ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
229

Turpretim, Komisijai nav pienākuma attiecināt uz kādu citu meitasuzņēmumu (turpmāk tekstā – “māsasuzņēmums”) naudas soda samazinājumu, kas piešķirts pirmajam meitasuzņēmumam, kurš iesniedzis pieteikumu saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, tādēļ vien, ka tie kopā ar to kopīgo mātesuzņēmumu ietilpa vienā uzņēmumā šā sprieduma 62. un 63. punktā minētās judikatūras izpratnē. Proti, atšķirībā no mātesuzņēmuma atbildības, kas šā sprieduma 228. punktā minētajos apstākļos ir uzskatāma par tādu, kura ir tikai atvasināta, fakultatīva un atkarīga no tā meitasuzņēmuma atbildības (šajā ziņā skat. iepriekš 228. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Tomkins, 39. punkts), meitasuzņēmuma atbildība nevar būt atvasināta no māsasuzņēmuma atbildības, jo šī atbildība izriet no tā paša dalības aizliegtajā vienošanās. Šajos apstākļos tikai tad, ja, pirmkārt, pieteikums par naudas soda samazināšanu ir iesniegts māsasuzņēmuma vārdā un, otrkārt, māsasuzņēmums ir faktiski sadarbojies ar Komisiju, minētais māsasuzņēmums var saņemt naudas soda samazinājumu atbilstoši pieteikumam, kuru bija iesniedzis kāds cits meitasuzņēmums, kas pieder pie šī paša uzņēmuma. Šī situācija tātad atšķiras no situācijas, kurā mātesuzņēmums savā vārdā un tā meitasuzņēmumu vārdā iesniedz pieteikumu par naudas soda samazināšanu, jo šādā situācijā visiem uzņēmumiem, kas veido uzņēmumu iepriekš 62. un 63. punktā minētās judikatūras izpratnē, ir pienākums sadarboties ar Komisiju.
45

Prasītājs norāda, ka apstrīdētais lēmums ir pilnībā balstīts uz informāciju, kas iegūta, pamatojoties uz Masco atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību iesniegto pieteikumu. Taču šis paziņojums esot prettiesisks, jo neviens juridiskais pamats EK līgumā vai Regulā Nr. 1/2003 neļaujot Komisijai saskaņā ar netipisku aktu piešķirt pilnīgu vai daļēju atbrīvojumu no naudas sodiem uzņēmumam, kas piedalījies pārkāpumā, par kuru citi uzņēmumi ir tikuši sodīti sakarā ar pirmā minētā uzņēmuma veikto ziņošanu. Turklāt šāda atbrīvojuma no naudas soda iegūšana tādēļ, ka tas ziņojis par citu uzņēmumu rīcību, esot vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Turklāt prasītāja ieskatā, tā kā tikai pats Savienības likumdevējs - kā tas esot Savienības dalībvalstīs - varot lemt pieņemt programmu, kuras mērķis ir atlīdzināt uzņēmumiem par to sadarbību, Komisija, pieņemot 2002. paziņojumu par sadarbību, esot pārkāpusi varas dalījuma principu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (OV 2010, C 83, 389. lpp.) paredzētos pārskatāmības un labas pārvaldības principus.
29

Turpinot ir jākonstatē, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme norāda uz vīnu vispār un nevis uz noteikta veida vīniem. Tādējādi apstāklis, ka prasītāja ir paredzējusi lietot reģistrācijai pieteikto preču zīmi “košera” vīna pārdošanā, kas izriet no preču un pakalpojumu, kas apzīmēti ar minēto preču zīmi, tirdzniecības nosacījumiem, kuri var mainīties laikā un atkarībā no to īpašnieku vēlmes, nepavisam neietekmē to, ko tostarp prasītāja pati atzina tiesas sēdē, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes aizsardzība, ja tā būtu jāreģistrē, attiektos uz visiem vīniem tādējādi, ka konkrētā sabiedrības daļa būtu jādefinē visam “vīnu” klāstam (šajā ziņā skat. pēc analoģijas Vispārējās tiesas 2009. gada 16. septembra spriedumu lietā T-400/06 Zero Industry/ITSB – zero Germany (“zerorh+”), Krājumā nav publicēts, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
Meitasuzņēmumi, kas tieši ir piedalījušies EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumos var attiecībā uz sevi leģitīmi atsaukties uz Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā noilguma termiņa beigām, jo pirmie Komisijas izmeklēšanas vai pārkāpuma procedūras pasākumi minētās regulas 25. panta 3. punkta izpratnē attiecīgā uz šiem meitasuzņēmumiem ir veikti pēc minētā termiņa beigām.

Tomēr Regulas Nr. 1/2003 25. pantā paredzētā noilguma iestāšanās nedz dzēš pārkāpuma esamību, nedz arī liedz Komisijai lēmumā konstatēt atbildību par šādu pārkāpumu, bet vienīgi ļauj izvairīties no lietas ierosināšanas, kuras mērķis ir sankciju noteikšana, pret tiem, attiecībā uz kuriem šis noilgums ir iestājies. Turklāt no Regulas Nr. 1/2003 25. panta gramatiskās, teleoloģiskās un kontekstuālās interpretācijas izriet, ka noilguma iestāšanās atbilstoši 1. punktam attiecas uz un uz to var atsaukties ikviena atsevišķa juridiska persona, ja tā ir Komisijas izmeklēšanas subjekts. Tādējādi vienīgi tā rezultātā, ka mātesuzņēmuma meitasuzņēmumi gūst labumu no noilguma termiņa beigām, netiek atspēkota minētā mātesuzņēmuma atbildība un liegts veikt pārkāpuma procedūras turpmākos pasākumus attiecībā uz [šo mātesuzņēmumu].

(sal. ar 124.–126. un 128. punktu)
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Kopienas preču zīme

–

Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana

–

Absolūti atteikuma pamati

–

Apzīmējumi, kurus veido vienīgi preces forma, kas vajadzīga tehniska rezultāta iegūšanai

–

Jēdziens (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta ii) daļa) (sal. ar 26.

–

28. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2010. gada 20. maija lēmumu lietā R 1235/2008‑1 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Pi‑Design AG , Bodum France un Bodum Logistics A/S un Yoshida Metal Industry Co. Ltd

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2010. gada 20. maija lēmumu lietā R 1235/2008‑1;

2) ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina Yoshida Metal Industry Co. Ltd tiesāšanās izdevumus;

3) Pi‑Design AG , Bodum France un Bodum Logistics A/S sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tādas šķīrējklauzulas iekļaušana līgumā, kas ļauj Savienībai nodot strīdu starp to un trešo personu izskatīšanai Savienības tiesā, nav pretrunā LESD 272. panta prasībai, saskaņā ar kuru šādai klauzulai ir jābūt ietvertai līgumā, ko noslēgusi Savienība vai kas noslēgts tās vārdā. Pirmkārt, apsolījuma līgums par labu trešai personai var tikt uzskatīts kā apsolījums par labu Savienībai. Otrkārt, ir tiesa, ka šī LESD 272. panta prasība ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tas, ka Savienības tiesas kompetenci attiecībā uz strīdiem par līgumiem varētu pamatot pretēji Savienības gribai. Tomēr tādu šķīrējklauzulu, kas ir nolīgta vienīgi par labu Savienībai, nevar izmantot pret Savienību pretēji tās gribai.

Turklāt, tā kā šķīrējklauzula ir līgumtiesisks nosacījums, nekas neliedz to izvērtēt atbilstoši vispārējiem līgumu tiesību principiem, kas izriet no dalībvalstu tiesību sistēmām. Pat ja viens no šādiem principiem noteic, ka līgums ir saistošs tikai to slēdzējām pusēm, šis princips neliedz, ka divas puses ar apsolījumu par labu trešai personai var nodot zināmas tiesības trešai personai. Šajā ziņā no līgumtiesību vispārējiem principiem izriet, ka apsolījums par labu trešai personai var izrietēt no skaidri noslēgta līguma starp otru līdzēju un apsolītāju, lai trešai personai nodotu zināmas tiesības. Šādu apsolījumu par labu trešai personai var arī izsecināt no līguma mērķa vai lietas apstākļiem.

Turklāt saskaņā ar zināmiem nosacījumiem apsolītājs un otrs līdzējs apsolījuma līgumā par labu trešai personai var atteikties vai grozīt līguma noteikumus, ar ko tiek piešķirtas attiecīgās tiesības. Tomēr, piemērojot līgumtiesību vispārējos principus, tas ir iespējams vienīgi pēc tam, kad trešā persona, kas ir tiesību ieguvēja, ir darījusi zināmu apsolītājam un otram līdzējam, ka tā vēlas izmantot savas tiesības.

(sal. ar 134., 135., 138. un 144. punktu)
Lēmuma 2010/413, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140, 4. pantā ietvertie aizlieguma pasākumi ir vispārīga rakstura pasākumi, jo to piemērošanas joma ir noteikta, ņemot vērā objektīvus kritērijus, nevis konkrētās fiziskās vai juridiskās personas. Līdz ar to iepriekš minētais 4. pants nav uzskatāms par lēmumu, ar kuru ir paredzēti ierobežojoši pasākumi attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām LESD 275. panta otrās daļas izpratnē. No tā izriet, ka atbilstoši LESD 275. panta pirmajai daļai Vispārējās tiesas kompetencē nav izskatīt prasību, kurā lūgts izvērtēt minētā 4. panta tiesiskumu.

Ja vien pret noteiktu apstākļu paziņošanu neiestājas imperatīvi apsvērumi, kas saistīti ar Savienības vai tās dalībvalstu drošību vai to starptautisko attiecību uzturēšanu, Padomei atbilstoši Lēmuma 2010/413, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140, 24. panta 3. punktam, Regulas Nr. 423/2007 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu 15. panta 3. punktam un Regulas Nr. 961/2010, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu Nr. 423/2007, 36. panta 3. punktam ir pienākums attiecīgajai struktūrai, uz kuru attiecas saskaņā ar attiecīgi Lēmuma 2010/413 24. panta 3. punktu, Regulas Nr. 423/2007 15. panta 3. punktu vai Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punktu pieņemtais pasākums, darīt zināmus īpašos un konkrētos iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka šī tiesību norma ir attiecīgajai personai piemērojama. Tai ir arī jāmin faktiskie un tiesiskie apstākļi, no kuriem ir atkarīgs pasākuma juridiskais pamatojums, un apsvērumi, kuru dēļ tā šo pasākumu noteikusi. Turklāt pamatojumam ir jābūt atbilstošam attiecīgā akta būtībai un apstākļiem, kādos tas ticis pieņemts. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai akta pamatojums ir pietiekams, ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visu tiesību normu kopumu, kas regulē attiecīgo jomu. It īpaši nelabvēlīgs akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajai personai zināmos apstākļos un ļauj tai izprast pret to noteiktā pasākuma tvērumu.

Tādējādi Padomes lēmumu, kuru pieņemšanas dēļ ir iesaldēti prasītāja līdzekļi un saimnieciskie resursi, pamatojums, saskaņā ar kuru prasītājam ir saikne ar sabiedrībām, kas piedalās Irānas kodolieroču programmā, ir nepietiekams, jo tas neļauj prasītājam saprast, kāda veida attiecības ar tieši kādām vienībām tam faktiski tiek pārmestas, tādēļ tas nevar pārbaudīt šī apgalvojuma pamatotību un to pietiekami precīzi apstrīdēt.

(sal. ar 73., 74. un 79. punktu)
Keywords

Subject of the case

Rezolutīvā daļa



Keywords

Kopienas preču zīme

–

Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana

–

Relatīvi atteikuma pamatojumi

–

Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi

–

Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 50. un 55. punktu)

Subject of the case

Priekšmets

Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2010. gada 28. janvāra lēmumu lietā R 1514/2008‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp Seven SpA un Seven for all mankind LLC

Rezolutīvā daļa

Rezolutīvā daļa:

1) atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju otrās padomes 2010. gada 28. janvāra lēmumu lietā R 1514/2008‑2;

2) pārējā daļā prasību noraidīt;

3) ITSB atlīdzina Seven SpA tiesāšanās izdevumus tiesvedībā Vispārējā tiesā, kā arī izdevumus, kas tai ir radušies, izskatot lietu Apelāciju padomē;

4) Seven for all mankind LLC sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
66

Savienības tiesa arī apstiprināja, ka tad, kad Komisijai jāizvērtē individuāls atbalsts, kurš, iespējams, piešķirts saskaņā ar iepriekš apstiprinātu programmu, tā nevar uzreiz izvērtēt to tieši saskaņā ar Līgumu. Pirms jebkādas procedūras uzsākšanas tai vispirms jāpārbauda, vai atbalsts atbilst vispārējai shēmai un nosacījumiem, kas izvirzīti lēmumā par tā apstiprināšanu. Ja Komisija to nav izdarījusi, tad, izvērtējot katru individuālu atbalstu, tā var atgriezties pie sava lēmuma, ar kuru apstiprinājusi atbalsta programmu, kas jau ietvēra izvērtējumu saskaņā ar Līguma 87. pantu. Tas apdraudētu tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības aizsardzības principus gan no dalībvalstu, gan no tirgus dalībnieku viedokļa, jo Komisija varētu jebkurā laikā apšaubīt individuālu atbalstu, kas strikti atbilst atbalsta programmas apstiprinājuma lēmumam (spriedumi Itālija/Komisija, minēts 65. punktā, EU:C:1994:358, 24. punkts, un 2005. gada 10. maijs, C‑400/99, Itālija/Komisija, C‑400/99, Krājums, EU:C:2005:275, 57. punkts).
89

Turpinājumā ir jānorāda, ka viens no lēmumiem attiecībā uz koncentrācijas kontroli, kas – Komisijas ieskatā – liecina par to, ka nepastāv skaidra diferenciācija starp elektrokabeļiem atkarībā no to sprieguma, ir lēmums lietā Pirelli/BICC (skat. šā sprieduma 56. punktu). Taču minētā lēmuma preambulas 32. apsvērumā Komisija – pretēji tam, ko tā apgalvojusi savā atbildē uz 2011. gada 20. septembra procesa organizatoriskajiem pasākumiem – secināja: “[Zema un vidēja sprieguma] elektrokabeļu, no vienas puses, un [augsta un ļoti augsta sprieguma] elektrokabeļu, no otras puses, ražošana un tirdzniecība ir dažādi tirgi. Pirmkārt, nepastāv pieprasījuma aizstājamība starp šīm precēm. Otrkārt, izmaksas un laikposms, kas būtu nepieciešams, lai pārietu no zema sprieguma kabeļu ražošanas uz augstāka sprieguma kabeļu ražošanu, ir ievērojami. Treškārt, ierobežotā piedāvājuma aizstājamība neatsver pieprasījuma aizstājamības neesamības sekas. [..] Visbeidzot, ir jānošķir [zema un vidēja sprieguma] preču klāsti, no vienas puses, un augstāka sprieguma [augsta un ļoti augsta sprieguma] preces, no otras puses, jo šo preču piedāvājumu un pieprasījumu regulē atšķirīgi konkurences apstākļi. Komisija tomēr uzskata, ka nepastāv pietiekami pierādījumi, lai apgalvotu, ka ļoti augsta sprieguma šķidrās eļļas elektrokabeļi veido atsevišķu preču tirgu, kas atšķiras no [ļoti augsta sprieguma] kabeļu, kas tiek ražoti, pielietojot citu tehnoloģiju (galvenokārt [šķērssaistīta polietilēna ekstrūzija]), tirgus, ņemot vērā, ka visi ražotāji un lielākā Eiropas klientu daļa uzskata, ka šie kabeļu veidi ir aizstājami.”
Tomēr Komisija neapgalvo, ka prasības pieteikumā ietvertais pamatu izklāsts nav skaidrs vai precīzs, bet vienīgi norāda, ka nav iespējams atbildēt uz prasītājas argumentiem juridiska pienākuma esamības dēļ. Līdz ar to Komisija nav pierādījusi Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā ietverto formas prasību pārkāpuma esamību, kas padarītu prasības pieteikumu par nepieņemamu iepriekš 65. punktā minētās judikatūras izpratnē

Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam ikvienā prasības pieteikumā, kas tiek iesniegts Vispārējā tiesā, ir jāietver strīda priekšmets, kā arī kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Vispārējā tiesa varētu veikt pārbaudi. Lai nodrošinātu tiesisko noteiktību un pareizu tiesvedību, ir nepieciešams, lai galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem spriedums tiek pamatots, izrietētu vismaz īsumā, bet loģiski un saprotami no paša prasības pieteikuma teksta.

Fiziska vai juridiska persona, kas, piemērojot LESD 263. panta ceturto daļu, ir tiesīga apstrīdēt šīs normas pirmajā daļā minēto aktu, var atsaukties bez ierobežojumiem uz visiem pamatiem, kas minēti šī paša panta otrajā daļā.

Tādējādi ikvienam ierobežojumam šāda prasītāja tiesībām atsaukties uz atcelšanas pamatiem, kurus tas uzskata par atbilstošiem, ņemot vērā faktu, ka tas būtu uzskatāms arī par Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā paredzēto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību ierobežojumu, ir jābūt paredzētam Savienības tiesībās šīs pašas hartas 52. panta 1. punkta izpratnē un ir jāatbilst šajā pēdējā normā paredzētajām prasībām. Konkrētāk, ievērojot samērīguma principu, ierobežojumu drīkst uzlikt tikai tad, ja tas ir nepieciešams un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko ir atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.

Runājot par LESD 339. pantā paredzēto Komisijas pienākumu neizpaust informāciju, uz kuru tās rakstura dēļ attiecas dienesta noslēpums, cita starpā informāciju par uzņēmumiem un to darījumu attiecībām vai pašizmaksas komponentiem, proti, pienākumu, kurš ir nostiprināts Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EKL 88. panta piemērošanai, 24. pantā, nevienā no šīm normām nav skaidri paredzēts noraidīt kā nepieņemamus pamatus, kas ir balstīti uz tādiem lēmuma, par kuru celta prasība, elementiem, kuri ir dzēsti no šī lēmuma publiskās redakcijas un kuriem prasītāja varētu piekļūt, vienīgi saņemot šī paša lēmuma pilnu konfidenciālo redakciju bez Komisijas atļaujas.

Turklāt Komisijas pienākums neizpaust dienesta noslēpumu zaudē priekšmetu, ja prasītāja un citas ieinteresētās personas jau bija uzzinājušas attiecīgo informāciju un mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai ir notikusi slēgta tiesa sēde.

(sal. ar 67.–71., 82., 83., 87., 89. un 90. punktu)
1)

atcelt Komisijas 2009. gada 22. jūlija Lēmuma C(2009) 5791, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/39.396 – Tēraudrūpniecībā un gāzes ieguves rūpniecībā [izmantojamie reaģenti, kuru sastāvā ir kalcija karbīds un magnijs]) 2. panta g) un h) punktu, ciktāl tas attiecas uz Evonik Degussa GmbH un AlzChem AG, tomēr precizējot, ka šī atcelšana neietekmē atbrīvojošo iedarbību, ko rada tas, ka viena vai otra no šīm divām sabiedrībām ir samaksājusi naudas sodu, kas tām tika solidāri uzlikts par SKW Stahl‑Technik GmbH & Co. KG izdarīto pārkāpumu, kas konstatēts minētā lēmuma 1. panta f) punktā, un naudas sodu kas SKW Stahl‑Technik GmbH & Co. KG tika uzlikts šā paša lēmuma 2. panta g) punktā;
No Regulas Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, 50. noteikuma 1. punkta, to aplūkojot kopā ar tās 20. noteikuma 2. punktu, izriet, ka procesā apelāciju padomē Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) paziņo Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam, kas ir iesniedzis apelācijas sūdzību apelāciju padomē, iebildumu iesniedzēja apsvērumus un aicina to iesniegt savus apsvērumus.

Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 67. noteikuma 1. punktu, ja ir iecelts pārstāvis vai kopējā pieteikumā pirmo minēto pieteicēju uzskata par kopējo pārstāvi, ievērojot 75. noteikuma 1. punktu, paziņojumus adresē šim ieceltajam vai kopējam pārstāvim. Līdz ar to Birojs nevarēja atsaukties uz šķietamo iebildumu iesniedzējas raksta paziņošanu pašam prasītājam, lai attaisnotu to, ka tas nebija paziņots prasītāja pārstāvim.

Turklāt no Regulas Nr. 2868/95 77. noteikuma, saskaņā ar kuru ikvienam paziņojumam, kas nosūtīts pārstāvim, ir tāds pat spēks kā gadījumā, ja tas būtu nosūtīts pārstāvētajai personai, nevar secināt, ka paziņošana pārstāvētajai personai ir paziņošana pārstāvim. Ja tas tā būtu, minētās regulas 67. noteikumam zustu iedarbība.

(sal. ar 24., 29. un 31. punktu)
17

Apstrīdētajā lēmumā tostarp ir šādas tiesību normas: “1. pants Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. panta 1. punktu un no 1994. gada 1. janvāra ir pārkāpuši EEZ nolīguma 53. pantu, piedaloties norādītajos periodos turpinātā nolīgumā un/vai saskaņotās darbībās parafīna vaska nozarē kopējā tirgū un no 1994. gada 1. janvāra EEZ: [..] Total France SA: no 1992. gada 3. septembra līdz 2005. gada 28. aprīlim; un Total SA: no 1992. gada 3. septembra līdz 2005. gada 28. aprīlim. Saistībā ar šādiem uzņēmumiem pārkāpums norādītajos periodos arī attiecas uz ogļu putekļu vasku, kas pārdots gala klientiem Vācijas tirgū: Total France SA: no 1997. gada 30. oktobra līdz 2004. gada 12. maijam; un Total SA: no 1997. gada 30. oktobra līdz 2004. gada 12. maijam. [..] 2. pants Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem uzliek šādu naudas sodu: ENI SpA: EUR 29 120 000; Esso Société Anonyme Française: EUR 83 588 400, no kuriem solidāri ar ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA un ExxonMobil Corporation EUR 34 670 400 apmērā, no kuriem solidāri ar Esso Deutschland GmbH EUR 27 081 600 apmērā; Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: EUR 12 000 000; Hansen & Rosenthal KG solidāri ar H&R Wax Company Vertrieb GmbH: EUR 24 000 000, no kuriem solidāri ar H&R ChemPharm GmbH EUR 22 000 000 apmērā; MOL Nyrt.: EUR 23 700 000; Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA solidāri ar Repsol Petróleo SA un Repsol YPF SA: EUR 19 800 000 apmērā; Sasol Wax GmbH: EUR 318 200 000, no kuriem solidāri ar Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH un Sasol Limited EUR 250 700 000 apmērā; Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, The Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV un The Shell Transport and Trading Company Limited: EUR 0; RWE-Dea AG solidāri ar RWE AG: EUR 37 440 000; Total France SA solidāri ar Total SA: EUR 128 163 000.”
119

Līdz ar to ir jāsecina, ka šajā lietā Komisijai, ņemot vērā Direktīvas 93/38 14. panta 13. punktu, nebija jāpierāda Spānijas iestāžu nodoms sadalīt dažādos līgumos vienotu būvi Direktīvas 93/38 14. panta 10. punkta pirmās daļas izpratnē. Līdz ar to tai šajā ziņā nebija nekāda pierādīšanas pienākuma, un attiecīgā gadījumā tai nevar pārmest to, ka tā nav pierādījusi šāda nodoma pastāvēšanu.
Papildus tam, ka sarakstu, kurā norādīta laikposmā no 2000. līdz 2005. gadam realizētā pārdošana ar sadalījumu klientiem un šo pašu sarakstu ar sadalījumu pa apģērbu veidiem, ir sagatavojusi pati prasītāja, minētie saraksti neietver nekādu atsauci uz agrāko preču zīmi. Papildus tam, ka pasūtījuma veidlapas, piegādes veidlapas un faktūrrēķini attiecas vienīgi uz laikposmu no 2004. līdz 2006. gadam, tajos – kā prasītāja skaidri atzina savos rakstveida paskaidrojumos – turklāt nav minēta agrākā preču zīme. Vienīgā preču zīme, kas parādās šajos iepriekš minētajos dokumentos, ir grafiska preču zīme Nickel Sportswear. Apģērbu fotogrāfijas un etiķetes nesniedz nekādu informāciju par vietu, laiku un apjomu, kādā ir reāli pārdotas preces ar agrāko preču zīmi, ko arī prasītāja skaidri atzīst savos procesuālajos dokumentos. Tas pats attiecas uz otro no divām lapām no tirdzniecības gadatirgus katalogiem, kā arī uz divām lapām no reklāmas brošūras. Attiecībā uz šo brošūru ir konkrēti jānorāda, ka tās esamības fakts vien nepierāda ne to, ka tā ir tikusi izplatīta potenciālajiem Vācijas klientiem, ne tās iespējamās izplatīšanas apjomu, ne preču, ko aizsargā agrākā preču zīme, realizētos pārdošanas apjomus (šajā ziņā skat. iepriekš 25. punktā minēto spriedumu lietā “VITAKRAFT”, 34. punkts). Vienīgais kaut nedaudz atbilstošais elements, lai gan noteikti nepietiekams pats par sevi, jo nesniedz nekādu norādi par izmantošanas apjomu, ir fakts, ka viena no lapām no viena no diviem minētajiem katalogiem ir datēta ar 2004. gada augustu.
136

Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar to vien, ka pasākumam ir sociāls mērķis, nepietiek, lai jau no paša sākuma ļautu izvairīties no atbalsta kvalifikācijas EKL 87. panta izpratnē. Faktiski šī panta 1. punktā nav paredzēts dalījums atkarībā no tā, kādi ir valsts iejaukšanās pasākuma iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas. Atbalsta jēdziens ietver valsts iejaukšanās pasākumus, kuri dažādos veidos atvieglo maksājumus, kas parasti maksājami no uzņēmuma budžeta (šajā ziņā skat. Tiesas 1994. gada 15. marta spriedumu lietā C-387/92 Banco Exterior de España, Recueil, I-877. lpp., 13. punkts; 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C-241/94 Francija/Komisija, Recueil, I-4551. lpp., 21. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C-159/01 Nīderlande/Komisija, Recueil, I-4461. lpp., 51. punkts, un 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C-172/03 Heiser, Krājums, I-1627. lpp., 46. punkts).