības, kuras ir atvasinātas no pārvietošanās brīvības, ko īsteno Savienības pilsonis ( 58 ).

74. Līdz ar to papildus tam, ka ir maz ticams, ka šīs normas būtu piemērojamas aplūkojamajās lietās, jo nešķiet, ka prasītāji pamatlietās ir ģimenes locekļi Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta izpratnē, man šķiet acīmredzami, ka Savienības likumdevēja nodoms nav bijis paplašināt saņēmēju loku, iekļaujot citas personas, kas nav skaidri minētas šajā direktīvā. Kā paskaidrots iepriekšējā punktā, lēmums attiecināt ieceļošanas un uzturēšanās tiesības uz atsevišķiem Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem atbilst noteiktai loģikai, kas cieši saistīta ar iekšējā tirgus tiesībām, kā arī pamattiesībām. Dalībvalstis, kas ir pārstāvētas Padomē kā līdztiesīgas likumdevējas, ir brīvprātīgi piekritušas, pamatojoties uz suverēnu lēmumu, piešķirt tiesības īpašam saņēmēju lokam, lai attīstītu Savienības pilsonības jēdzienu un konsolidētu iekšējo tirgu, un līdz ar to ir izslēgta LESD 21. panta 1. punkta un Direktīvas 2004/38 noteikumu jebkāda piemērošana pēc analoģijas citām trešo valstu valstspiederīgo kategorijām.

ii) Valsts drošības aizsardzība iekšējā tirgus tiesībās

75. Tas pats attiecas uz tādiem juridiskajiem jēdzieniem, kas saistīti ar Savienības pilsonību vai kas ietilpst iekšējā tirgus jomā, kā “valsts drošības” iemeslu jēdziens, kas ir izņēmums no vispārējās normas par brīvu pārvietošanos. Kā esmu norādījis jau iepriekš šajos secinājumos ( 59 ), tiesiskuma garantijas, tostarp pienākums pamatot administratīvus aktus, var tikt ierobežotas valsts drošības interesēs. Lai arī šis vispārējais apgalvojums principā ir pareizs, tomēr ir jāsniedz daži svarīgi precizējumi. Tas, ka Vīzu kodeksā un normās, ar kurām ievieš iekšējā tirgus brīvības, ir atsauce uz “valsts drošību”, nenozīmē, ka ir runa par to pašu juridisko jēdzienu un ka tas ir interpretējams tādā pašā veidā. Saskaņā ar jau iepriekš sacīto ( 60 ) normas kontekstam Savienības tiesību sistēmā ir izšķirīga ietekme uz tās interpretāciju.

76. Šī iemesla dēļ ģenerāladvokāts M. Špunars ir pamatoti noraidījis to, ka Tiesas judikatūra attiecībā uz izņēmumiem no vispārējās normas par brīvu pārvietošanos tiktu attiecināta uz vīzu režīmu, kas tiek skatīts attiecīgajā pamatlietā. Kā viņš norādīja lietā Fahimian, ir saprotami, ka šie izņēmumi tiek interpretēti šauri ( 61 ), jo vairāk tādēļ, ka ir jānodrošina iekšējā tirgus darbība. Ģenerāladvokāts M. Špunars ir izvirzījis vēl citus atbilstīgus argumentus, lai noraidītu juridisko jēdzienu, kuri ietilpst iekšējā tirgus jomā, attiecināšanu uz vīzu režīmu – piemēram, atšķirīgās normatīvās struktūras ( 62 ). Netikt uzskatītam par apdraudējumu valsts drošībai ir nevis izņēmums no plaši interpretējamām ieceļošanas tiesībām, bet tikai ieceļošanas tiesībām piemērojams negatīvs nosacījums. Kā ir norādījis ģenerāladvokāts M. Špunars, konteksts ir pilnīgi citāds nekā iekšējā tirgus konteksts, un šis konteksts ir nozīmīgs. Īpašā Savienības imigrācijas tiesību joma nozīmē, ka trešās valsts valstspiederīgajam nav tādu pašu tiesību, kādas ir dalībvalsts pilsonim, proti, Savienības pilsonim. Turklāt, norādījis, ka Direktīvas 2004/114 juridiskais pamats ir LESD 79. pants, kas iekļauts LESD V sadaļas trešajā daļā, ģenerāladvokāts M. Špunars uzsver, ka sabiedriskās kārtības un valsts drošības uztvere tiesībās uz brīvu pārvietošanos nav tāda pati kā imigrācijas tiesībās ( 63 ). Šajā kontekstā viņš atsaucas uz LESD 72. pantu, kurā ir noteikta dalībvalstu atbildība attiecībā uz likumības un kārtības uzturēšanu un iekšējās drošības nodrošināšanu; pie tā es savā analīzē vēl atgriezīšos.

77. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka vīzas pieteikuma iesniedzēja juridisko statusu nevar pielīdzināt Savienības pilsoņa vai tā ģimenes locekļa, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, juridiskajam statusam. Tāpēc ir jānoraida jebkāda juridisko jēdzienu, kas attiecas uz Savienības pilsonību un iekšējo tirgu, piemērošana pēc analoģijas vīzu režīmam.

iii) Lietā ZZ izstrādātie principi nav pilnībā attiecināmi uz izskatāmajām lietām

78. Es nedaudz vilcinos piekrist Komisijas priekšlikumam pēc analoģijas izskatāmajām lietām piemērot principus, kurus Tiesa izstrādāja lietā ZZ ( 64 ). Kā Komisija pati apstiprina savos rakstveida apsvērumos, [lietā ZZ] faktiskais konteksts atšķiras no šajās lietās skatītā konteksta, jo tām ir raksturīga ne tik intensīva iestāžu iejaukšanās. Lietā ZZ Savienības pilsonim tika atteikta ieceļošana dalībvalstī, kurā dzīvoja viņa sieva un bērni un kurā viņš pats bija dzīvojis vairākus gadus, – ar pamatojumu, ka viņa klātbūtne uzņēmējā dalībvalstī kaitē valsts drošībai. Turpretī pamatlietās prasītāji ir trešo valstu valstspiederīgie, kuriem nav nekādas saiknes ar kādu dalībvalsti un kuriem ir atteikta vīza. Līdz ar to lietas iekļaujas dažādos juridiskajos kontekstos, jo lietā ZZ Tiesai bija jāinterpretē Direktīvas 2004/38 normas, nevis Vīzu kodeksa normas kā pamatlietās.

79. Ņemot vērā lielās faktiskās un juridiskās atšķirības, kā arī iepriekš minētos apsvērumus, man šķiet lietderīgi ievērot piesardzību attiecībā uz to, ka bez atrunām tiktu piemēroti principi, kurus Tiesa izstrādāja lietā ZZ, pat ja šajās lietās tiek skatīta līdzīga problemātika. Šī līdzība nedrīkst ļaut ignorēt faktu, ka Savienības likumdevējs ir līdzsvarojis intereses, kas attiecas, pirmām kārtām, uz pienākumu pamatot administratīvo lēmumu un, otrām kārtām, valsts drošības aizsardzību, ņemot vērā juridisko kontekstu, kas ļoti atšķiras no iekšējā tirgus juridiskā konteksta, kurā valsts drošības aizsardzībai ir galvenā loma, kā es to paskaidrošu turpmākajos punktos.

b) Iemesli, kas saistīti ar valsts drošības aizsardzību

80. Kā norādīts jau iepriekš ( 65 ), Hartas 52. panta 1. punktā ir pieļauti tajā paredzēto tiesību, tostarp tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību, īstenošanas ierobežojumi, ievērojot noteiktus nosacījumus. No teorētiskā viedokļa raugoties, tiesību īstenošanas ierobežojumus var pamatot ar Savienības atzītiem vispārējo interešu mērķiem. Šajā ziņā es norādu, ka visas dalībvalstis, kas šajās lietās iesniedza apsvērumus, minēja sabiedriskās kārtības un valsts drošības aizsardzību kā iemeslu, kura dēļ nav izpaužama par konfidenciālu uzskatīta informācija. Valsts drošības aizsardzība – it īpaši attiecībā uz sensitīvu datu apstrādi – ir šāds vispārēju interešu mērķis, kā tas apstiprināts vairākās tiesību normās, kurās ir garantēta informācijas konfidencialitāte drošības apsvērumu dēļ.

81. Atbilstoši LESD 346. panta 1. punktam dalībvalstij, kura ir cēlusi iebildumus, nav pienākuma sniegt informāciju par iemesliem, kuru dēļ pieteikuma iesniedzējs ir kvalificēts par apdraudējumu iekšējai drošībai Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punkta izpratnē, jo ar drošību saistītas informācijas paziņošana ir īpaši sensitīva joma.

82. Turklāt LESD 72. pantā ir precizēts, ka kopējā imigrācijas un ārējo robežu kontroles politika neapdraud to dalībvalstu pienākumu izpildi, kas attiecas uz sabiedriskās kārtības uzturēšanu un iekšējās drošības nodrošināšanu ( 66 ). Šajā kompetencē ir ietverta arī tādu tiesību normu ieviešana un piemērošana, kuras attiecas uz konfidenciālu dokumentu uzglabāšanu, nodrošinot oficiālu kontroli, kā arī šādu dokumentu izpaušanu trešajām personām. Šo dalībvalstu atbildības principu Savienība ir pārņēmusi arī saistībā ar normu, kas iekļauta Vīzu kodeksa 8. panta 3. punktā attiecībā uz pārstāvības nolīgumiem; tajā ir noteikts, ka ir jāievēro datu aizsardzības un drošības noteikumi.

83. Savukārt Tiesa savā judikatūrā ir atzinusi, ka “sevišķi svarīgu apsvērumu dēļ, kas ir saistīti ar Savienības vai tās dalībvalstu drošību vai ar to starptautisko attiecību īstenošanu, konkrēta informācija vai pierādījumi nevar tikt darīti zināmi attiecīgajai personai” ( 67 ). Līdz ar to izņēmuma gadījumos un it īpaši valsts drošības apsvērumu dēļ ir iespējams liegt ieinteresētajām personām noteiktu informāciju. Tas ir spēkā gan attiecībā uz tādu administratīvu procesu kā vīzu piešķiršana, gan arī saistībā ar tiesvedību pēc pārsūdzības celšanas, kā es to paskaidrošu vēlāk.

c) Starpsecinājumi

84. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, esmu nonācis pie šāda starpsecinājuma.

85. Vīzu kodeksa VI pielikumā iekļautā standartveidlapa ļauj dalībvalstīm sniegt pieteikuma iesniedzējam pietiekami detalizētu pamatojumu, kurā ir ņemts vērā šī pēdējā juridiskais statuss.

86. Pat ja pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā dalībvalstīm nav pienākuma sniegt detalizētu pamatojumu, nekas tām neliedz standartveidlapā iekļaut “piezīmes”, lai atvieglotu tiesiskuma pārbaudi.

87. Savienības likumdevējs var arī pārskatīt veidu, kādā pieteikuma iesniedzējam paziņo par vīzas atteikumu, – pēc tam, kad tas no jauna ir veicis attiecīgo interešu līdzsvarošanu. Tieši to likumdevējs ir darījis, pieņemot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2019/1155 (2019. gada 20. jūnijs), ar kuru groza Vīzu kodeksu ( 68 ). Ar šo tiesību akta pārskatīšanu ir veikti nozīmīgi grozījumi, ciktāl jaunajā standartveidlapā turpmāk ir nošķirta kategorija “apdraudējums sabiedriskajai kārtībai vai iekšējai drošībai”, no vienas puses, un kategorija “apdraudējums sabiedrības veselībai”, no otras puses. Šie trīs atteikuma iemesli tātad tagad ir nošķirti trijās atsevišķās rūtiņās. Tāpat ir jānorāda uz jaunās regulas 15. apsvērumu, no kura izriet, ka “paziņojumā par atteikumu būtu jāietver sīka informācija par atteikuma iemesliem un pārsūdzības procedūru. Pārsūdzības procedūras laikā pieteikuma iesniedzējiem būtu saskaņā ar valsts tiesību aktiem jānodrošina piekļuve visai informācijai, kas attiecas uz viņu lietu”. Tādējādi jākonstatē likumdevēja vēlme pakāpeniski pielāgot vīzas pieteikuma iesniedzēja juridisko statusu, lai tas labāk atbilstu pārskatāmības prasībām, ko nosaka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību.

3. Tiesiskuma pārbaude, kurai ir pakļauts lēmums par atteikumu

88. Iepriekš minētajiem konstatējumiem attiecībā uz vīzas pieteikuma iesniedzēja juridisko statusu un veidu, kādā pieteikuma iesniedzējam paziņo atteikuma iemeslus, ir būtiskas sekas attiecībā uz pārbaudes tiesā apjoma analīzi saistībā ar pārsūdzību, kas paredzēta Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktā, to interpretējot Hartas 47. panta gaismā, kā tas tiks parādīts turpmāk.

a) Tiesiskuma pārbaudes kārtību reglamentē valsts tiesības

89. Savienības likumdevējs ir paredzējis pieteikuma iesniedzējam tiesības celt pārsūdzību atbilstoši dalībvalstu tiesību sistēmai, un no tā izriet, ka tiesiskuma pārbaudes procedūras dažādās dalībvalstīs var atšķirties. Principā ir iespējamas gan administratīvas, gan tiesas, gan pat jaukta veida procedūras ( 69 ). Šajā ziņā Tiesa ir sniegusi derīgus precizējumus attiecībā uz minēto normu interpretāciju, spriedumā lietā El Hassani lemjot, ka, lai arī “lēmumu par vīzas atteikumu pārsūdzēšanas procedūru noteikumi ietilpst katras dalībvalsts tiesību sistēmā, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, šai procedūrai noteiktā tās stadijā ir jāgarantē pārsūdzība tiesā” ( 70 ).

90. Turklāt arī šajā kontekstā ir jāatkārto, ka, ciktāl dalībvalstu tiesību sistēma paredz “jaukta veida procedūras”, piemēram, iespēju iesniegt sūdzību iestādē, kura izdevusi lēmumu par atteikumu (vai augstākā administratīvajā iestādē, kas atbildīga par juridisko uzraudzību), nekas dalībvalstīm neliedz, cik iespējams, sniegt detalizētāku informāciju. Tādējādi es norādu, ka pretēji tam, ko liek domāt pirmā prejudiciālā jautājuma formulējums, šķiet, ka prasītāji pamatlietās ir likumīgi saņēmuši no Nīderlandes iestādēm detalizētāku informāciju, it īpaši par dalībvalstīm, kuras bija iebildušas pret vīzu izsniegšanu. Tāpēc, kā tas jau iepriekš analīzē tika norādīts ( 71 ), šķiet, ka Nīderlandē paredzētajā procedūrā tiek nodrošināts minimālais pārskatāmības līmenis.

91. Šādas tiesiskuma pārbaudes nozīmību nedrīkst novērtēt par zemu. Kā ir norādījis ģenerāladvokāts P. Mengoci lietā Koushkaki, vīzu režīma mērķis būtībā ir ieviest procedūras, kuru noteikumi būtu “daudz saprotamāk[i] un pārskatāmāk[i] [pieteikuma iesniedzējam], lai [tam] tiktu garantēta cieņpilna un cilvēka cieņu respektējoša attieksme” ( 72 ). Savukārt ģenerāladvokāts M. Bobeks ir atgādinājis, ka “ir tiesības uz to, ka iesniegtais vīzas pieteikums tiek pareizi un tiesiski izskatīts, un šīs tiesības var būt pamats, lai tiesā tiktu pārbaudīts lēmums par pieteikumu” ( 73 ). Tomēr būtisks jautājums, kas ir jāanalizē turpmāk šajos secinājumos, lai atbildētu uz pirmo prejudiciālo jautājumu, attiecas uz to, ar kādu stingrību ir jānotiek tiesas pārbaudei attiecībā uz lēmumiem par vīzas atteikumu.

b) Mazāk stingra kontrole kā Padomes prerogatīvu kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā sekas

92. Būdams Savienības ārpolitikas un drošības politikas instruments ( 74 ), vīzu režīms ir atkarīgs no Padomes prerogatīvām šajā jomā, un tas šai pēdējai ļauj pielāgot šo režīmu atkarībā no starptautisko attiecību situācijas un drošības prasībām. Savienības Augstā pārstāvja ārlietās un drošības politikas jautājumos atbalstīta, Padome vislabāk var noteikt šo politiku un to īstenot tiesību aktu līmenī, tostarp tajā, kas attiecas uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu Savienības teritorijā. Tā var izvērtēt iespēju saglabāt vīzu politiku vai veikt tajā iespējamas izmaiņas, pamatojoties uz informāciju, ko apkopojuši dažādi Savienības un dalībvalstu dienesti ( 75 ). Tātad tā īsteno savu kompetenci šajā jomā, lai nodrošinātu efektīvu Līgumos noteikto mērķu sasniegšanu ( 76 ).

93. Saskaņā ar LES 13. panta 2. punktu “katra iestāde darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem”. Šajā tiesību normā ir izteikts institucionālā līdzsvara princips, kas ir raksturīgs Savienības institucionālajai struktūrai, un tas nozīmē – katrai iestādei sava kompetence ir jāīsteno, ievērojot citu iestāžu kompetenci ( 77 ). Kompetenču sadalījums Savienībā, kā arī Padomes prerogatīvas kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā noteikti ietver to, ka pārējām iestādēm tiek piešķirta ne tik izšķiroša loma ( 78 ). Tāpat ir ar Padomes pieņemto aktu pārbaudi tiesā, kā to pierāda LES 24. panta 1. punkts un LESD 275. pants, ar kuriem ir skaidri izslēgta Tiesas kompetence šajā jomā, izņemot aspektus, uz ko attiecas LES 40. pants un kas ir saistīti ar procedūrām un iestādēm piešķirto attiecīgo pilnvaru apjomu, kā arī attiecīgi pieņemto ierobežojošo pasākumu attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām tiesiskuma pārbaudi ( 79 ). Kā es paskaidrošu turpmāk šajos secinājumos, šie apsvērumi ir atbilstīgi, lai precizētu, kāds ir pārbaudes tiesā apjoms valsts līmenī attiecībā uz vīzu jomā pieņemtiem lēmumiem.

94. Dalībvalstu konstitucionālajā kārtībā ir paredzēts kompetenču sadalījums, kas līdzīgs iepriekšējos punktos aprakstītajam un ar ko parasti izpildvarai tiek piešķirtas prerogatīvas ārpolitikas un drošības politikas jomā, un tas tā ir to pašu manis minēto iemeslu dēļ. Parasti valsts izpildvarai ir jānosaka ārpolitika un jānodrošina diplomātiskā un konsulārā pārstāvniecība ārvalstīs ( 80 ). Saskaņā ar šajos secinājumos minētajiem argumentiem man šķiet, ka tādu aktu pārbaudei tiesā, kuriem ir raksturīga saikne ar šo jomu – piemēram, lēmumu vīzu jomā pārbaudei tiesā –, būtu jābūt ierobežotākai.

95. Šajā ziņā es vēlos atgādināt, ka valsts tiesas kompetencē ir tiesību piemērošana tajā skatītajām lietām un tādējādi tai ir jāizvērtē fakti un jāizskata juridiskie jautājumi, kas varētu rasties. Turpretī valsts tiesai parasti nav nekādas kompetences vai ekspertīzes ārpolitikas un drošības politikas jomā. Turklāt tai valsts konstitucionālajā kārtībā nav nepieciešamās leģitimācijas, lai pieņemtu lēmumus, kas ietilpst šajā īpaši sensitīvajā jomā. Jāpiebilst – nav izslēgts, ka tās darbības pat kaitē mērķiem, ko izvirzījušas valsts struktūras, kurām ir uzdots īstenot šo funkciju. Tāpēc vēlēties piešķirt valsts tiesai funkciju, ko tā nespēs pildīt, man nešķiet reālistiska pieeja. Tomēr man šķiet, ka tieši tāds būtu rezultāts neierobežotai pārbaudei tiesā, kas varētu likt tiesai ik reizi pārbaudīt visus pamatojumus lēmumam par vīzas atteikumu, lai tiktu izpildītas Savienības tiesību prasības.

96. Pēc tam, kad, interpretējot Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktu, ir ņemti vērā visi iepriekš minētie aspekti, esmu pārliecināts, ka šajā lietā ir nepieciešama mazāk stingra pārbaude valsts tiesā. Šajā ziņā es norādu, ka neesmu vienīgais Tiesas ģenerāladvokāts, kas atbalsta šo tēzi, kā es to parādīšu turpmākajos punktos.

c) Dalībvalstis var paredzēt mazāk stingru pārbaudi tiesā

97. Es bez atrunas piekrītu ģenerāladvokātu M. Bobeka un M. Špunara viedoklim – viņi izsakās par labu mazāk stingrai pārbaudei tiesā, savus argumentus pamatojot ar plašo rīcības brīvību, kas ir lēmējiestāžu rīcībā, nosakot indivīda atbilstību vīzas saņemšanai.

98. Kā ģenerāladvokāts M. Bobeks ir pamatoti norādījis, “dalībvalstu iestāžu plašā rīcības brīvība loģiski ir interpretējama kā vieglāks pārbaudes tiesā standarts, kas jāveic dalībvalstu tiesām” ( 81 ). Savukārt ģenerāladvokāts M. Špunars norāda, ka “plašā novērtējuma brīvība nozīmē ierobežotu pārbaudi tiesā. Pretējā gadījumā novērtējuma brīvība būtu apgrūtināta un tiesa veiktu izpildvaras funkcijas” ( 82 ). Šī argumentācija man šķiet īpaši pārliecinoša tādā kontekstā kā vīzu joma, kurā, kā es jau iepriekš izskaidroju, kompetentajām iestādēm ir jāveic sarežģīts izvērtējums, lai pasargātu no ārējiem riskiem drošību visā Šengenas zonā, un vienlaikus tai nav pienākuma gūt absolūtu pārliecību par konkrēta apdraudējuma esamību ( 83 ). Valsts tiesa nevar aizstāt kompetentās iestādes, kurām turklāt ir kompetence un līdzekļi, kas nepieciešami šī pienākuma veikšanai.

99. Turklāt man šķiet, ka ģenerāladvokāta P. Mengoci argumentācija ietur līdzīgu virzienu, kad viņš raksta, ka pārsūdzības procedūra ir domāta, lai izvairītos no patvaļības lēmumu pieņemšanā ( 84 ). Pārbaude, kas paredzēta, lai izvairītos no patvaļības, pēc definīcijas prasa, lai būtu relatīvi augsts slieksnis administratīva lēmuma prettiesiskuma noteikšanai ( 85 ).

100. Šī interpretācija ir apstiprināta Tiesas judikatūrā; spriedumā lietā Fahimian Tiesa lēma, ka valsts tiesu iestādei būtu jābūt pilnvarām aplūkot visus atbilstošos jautājumus, vienlaikus pārbaudei esot sašaurinātai līdz “acīmredzamu kļūdu neesamības” izvērtējumam ( 86 ).

101. Šis konstatējums, manuprāt, nozīmē, ka valsts struktūrai, kurai ir jāveic pārbaude tiesā attiecībā uz lēmumu par vīzas atteikumu, ko administrācija ir pieņēmusi tādēļ, ka attiecīgais indivīds tiek uzskatīts par apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, iekšējai drošībai, sabiedrības veselībai vai dalībvalsts starptautiskajām attiecībām Vīzu kodeksa 32. panta 1. punkta a) apakšpunkta vi) punkta izpratnē, ir jābūt iespējai pašai pārbaudīt, vai apspriešanās procedūra ar dalībvalstu centrālajām iestādēm, kas aprakstīta Vīzu kodeksa 22. pantā, ir pareizi piemērota un vai šajā gadījumā ir ievērotas procesuālās garantijas.

102. Attiecībā uz lēmuma par atteikumu būtību – pārbaudei tiesā ir jāparedz minētās valsts struktūras iespēja pārbaudīt, vai nav pārkāptas robežas administrācijas rīcībā esošajai plašajai rīcības brīvībai, nosakot pieteikuma iesniedzēja atbilstību vīzas saņemšanai. Šajā ziņā tiesas struktūrai būs jāpārbauda, vai ir izpildīti atbilstīgie elementi, no kuriem ir atkarīga rīcības brīvības izmantošana. Ja administrācijas vērtējumā nav acīmredzamas kļūdas, tiesas struktūrai ir jāsecina, ka lēmums par vīzas atteikumu ir tiesisks.

103. Lai izvērtētu, vai ir acīmredzama kļūda vērtējumā, tiesas struktūrai ir jābalstās uz tiesas rīcībā esošos lietas materiālos iekļauto informāciju, kas ietver pienācīgi aizpildītu standartveidlapu, iespējamas “piezīmes”, kuras pamato lēmumu par atteikumu, kā arī citu informāciju, ko vajadzības gadījumā administrācija sniedz saistībā ar administratīvo un pirmstiesas procedūru. Tiesas struktūrai ir jāņem vērā katra individuālā gadījuma īpašie apstākļi, it īpaši leģitīmās rūpes par drošību attiecībā uz sniegto ziņu veidu un avotiem.

d) Kā saskaņot dalībvalstu leģitīmās rūpes par drošību un procesuālās garantijas, kuras pieprasa tiesiskums?

104. Būs gadījumi, kad, veicot pārbaudi tiesā, iestādēm būs jāapstrādā konfidenciāli dati, tāpēc rodas jautājums, kā saskaņot dalībvalstu leģitīmās rūpes un procesuālās garantijas, kuras pieprasa tiesiskums.

105. Principā atbilde uz šo jautājumu izriet no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, kuros ir ņemts vērā vīzas pieteikuma iesniedzēja juridiskais statuss, kā arī dalībvalstu rūpes par drošību. Pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā dalībvalstīm nav pienākuma sniegt izsmeļošu lēmuma par atteikumu pamatojuma izklāstu, kas varētu tām likt izpaust vai ļaut izpaust sensitīvu informāciju, kā rezultātā varētu rasties nopietns risks to nacionālajām interesēm. Nolūkā atvieglot tiesiskuma pārbaudi tās var vienīgi darīt tiesu struktūrām pieejamu informāciju, kas ir ietverta standartveidlapā Vīzu kodeksa VI pielikumā, tostarp “piezīmes”, kā arī citu informāciju, ko administrācija sniegusi, piemēram, atbildot uz sūdzību.

106. Ciktāl Savienības tiesībās ir paredzētas minimālās garantijas, atstājot dalībvalstu ziņā pārsūdzības procedūras kārtības noteikšanu, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, nekas tām neliedz, ievērojot noteiktus nosacījumus, darīt tiesas struktūrai pieejamu arī informāciju, kas kvalificēta kā konfidenciāla. Vajadzības gadījumā, kā Tiesa ir atzinusi savā judikatūrā ( 87 ), lai aizsargātu savas nacionālās intereses, dalībvalstis var prasīt, lai tiesas struktūra “piemēro procesuālās metodes, lai saskaņotu leģitīmās rūpes par drošību saistībā ar attiecīgā lēmuma par atteikumu pieņemšanā vērā ņemtās informācijas būtību un avotiem, no vienas puses, un nepieciešamību pietiekami nodrošināt tādu indivīda procesuālo tiesību kā tiesības tikt uzklausītam ievērošanu, kā arī sacīkstes principu, no otras puses”.

e) Starpsecinājumi

107. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, esmu nonācis pie šāda starpsecinājuma.

108. Savienības tiesībās ir paredzēta ierobežota pārbaude tiesā, kurā tiek ņemts vērā vīzu izsniegšanas procedūras īpašais raksturs.

4. Atbilde uz pirmo jautājumu

109. Pamatojoties uz šo analīzi, uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka lēmums par atteikumu, ko vīzas pieteikuma iesniedzējs saņem no valsts iestādēm, proti, standartveidlapa, kurā ir ietvertas iespējamas piezīmes, principā atbilst tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību prasībām atbilstoši Hartas 47. pantam. Pat ja pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā dalībvalstīm nav pienākuma sniegt detalizētu pamatojumu, nekas tām neliedz nolūkā atvieglot tiesiskuma pārbaudi standartveidlapā iekļaut “piezīmes”, kā arī citu informāciju, ko administrācija sniegusi, piemēram, atbildot uz sūdzību.

110. Ciktāl Savienības tiesībās ir paredzētas minimālās garantijas, atstājot dalībvalstu ziņā pārsūdzības procedūras kārtības noteikšanu, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, nekas tām neliedz, ievērojot noteiktus nosacījumus, darīt tiesas struktūrai pieejamu arī informāciju, kas kvalificēta kā konfidenciāla. Vajadzības gadījumā, lai aizsargātu savas nacionālās intereses, dalībvalstis var prasīt, lai tiesas struktūra piemēro procesuālās metodes, lai saskaņotu leģitīmās rūpes par drošību saistībā ar attiecīgā lēmuma par atteikumu pieņemšanā vērā ņemtās informācijas būtību un avotiem, no vienas puses, un nepieciešamību pietiekami nodrošināt tādu indivīda procesuālo tiesību kā tiesības tikt uzklausītam ievērošanu, kā arī sacīkstes principu, no otras puses.

C. Par otro jautājumu

111. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Hartas 41. pants, ar kuru ir nostiprinātas tiesības uz labu pārvaldību, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda prakse kā pirmajā prejudiciālajā jautājumā aprakstītā.

112. Hartas 41. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu, godīgu un saprātīgos termiņos veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās. No Hartas 41. panta formulējuma tādējādi izriet, ka tas attiecas nevis uz dalībvalstīm, bet gan tikai uz Savienības iestādēm, struktūrām un organizācijām ( 88 ).

113. Līdz ar to persona, kas apstrīd lēmumu par vīzas atteikumu, nevar uz Hartas 41. panta 2. punkta c) apakšpunktu, kurš attiecas uz administrācijas pienākumu pamatot savus lēmumus, balstīties visās ar viņas pieteikumu saistītajās procedūrās ( 89 ).

114. Tomēr ir svarīgi norādīt, ka tiesības uz labu pārvaldību ir saistītas ar Hartas 47. panta normām, kas attiecas uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un uz lietas taisnīgu izskatīšanu ( 90 ). Tiesa ir atzinusi, ka šīs tiesības atspoguļo vispārēju Savienības tiesību principu – tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību ( 91 ). Pašlaik šis princips ir izteikts Hartas 47. pantā ( 92 ).

115. Ņemot vērā šos apsvērumus, manuprāt, pamatlietās ir jāuzskata, ka pirmajā jautājumā minētajos apstākļos tiesības uz labu pārvaldību ir nodrošinātas to pašu iemeslu dēļ, kas minēti atbildē uz pirmo prejudiciālo jautājumu un kas saistīti ar attiecīgajās lietās vērtētās situācijas atbilstību Hartas 47. pantam.

D. Par trešo un ceturto jautājumu

116. Es iesaku sniegt vienu kopēju atbildi uz trešo un ceturto jautājumu, ņemot vērā to, ka tie attiecas uz iespēju celt pārsūdzību par citas dalībvalsts iebildumiem pret vīzas izsniegšanu Vīzu kodeksa 22. pantā paredzētajā apspriešanās procedūrā.

1. Dalībvalstu procesuālās autonomijas robežas

117. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar Vīzu kodeksu īsteno vien daļēju tiesību aktu saskaņošanu ( 93 ). No tā izriet, ka šajā kodeksā nav paredzēta neviena īpaša procedūra, kas ļautu apstrīdēt tās dalībvalsts vērtējumu, kura ir iebildusi pret vīzas izsniegšanu, pamatojoties uz Vīzu kodeksa 22. panta 2. punktu.

118. Turklāt ir jānorāda, ka VIS regulas 8. panta 1. un 2. punktā paredzētā procedūra šajās lietās nav piemērojama, jo par prasītājiem pamatlietās VIS nav izdots brīdinājums, lai atteiktu vīzu, un SIS nav izdots brīdinājums, lai atteiktu ieceļošanu Šengenas zonā ( 94 ).

119. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet – ja attiecīgajā jomā nav Savienības noteikumu, katras dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā ir jāparedz procesuālie noteikumi prasības celšanai tiesā, kuru mērķis ir nodrošināt privātpersonu tiesību aizsardzību saskaņā ar procesuālās autonomijas principu, tomēr ar nosacījumu, ka tie nav mazāk labvēlīgi par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas ir piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) ( 95 ). To konstatējot, gan ir jānorāda, ka dalībvalstis nevar izvairīties no prasībām, ko nosaka ar Hartas 47. pantu garantētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ( 96 ). Līdz ar to tām savās attiecīgajās tiesību sistēmās ir jāparedz atbilstīgi tiesību aizsardzības līdzekļi ( 97 ). Tālāk šajos secinājumos es paskaidrošu, ka var tikt paredzētas dažādas iespējas, tomēr nedodot priekšroku noteiktam modelim ( 98 ).

2. Pienākums informēt pieteikumu iesniedzējus par pieejamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem

120. Šajā kontekstā rodas jautājums par to, vai dalībvalstīm ir pienākums informēt pieteikumu iesniedzējus par pieejamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem. Šajā ziņā es norādu, ka Vīzu kodeksā nav nevienas normas, kas skaidri regulētu šo aspektu. Tomēr Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktā ir paredzēts pienākums sniegt pieteikumu iesniedzējiem informāciju par pieejamām lēmumu par vīzas atteikumu pārsūdzības procedūrām. Es dodu priekšroku šīs normas piemērošanai pēc analoģijas šajos secinājumos izklāstīto iemeslu dēļ.

121. Kā paskaidrots iepriekš šajos secinājumos ( 99 ), lēmumā par atteikumu ir atspoguļoti par galīgā lēmuma pieņemšanu atbildīgās dalībvalsts veiktās [pieteikuma] izskatīšanas secinājumi, kā arī Vīzu kodeksa 22. pantā minētās apspriešanās procedūras rezultāti. Līdz ar to var pieņemt, ka vienas vai vairāku dalībvalstu celtie iebildumi ir daļa no administratīvā lēmuma. Ciktāl Vīzu kodeksa 32. panta 2. punktā ir paredzēts, ka pieteikuma iesniedzējam ir jābūt informētam par atteikuma iemeslu, izmantojot VI pielikumā iekļauto standartveidlapu, man šķiet konsekventi šo pienākumu attiecināt arī uz informēšanu par pieejamām iespējām pārsūdzēt vienas vai vairāku dalībvalstu celtos iebildumus.

122. Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkta piemērošana vismaz pēc analoģijas ir vajadzīga, lai nodrošinātu tiesību aizsardzības tiesā saskaņotību un efektivitāti saistībā ar Vīzu kodeksā paredzēto pārsūdzības iespēju. Tas, ka valsts administratīvās iestādes īsteno Savienības tiesības, nenovēršami uzliek tām pienākumu īstenot noteiktu mijiedarbību, kas ietver gan pārbaudes, gan savstarpējas saistības elementus. Tādā situācijā kā pamatlietās aplūkojamā, kas ietver dažādu tiesību sistēmu normu piemērošanu, kā arī vairāku administratīvo iestāžu līdzdalību, attiecīgās personas tiesību aizsardzība var izrādīties sarežģīta. Lai šo aizsardzību nepadarītu šķietamu, dalībvalstīm, manuprāt, pēc pieteikuma vai sūdzības saņemšanas vajadzētu būt pienākumam sniegt pieteikumu iesniedzējiem informāciju par iespējamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem ( 100 ).

123. No Tiesas rīkojuma lietā Guérin automobiles/Komisija ( 101 ) izriet, ka lielākajā daļā dalībvalstu pastāv šāds administrācijas pienākums sniegt informāciju. Kā Tiesa pamatoti norāda, “parasti to ir likusi ieviest un regulē likumdevēja iesaistīšanās” ( 102 ). To konstatējot, ir jānorāda, ka Savienības likumdevējs Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktā ir skaidri paredzējis šādu pienākumu sniegt informāciju, lai atvieglotu pārbaudi tiesā. Manis ieteiktā šīs normas piemērošana iespējām celt pārsūdzību attiecībā uz vienas vai vairāku dalībvalstu celtajiem iebildumiem vienīgi dara likumdevēja garantēto tiesību aizsardzību tiesā saskanīgāku un efektīvāku.

124. Visbeidzot, es vēlos vērst uzmanību uz to, ka Eiropas Labas administratīvās prakses kodeksa, ko izstrādājis Eiropas Ombuds, 19. panta 1. punktā ir noteikta prasība norādīt tiesību aizsardzības līdzekļus, kas pieejami, lai apstrīdētu jebkādus Savienības iestāžu pieņemtus lēmumus, ar kuriem var tikt aizskartas privātpersonas tiesības vai intereses. Tas pats attiecas uz Komisijas izstrādāto kodeksu, kurš nosaka šādu prasību, “ja tā ir paredzēta Savienības tiesībās”. Lai gan šie kodeksi nav tieši piemērojami šajās lietās, jo dalībvalstis ir tās, kas īsteno Vīzu kodeksu, tie ļauj izdarīt secinājumus par šādas informācijas nozīmību tiesību aizsardzībā administratīvajā procesā ( 103 ).

3. Pārdomu elementi: tiesību aizsardzības līdzekļu iespējas, ko dalībvalstis var attīstīt

125. Kā norādīts jau iepriekš, privātpersonas tiesību aizsardzība var izrādīties sarežģīta atkarībā no konkrētā gadījuma apstākļiem, un tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, ka dalībvalstu tiesību sistēmās var būt paredzēti dažādi tiesību aizsardzības līdzekļi. Informācijā par tiesību aizsardzības līdzekļiem vajadzētu ņemt vērā veidu, kādā dažādas administratīvās struktūras sadarbojas vīzas pieteikuma izskatīšanā.

126. Tādējādi, ievērojot dalībvalstu procesuālo autonomiju, nosakot procesuālos noteikumus attiecībā uz pārsūdzību tiesā, kuru mērķis ir nodrošināt privātpersonu tiesību aizsardzību, man šķiet, ka teorētiski pastāv dažādas iespējas. Pirmkārt, var paredzēt iespēju celt pārsūdzību tikai dalībvalstī, kura pieņem galīgo lēmumu, – šī iespēja ir vistuvākā “vienas pieturas” idejai, kuru min iesniedzējtiesa. Otrkārt, var paredzēt iespēju celt pārsūdzību dalībvalstī, kura ir cēlusi iebildumus. Turpmāko apsvērumu mērķis ir sniegt dažus pārdomu elementus, lai lietderīgi atbildētu iesniedzējtiesai.

a) Iespēja celt pārsūdzību dalībvalstī, kura pieņem galīgo lēmumu?

127. Kā noteikts Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktā, pārsūdzība pret lēmumu par vīzas atteikumu ir jāceļ “pret to dalībvalsti, kas ir pieņēmusi galīgo lēmumu par pieteikumu, un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem”.

128. Neesot detalizētākām normām, nav tā, ka tas noteikti nozīmē, ka citas dalībvalsts celti iebildumi arī ir jāapstrīd tās dalībvalsts iestādēs, kura ir pieņēmusi galīgo lēmumu. Tomēr es uzskatu, ka Vīzu kodeksa 32. panta 3. punkta formulējums ir jāinterpretē kā skaidra likumdevēja dota norāde par labu “vienas pieturas” idejai, kas nostiprināta Vīzu kodeksa 7. apsvērumā un kas ļautu panākt, ka pieteikuma iesniedzējam ir tikai viens sarunu partneris un visas administratīvās formalitātes ir iespējams nokārtot vienuviet. Priekšrocības viņa interešu aizsardzībā ir acīmredzamas, jo vairāk tādēļ, ka tādējādi viņam tiktu aiztaupīta nepieciešamība vērsties vairākās valsts iestādēs, no kurām katra strādā saskaņā ar citiem noteikumiem. Tādas administratīvas procedūras koncepts, kura norisinās vairākos posmos un kurā ir paredzēta dažādu īpašu struktūru līdzdalība, administratīvajās tiesībās ir zināms gan Savienības, gan dalībvalstu līmenī. Līdz ar to nekas dalībvalstīm neliedz ieviest atbilstošus mehānismus, savstarpēji vienojoties, vismaz tikmēr, kamēr nebūs izdarīti iespējami grozījumi Vīzu kodeksā.

129. Vīzu kodeksa normām šāda pieeja nav pretrunā, ja vien tā ir paredzēta valsts procesa tiesībās, kā arī nolīgumos, kas starp attiecīgajām dalībvalstīm noslēgti to suverēno tiesību īstenošanas jomā. Šajā ziņā ir jāatgādina iespēja, kas ir dalībvalstu rīcībā saskaņā ar Vīzu kodeksa 8. pantu un kas tām ļauj būt citu dalībvalstu pārstāvētām vīzu pieteikumu izskatīšanā un vīzu izsniegšanā. Lai arī šī norma attiecas tikai uz īpašu gadījumu, proti, pārstāvniecību, tā pierāda, ka dalībvalsts var piešķirt citas dalībvalsts iestādēm kompetenci vīzu pieteikumu izskatīšanai.

130. Pretēji tam, kā, šķiet, uzskata iesniedzējtiesa, tās dalībvalsts iesaistīšanās, kura ir cēlusi iebildumus pašā tiesvedībā ( 104 ), man nešķiet vienīgā apspriežamā iespēja. Tāpat būtu iespējams paredzēt, ka starp attiecīgajām dalībvalstīm tiek nodota informācija lojālas sadarbības un savstarpējas uzticēšanās garā – šie principi ir Savienības pamatā, kā tas noteikts LES 4. panta 3. punktā, ( 105 ) – un dalībvalsts, kurai ir jāpieņem galīgais lēmums, dara pieejamu saņemto informāciju valsts tiesai. Lai aizsargātu sniegtās informācijas konfidencialitāti, šī dalībvalsts varētu prasīt tiesas struktūrai īstenot šo secinājumu 106. punktā minētās metodes.

b) Iespēja celt pārsūdzību dalībvalstī, kura ir cēlusi iebildumus?

131. Iespēja celt pārsūdzību varētu tikt sniegta dalībvalstī, kas ir iebildusi pret vīzas izsniegšanu.

132. Tomēr ir jānorāda, ka pat tad, ja Savienības tiesības neliedz izmantot šādu pieeju, tās izmantošana prasītu, lai vīzas pieteikuma iesniedzējs veic noteiktas darbības, proti, viņš būtu spiests celt prasību dalībvalstī, ar kuru tam nav nekādas saistības un kura, iespējams, nav viņa ceļojuma mērķis ( 106 ). Raugoties no šāda skatpunkta, pieteikuma iesniedzēja pienākums celt prasību dalībvalstī, kas ir iebildusi pret vīzas izsniegšanu, nešķiet piemērota iespēja, kā nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

133. Gadījumā, ja kādā citā dalībvalstī būtu paredzēts celt “blakus” pārsūdzību, būtu saprātīgi paredzēt, ka līdz tās iznākumam “pamata” procedūra tiek apturēta tiesību aizsardzības tiesā saskaņotības un efektivitātes interesēs.

c) Atbilde uz trešo un ceturto jautājumu

134. Pamatojoties uz izklāstītajiem argumentiem, es iesaku uz trešo un ceturto jautājumu atbildēt šādi.

135. Dalībvalstu kompetencē ir nolemt, kāds ir to tiesību aizsardzības līdzekļu raksturs un konkrētie noteikumi, kas ir pieejami vīzu pieteikumu iesniedzējiem, lai apstrīdētu iebildumus, kuri ir celti pret vīzas izsniegšanu Vīzu kodeksa 22. pantā paredzētajā apspriešanās procedūrā.

136. Kā ir paredzēts Vīzu kodeksa 32. panta 3. punktā, dalībvalstīm vajadzētu sniegt pieteikumu iesniedzējiem informāciju par tiesību aizsardzības līdzekļiem pēc pieprasījuma vai sūdzības saņemšanas.

VI. Secinājumi

137. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Hārlemā, Nīderlande) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Lēmums par atteikumu, kuru vīzas pieteikuma iesniedzējs saņem no valsts iestādēm, proti, standartveidlapa, kas iekļauta Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 810/2009 (2009. gada 13. jūlijs), ar ko izveido Kopienas Vīzu kodeksu (Vīzu kodekss), VI pielikumā, un kurā ir ietvertas iespējamas piezīmes, principā atbilst tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību prasībām atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantam. Pat ja pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā dalībvalstīm nav pienākuma sniegt detalizētu pamatojumu, nekas tām neliedz nolūkā atvieglot tiesiskuma pārbaudi standartveidlapā iekļaut “piezīmes”, kā arī citu informāciju, ko administrācija sniegusi, piemēram, atbildot uz sūdzību. 2) Ciktāl Savienības tiesībās ir paredzētas minimālās garantijas, atstājot dalībvalstu ziņā pārsūdzības procedūras kārtības noteikšanu, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, nekas tām neliedz, ievērojot noteiktus nosacījumus, darīt tiesas struktūrai pieejamu arī informāciju, kas kvalificēta kā konfidenciāla. Vajadzības gadījumā, lai aizsargātu savas nacionālās intereses, dalībvalstis var prasīt, lai tiesas struktūra piemēro procesuālās metodes, lai saskaņotu leģitīmās rūpes par drošību saistībā ar attiecīgā lēmuma par atteikumu pieņemšanā vērā ņemtās informācijas būtību un avotiem, no vienas puses, un nepieciešamību pietiekami nodrošināt tādu indivīda procesuālo tiesību kā tiesības tikt uzklausītam ievērošanu, kā arī sacīkstes principu, no otras puses. 3) Dalībvalstu kompetencē ir nolemt, kāds ir to tiesību aizsardzības līdzekļu raksturs un konkrētie noteikumi, kas ir pieejami vīzu pieteikumu iesniedzējiem, lai apstrīdētu iebildumus, kuri ir celti pret vīzas izsniegšanu Vīzu kodeksa 22. pantā paredzētajā apspriešanās procedūrā. 4) Dalībvalstīm ir jāsniedz pieteikumu iesniedzējiem informācija par tiesību aizsardzības līdzekļiem pēc pieprasījuma vai sūdzības saņemšanas.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) OV 2009, L 243, 1. lpp.

( 3 ) Skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] viedokli lietā Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:170, 42. punkts), kā arī viņas secinājumus lietā Vethanayagam u.c. (C‑680/17, EU:C:2019:278, 37. punkts).

( 4 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:862, 44.–55. punkts).

( 5 ) OV 2008, L 218, 60. lpp.

( 6 ) Meloni, A., “The Community Code on Visas: harmonisation at last?”, European Law Review, 2009, 34. sēj., 671. lpp. Autors skaidro, ka pienākuma norādīt pamatojumu vīzas atteikumam un tiesību celt pārsūdzību ieviešana bija strupceļu radošs, neapspriežams jautājums Eiropas Parlamentam, ko atbalstīja Komisija un dažas dalībvalstis, kuras šīs normas uzskatīja par vīzas pieteikuma iesniedzēju garantiju “stūrakmeni”. Turpretī lielākā daļa dalībvalstu iestājās par to, ka vīzas atteikums nav jāpamato, un iebilda pret tiesību celt pārsūdzību ieviešanu, jo baidījās no savu tiesu pārslogošanas. Ieviešot šos pienākumus Vīzu kodeksā, tika izlaboti iepriekšējā regulējuma trūkumi, proti, vienotas pieejas neesamība attiecībā uz tiesībām un pārsūdzību, kas pieejama vīzas pieteikuma iesniedzējiem, kuri saņēmuši atteikumu.

( 7 ) Spriedums, 2017. gada 13. decembris, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, 42. punkts).

( 8 ) Spriedums, 2013. gada 4. jūnijs, ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 9 ) Spriedums, 2017. gada 13. decembris, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, 42. punkts).

( 10 ) Skat. šo secinājumu 41. punktu.

( 11 ) Jarass, H., Charta der Grundrechte der Europäischen Union, 3. izdevums, Minhene, 2016, Hartas 47. pants, 5., 48. un 49. punkts; autors norāda, ka Hartas 47. pantu principā piemēro vienīgi tiesvedības laikā, savukārt Hartas 41. panta 2. punktā ir paredzētas tiesības attiecībā uz administratīvo pirmstiesas procesu. Tomēr uz Hartas 47. pantu var atsaukties tad, ja Hartas 41. pants nav piemērojams, un tas tā ir gadījumā, kad dalībvalstis īsteno Savienības tiesības. Autors uzskata, ka no Hartas 47. panta izriet pienākums pietiekami pamatot administratīvos lēmumus, kas ietekmē ieinteresētās personas stāvokli. Iestāde var būt atbrīvota no šī pienākuma ar valsts drošību saistītu iemeslu dēļ. Skat. arī Lemke, S., Europäisches Unionsrecht, 7. izdevums, Bādenbādene, 2015, Hartas 47. pants, 4. punkts, 807. lpp.; autors izsakās par labu Hartas 47. panta piemērojamībai tad, ja dalībvalstis īsteno Savienības tiesības. Brouwer, E. R., “Wanneer een staat een visum weigert namens een andere staat – Vertegenwoordigingsafspraken in het EU‑visumbeleid en het recht op effectieve rechtsbescherming”, SEW Tijdschrift voor Europees en Economisch recht, 2015 (aprīlis), 165. lpp.; tiek analizēts lēmuma par vīzas atteikumu pamatojuma trūkums, ņemot vērā Hartas 47. pantu. Hoffmann, H., The EU Charter of Fundamental Rights, Oksforda, 2014, 47.67. punkts, 1219. lpp.; tiek analizētas tiesības saņemt administratīva akta pamatojumu saistībā ar efektīvu tiesību aizsardzību tiesā atbilstoši Hartas 47. pantam.

( 12 ) Spriedums, 2013. gada 4. jūnijs, ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, 51. punkts).

( 13 ) Skat. spriedumu, 2016. gada 15. februāris, J.N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 53. punkts). Šajā nozīmē skat. Van Drooghenbroeck, S., Rizcallah, C., Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne – Commentaire article par article, Bruylant, Brisele, 2018, 1099. un 1103. lpp.

( 14 ) Spriedumi, 2011. gada 17. novembris, Gaydarov (C‑430/10, EU:C:2011:749, 41. punkts). Skat. arī spriedumus, 2011. gada 17. marts, Peñarroja Fa (C‑372/09 un C‑373/09, EU:C:2011:156, 63. punkts), un 2013. gada 4. jūnijs, ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, 53. punkts).

( 15 ) Skat. spriedumu, 1989. gada 12. jūlijs, Belardinelli u.c./Tiesa (225/87, EU:C:1989:309, 7. punkts), kurā Tiesa atgādina savu pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru, ņemot vērā praktiskās grūtības, kas rodas konkursā ar lielu dalībnieku skaitu, šāda konkursa žūrija sākotnējā stadijā var paziņot kandidātiem vienīgi kritērijus un atlases rezultātus, bet vēlāk sniegt individuālus paskaidrojumus kandidātiem, kuri skaidri izteikuši šādu lūgumu.

( 16 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 63. punkts), 2008. gada 10. jūlijs, Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 166. punkts), 2011. gada 16. novembris, Bank Melli Iran/Padome (C‑548/09 P, EU:C:2011:735, 93. punkts), 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa (C‑539/10 P un C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 139. punkts), 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija (C‑444/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:464, 120. punkts), un 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 122. punkts.

( 17 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 63. punkts), 2004. gada 22. jūnijs, Portugāle/Komisija (C‑42/01, EU:C:2004:379, 66. punkts), 2008. gada 10. jūlijs, Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 166. punkts), 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa (C‑539/10 P un C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 140. punkts), 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija (C‑444/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:464, 120. punkts), un 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 122. punkts).

( 18 ) Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:232).

( 19 ) Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:232, 51. punkts).

( 20 ) Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:232, 51. punkts).

( 21 ) Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:232, 52. punkts).

( 22 ) Kā, atbildot uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem, norāda Čehijas valdība, atsaucoties uz Līgumu juridiskajiem pamatiem, kas ļāva pieņemt Vīzu kodeksu, ar tiem tiecas vienīgi vienādot dalībvalstu procedūras konkrētā jomā, nevis ieviest vispārējas tiesības ieceļot dalībvalstu teritorijā.

( 23 ) Ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumi lietā El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:659).

( 24 ) Ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumi lietā El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:659, 98. punkts).

( 25 ) Ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumi lietā Fahimian (C‑544/15, EU:C:2016:908).

( 26 ) Ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumi lietā Fahimian (C‑544/15, EU:C:2016:908, 29. punkts).

( 27 ) Saskaņā ar definīciju, ko sniedzis Von Jhering, R., “Der Geist des römischen Rechts auf verschiedenen Stufen seiner Entwicklung”, III daļa, pirmā iedaļa, Leipciga, 1865, 316. lpp., un ko citējis Hacker, P, Verhaltensökonomik und Normativität, Tībingene, 2017, 234. lpp.

( 28 ) Alexy, R., “Grundrechte als subjektive Rechte und als objektive Normen”, Der Staat, 1990, Nr. 29, 53. lpp.

( 29 ) Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:232, 47. punkts).

( 30 ) Ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumi lietā Fahimian (C‑544/15, EU:C:2016:908, 27. punkts).

( 31 ) Ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumi lietā Fahimian (C‑544/15, EU:C:2016:908, 28. punkts).

( 32 ) OV 2003, L 251, 12. lpp.

( 33 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 27. jūnijs, Parlaments/Padome (C‑540/03, EU:C:2006:429, 60. punkts), un 2010. gada 4. marts, Chakroun (C‑578/08, EU:C:2010:117, 41. punkts).

( 34 ) Meloni, A., “EU visa policy: What kind of solidarity?”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 10/2017, 24. sēj., Nr. 5, 652. lpp.

( 35 ) Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:232, 51. punkts).

( 36 ) Ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumi lietā El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:659, 99. punkts).

( 37 ) Palosaari, T., “From “Thin” to “Thick” foreign policy europeanization: Common Foreign and Security Policy and Finland”, European Foreign Affairs Review, 12/2016, 21. sēj., Nr. 4, 583. lpp.; autors uzsver Savienības kopējās ārpolitikas un drošības politikas starpvaldību raksturu, kā arī šīs jomas ierasto saikni ar valsts suverenitāti; Koutrakos, P., “Judicial review in the EU’s common foreign and security policy”, International and Comparative Law Quarterly, 1/2018, 67. sēj., Nr. 1, 1. lpp.; autors apliecina, ka parasti ārpolitika un drošības politika tiek uzskatīta par jomu, kurā īpaši izpaužas valstu suverēnā griba un intereses.

( 38 ) Carli, E., La politica di sicurezza e di difesa comune dell’Unione europea, Turīna, 2019, 16. un 393. lpp.; autors uzsver vienprātības nepieciešamību lēmumu pieņemšanai Padomē, kas, autora ieskatā, norāda uz ārpolitikas un drošības politikas starpvaldību raksturu.

( 39 ) Skat. “Deklarāciju Nr. 13 par kopējo ārpolitiku un drošības politiku”, deklarācija Nr. 13, kas pievienota Lisabonas līgumu pieņēmušās Starpvaldību konferences nobeiguma aktam.

( 40 ) Dumas, P., L’accès des ressortissants des pays tiers au territoire des États membres de l’Union européenne, Brisele, 2013, 146. lpp.; Balleix, C., La politique migratoire de l’Union européenne, Parīze, 2013, 47. lpp.

( 41 ) Meloni, A., “EU visa policy: What kind of solidarity?”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 10/2017, 24. sēj., Nr. 5, 653. lpp.

( 42 ) Dumas, P., L’accès des ressortissants des pays tiers au territoire des États membres de l’Union européenne, Brisele, 2013, 144. lpp.; Delcour, L., “The EU’s visa liberalisation policy – What kind of transformative power in neighbouring regions?”The Routledge Handbook of the Politics of Migration in Europe, 32. nodaļa, Londona, 2019, 410. lpp.

( 43 ) Ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumi lietā Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:232, 49. punkts).

( 44 ) Skat. līdzīgus ģenerāladvokāta M. Špunara apsvērumus lietā Fahimian (C‑544/15, EU:C:2016:908, 58. punkts).

( 45 ) Mungianu, R., “Frontex: Towards a Common Policy on External Border Control”, European Journal of Migration and Law, 15. sēj., Nr. 4, 2013, 360. lpp.; García Andrade, P., “EU external competences in the field of migration: How to act externally when thinking internally”, Common Market Law Review, 2/2018, 55. sēj., Nr. 1, 163. lpp.; Mazille, C., “L’accès des étrangers au territoire de l’Union et l’exigence de sécurité publique”, Revue française de droit administratif, 11/2017, Nr. 5, 929. lpp.

( 46 ) Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:862).

( 47 ) Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:862, 56. punkts).

( 48 ) Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:862, 57. punkts).

( 49 ) Spriedums, 2017. gada 13. decembris, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, 36. punkts).

( 50 ) OV 2004, L 375, 12. lpp.

( 51 ) Spriedums, 2017. gada 4. aprīlis, Fahimian (C‑544/15, EU:C:2017:255, 42. punkts). Ir jāpiemin arī 2014. gada 10. septembra spriedums Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, 33. punkts), kas arī attiecas uz Direktīvas 2004/114 interpretāciju.

( 52 ) Spriedums, 2017. gada 4. aprīlis, Fahimian (C‑544/15, EU:C:2017:255, 43. punkts).

( 53 ) Spriedums, 2013. gada 19. decembris, Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:862, 60. punkts).

( 54