ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56.

Savas nostājas pamatošanai Austrijas Republika izklāsta vēl šādus argumentus, no kuriem daži iekļauti atbildes rakstā uz repliku: – No Immovement izvērtējuma neizrietot, ka Wiener Wohnen prasības pārsniegtu nomnieka parastās vēlmes. Tas esot normāli, ka nomnieks, kurš nolēmis ilgtermiņā izmantot lielu biroju ēku, pirms lēmuma pieņemšanas vēlas noskaidrot, ciktāl iznomātājs piekrīt veikt iespējamos pielāgojumus, kurus nomnieks uzskata par vajadzīgiem. – “Aprakstu” esot sagatavojis nomnieks, un “Papildinājumā” neesot nevienas prasības, kas atšķirtos no tām, kas parasti tiek izvirzītas biroju ēkai. Pēdējā no minētajiem dokumentiem esot kopsavilkumā atreferētas ne tikai Vīnes pilsētā esošajām, bet gan visām biroju ēkām piemērojamās mūsdienīgās normatīvās prasības ( 31 ), kuras esot bijis jāievēro tik un tā. – Runājot par būvatļauju, Wiener Wohnen kā nomnieks neesot piedalījusies būvatļauju pieprasīšanas procedūrā un tai neesot iespējams nedz iepazīties ar būvatļaujas saņemšanas lietas materiāliem, nedz iesniegt kādus ar šo procedūru saistītus dokumentus. – No paša sākuma esot bijis zināms, ka Wiener Wohnen nebija vienīgais ēkas nomnieks. Tas, ka citas personas tajā nomā un izmanto telpas, pierādot, ka tās ir standarta biroju telpas un ka parastajos tirgus apstākļos tās tieši var nomāt ne tikai Wiener Wohnen apakšnomnieki – kā uzskata Komisija –, bet arī trešās personas. – Līguma darbības termiņš (25 gadi) atbilstot nekustamā īpašuma tirgus realitātei. Tikai šajos apstākļos iznomātāji ir gatavi iznomāt lielas platības par pieņemamām cenām. – Wiener Wohnen uzskata, ka atteikties no iespējas izbeigt līgumu neesot bijis grūti, jo 1000 darbinieku jaunas pārcelšanās iespējamība esot izslēgta tāpēc, ka tā būtu dārga un ka trūkst piemērotu alternatīvu ēku. – Pārlieku vienkāršots esot Komisijas pieņēmums, ka 20 gadu ilgais līguma darbības termiņš ir pietiekams, lai segtu būvniecības izmaksas, jo tajā nav ņemts vērā, ka arī iznomātājs ir atbildīgs par visiem ekspluatācijas darbiem un remontdarbiem, tam ir jāsedz finansējuma izmaksas un apsaimniekošanas izdevumi u.tml. – Komisija, šķiet, neņemot vērā, ka būvniecības ierosinātāja veiktu būvdarbu uzraudzību parasti papildina arī nomnieka veiktā uzraudzība, jo īpaši tad, ja tiek īstenots komplicēts pārcelšanās plāns.
50.

Tādējādi no judikatūras izriet, ka secinājums par šādas būtiskās ietekmes pastāvēšanu nav noteikti jāizdara, vadoties no tādiem elementiem kā liels apgrozījuma samazinājums, ievērojami finansiālie zaudējumi vai arī būtiska tirgus daļu samazināšanās pēc attiecīgā pasākuma piešķiršanas. To, ka prasītāja stāvoklis tirgū ir būtiski skarts, var pierādīt arī, sniedzot pierādījumus it īpaši par attiecīgā pasākuma izraisīto negūto peļņu vai nelabvēlīgāku izaugsmi salīdzinājumā ar to, kāda būtu sagaidāma šāda atbalsta neesamības gadījumā. Turklāt prasītājas stāvoklim tirgū nodarītā kaitējuma apmērs var mainīties atkarībā no daudziem faktoriem, piemēram, attiecīgā tirgus struktūras vai attiecīgā pasākuma rakstura. Līdz ar to būtisku konkurenta stāvoklim tirgū radītu kaitējumu nevar pierādīt tikai atsevišķu apstākļu esamība, kas liecina par prasītāja komerciālo vai finansiālo rādītāju pasliktināšanos ( 19 ).
132.

Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 3. punktu, kas uz 184. panta 1. punkta pamata ir piemērojams apelācijas tiesvedībai, gadījumā, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem. Ņemot vērā to, ka Komisijai spriedums ir labvēlīgs tikai prasījumā, ko tā iesniegusi pakārtoti, būtu saprātīgi, ja Komisija segtu četras piektdaļas no Zviedrijas Karalistes tiesāšanās izdevumiem, savukārt Zviedrijas Karaliste segtu vienu piektdaļu no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.
14.

No pamatlietas materiāliem, kā to norāda iesniedzējtiesa, izriet, ka eksperti tika pieņemti darbā ar vairākiem darba līgumiem pie viena un tā paša darba devēja, ASE. Šķiet, ka šī iestāde viņus pieņēma darbā kā darbiniekus uz pilnu darba laiku 40 stundas nedēļā saskaņā ar individuālu darba līgumu uz nenoteiktu laiku, bet viņi bija noslēguši arī vienu vai vairākus individuālus nepilna darba laika darba līgumus uz noteiktu laiku ar to pašu darba devēju. Tādējādi dažās dienās minētie darbinieki reģistrēja kopējo darba stundu skaitu no 14 līdz 16 stundām dienā.
83.

Šīs bažas nemazina 2009. gada Likuma XCV 3. punkta 2. apakšpunkta u) punkta plašais formulējums. Šajā tiesību normā nav skaidri noteikts, ka ir tiesības pārdot preces reklamēšanas nolūkā, un citu dalībvalstu ražotāji, it īpaši tie, kas vēlas ielauzties Ungārijas tirgū, var nezināt, kāda varētu būt Ungārijas iestāžu īstenotā zemāku cenu noteikšanas prakse attiecībā uz precēm, kas īstermiņā tiek pārdotas veicināšanas nolūkos. Būtībā tas neizbēgami, visticamāk, smagāk ietekmē ražotājus no citām dalībvalstīm salīdzinājumā ar vietējiem ražotājiem, kas droši vien labāk pārzina to, kādā veidā likums darbojas praksē ( 33 ). Katrā ziņā citas dalībvalsts ražotājam, it īpaši tādam, kas vēlas ielauzties šajā tirgū, var būt nepieciešama daudz ilgāka cenu veidošanas stratēģija nekā ražotājam, kas reklāmai izmanto īslaicīgas cenu veidošanas metodes, kuras ilgst vien dažas dienas vai nedēļas.
92.

Šāds nosacījums nozīmē, ka ar minēto noteikumu sniegtajai aizsardzībai ir jābūt efektīvai attiecībā pret personu, kura uz to atsaucas, un ka šī persona ir to personu vidū, kurām ar attiecīgo tiesību normu ir piešķirtas tiesības. Par atlīdzinājuma pamatu nevar tikt uzskatīta tiesību norma, ar kuru no prettiesiskuma tiek aizsargāta nevis privātpersona, kas uz šo prettiesiskumu norādījusi, bet cita privātpersona ( 34 ). No minētā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar pamatoti atsaukties uz prettiesiskumu, kas izriet no apgalvota trešās personas tiesību uz privāto dzīvi pārkāpuma, un tādēļ šajā ziņā Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu tiesību kļūdu.
21.

Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) tika iesniegtas kasācijas sūdzības, tāpēc šī tiesa uzdod divus identiskus lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu ar šādiem jautājumiem: “1) Vai LESD 14. pantam [..] un LESD 106. panta 2. punktam [..] un klasificēšanai vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma (VTNP) sistēmā ir pretrunā tāda tiesību norma, kāda ir paredzēta Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1992 10. panta 3. punktā, lasot to kopsakarā ar Likuma Nr. 662/1996 2. panta 18.–20. punktu, un uz kuras pamata arī pēc Poste Italiane [..] sniegto pasta bankas pakalpojumu privatizācijas tiek izveidota un uzturēta Poste Italiane [..] rezervēta darbība (likumīga monopola režīms) attiecībā uz pasta norēķinu konta, kas paredzēts vietējā nekustamo īpašumu nodokļa (NĪN) iekasēšanai, pakalpojuma pārvaldību, ņemot vērā jaunāko valsts tiesisko regulējumu nodokļu iekasēšanas jomā, kas vismaz no 1997. gada ļauj nodokļu maksātājiem un arī vietējām nodokļu iestādēm izmantot nodokļu (arī pašvaldību nodokļu) maksāšanas procedūras un iekasēšanu ar banku sistēmas starpniecību? 2) Ja, atbildot uz pirmo jautājumu, likumīgā monopola izveide tiktu atzīta par atbilstošu VTNP īpašībām, vai LESD 106. panta 2. punktam [..] un LESD 107. panta 1. punktam [..], atbilstīgi tam, kā Tiesa interpretējusi šīs tiesību normas saistībā ar kritērijiem, kas ļauj nošķirt likumīgu subsīdiju (kā kompensāciju par sabiedriskā pakalpojuma pienākumiem) no nelikumīga valsts atbalsta (spriedums, [..], Altmark, C‑280/00 [..]), ir pretrunā tāda tiesību norma, kas izriet no Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1992 10. panta 3. punkta, lasot to kopsakarā ar Likuma Nr. 662/1996 2. panta 18.–20. punktu un [..] Dekrēta Nr. 144/2001 3. panta 1. punktu, un kas piešķir Poste Italiane [..] pilnvaras vienpusēji noteikt “komisijas maksas” apmēru, kas ir jāmaksā par NĪN iekasēšanu atbildīgajam koncesionāram (aģentam) un ko piemēro katram pārvaldības darījumam, kas veikts pasta norēķinu kontā, kura turētājs ir koncesionārs, ņemot vērā, ka Poste Italiane [..] ar valdes Lēmumu Nr. 57/1996 ir noteikusi minēto komisijas maksu 100 liru apmērā par laikposmu no 1997. gada 1. aprīļa līdz 2001. gada 31. maijam un 0,23 euro apmērā par laikposmu no 2001. gada 1. jūnija? 3) Vai LESD 102. panta pirmajai daļai [..], kā to interpretējusi Tiesa [..], ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, ko veido Likuma Nr. 662/1996 2. panta 18.–20. punkts, [..] Dekrēta Nr. 144/2001 3. panta 1. punkts un Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1992 10. panta 3. punkts un saskaņā ar kuru koncesionāram (aģentam) ir pienākums maksāt Poste Italiane [..] vienpusēji noteiktu un/vai grozītu “komisijas maksu”, un viņš nevar izbeigt līgumu par pasta norēķinu kontu, nepārkāpjot Leģislatīvā dekrēta Nr. 504/1992 10. panta 3. punktā paredzēto pienākumu un attiecīgi NĪN iekasēšanas saistības, ko tas uzņēmies attiecībā pret vietējo nodokļu iestādi?”
71.

Savstarpējās atzīšanas princips, uz kuru ir balstīta Eiropas apcietināšanas ordera sistēma, pats ir balstīts uz savstarpēju uzticēšanos starp dalībvalstīm par to, ka to attiecīgās valstu tiesību sistēmas var nodrošināt tādu līdzvērtīgu un efektīvu pamattiesību aizsardzību, kādas atzītas Savienībā, tostarp to, kuras ir iekļautas Hartā. It īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu ar savstarpējas uzticēšanās principu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības ( 32 ).
54.

Tiesa jau lietā El Kott ir skaidri norādījusi, ka brīvprātīga UNRWA mandātteritorijas pamešana nav pietiekams iemesls, lai izbeigtu 1. panta D punktā noteikto izslēgšanu no bēgļa statusa ( 42 ). Tomēr Tiesa uzskatīja, ka tad, ja persona, kura faktiski ir izmantojusi UNRWA aizsardzību vai palīdzību, izbeidz to saņemt no viņas neatkarīga iemesla dēļ un neatkarīgi no viņas gribas, tiek piemērota 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta iekļaušanas klauzula un personai ipso facto ir tiesības uz direktīvas sniegtajām priekšrocībām ar nosacījumu, ka nav piemērojama neviena cita izslēgšanas klauzula, kas ietverta Direktīvas 2011/95 12. panta 1. punkta b) apakšpunktā, 12. panta 2. punktā vai 12. panta 3. punktā ( 43 ).
8.

Direktīvas 2005/36 4.f pantā “Daļēja piekļuve”, kas ieviests ar Direktīvu 2013/55, ir paredzēts: “1. Uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde, izvērtējot katru gadījumu atsevišķi, piešķir daļēju piekļuvi profesionālai darbībai tās teritorijā tikai tad, ja ir izpildīti visi turpmāk norādītie nosacījumi: a) profesionālis ir pilnībā kvalificēts izcelsmes dalībvalstī veikt profesionālo darbību, attiecībā uz kuru uzņēmējā dalībvalstī ir prasīta daļēja piekļuve; b) atšķirības starp profesionālo darbību, ko likumīgi īsteno izcelsmes dalībvalstī, un attiecīgo reglamentēto profesiju uzņēmējā dalībvalstī ir tik lielas, ka kompensācijas pasākumu piemērošana nozīmētu to, ka pretendentam ir jāpabeidz pilna izglītības un apmācības programma uzņēmējā dalībvalstī, lai tajā pilnībā piekļūtu reglamentētajai profesijai; c) profesionālo darbību var objektīvi nošķirt no citām darbībām, kas ietilpst reglamentētajā profesijā uzņēmējā dalībvalstī. Šā punkta c) apakšpunkta piemērošanas nolūkā uzņēmējas dalībvalsts kompetentā iestāde ņem vērā to, vai izcelsmes dalībvalstī profesionālo darbību var veikt autonomi. 2. Daļēju piekļuvi var nepiešķirt, ja šādu noraidījumu pamato sevišķi svarīgas vispārējas intereses, un tas ir piemērots, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, kā arī nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai sasniegtu minēto mērķi. 3. Pieteikumus par uzņēmējdarbības veikšanu uzņēmējā dalībvalstī izskata saskaņā ar III sadaļas I un IV nodaļu. 4. Pieteikumus par īslaicīgu un gadījuma rakstura pakalpojumu sniegšanu uzņēmējā dalībvalstī saistībā ar profesionālajām darbībām, kas skar sabiedrības veselību vai drošību, izskata saskaņā ar II sadaļu. 5. Atkāpjoties no 7. panta 4. punkta sestās daļas un 52. panta 1. punkta, profesionālo darbību īsteno, izmantojot izcelsmes dalībvalsts noteikto profesionālo nosaukumu, tiklīdz ir piešķirta daļēja piekļuve. Uzņēmēja dalībvalsts var prasīt, lai minētais profesionālais nosaukums tiek izmantots uzņēmējas dalībvalsts valodās. Profesionāļi, kam piešķirta daļēja piekļuve, skaidri norāda pakalpojumu saņēmējiem savas profesionālās darbības tvērumu. 6. Šis pants neattiecas uz tiem profesionāļiem, kuru profesionālās kvalifikācijas ir automātiski atzītas saskaņā ar III sadaļas II, III un IIIa nodaļu”.
93.

Savukārt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka puse, kura netieši apstiprina pretlikumīgu iniciatīvu, publiski nepaziņojot par norobežošanos no sanāksmēs nolemtā vai nepaziņojot par to administratīvām iestādēm, veicina pārkāpuma turpināšanos un kavē tā atklāšanu. Šī līdzdalība ir pasīva piedalīšanās pārkāpumā, kas uzņēmumam var radīt atbildību vienotajā līgumā. Turklāt apstāklis, ka uzņēmums neīsteno tādas sanāksmes, kuras mērķis ir vērsts pret konkurenci, rezultātus, neatbrīvo uzņēmumu no atbildības par to, ka tas ir bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, ja vien tas nav publiski paziņojis, ka norobežojas no sanāksmes satura ( 34 ). Šajā ziņā, lai izvērtētu, vai uzņēmums patiesi ir norobežojies, tieši pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku izpratne par attiecīgā uzņēmuma nodomu ir noteicošā, lai izvērtētu, vai tas ir plānojis norobežoties no prettiesiskās vienošanās ( 35 ).
113.

Proti, papildus neiespējamībai veikt šāda veida pārbaudi ex ante, jo nav iespējams ex ante noteikt aplūkojamo nodokļa atskaitījumu līmeni un tātad ietekmi katrā taksācijas gadā, ir jānorāda, ka futbola klubiem piemērojamais izņēmums no vispārējā režīma, saskaņā ar kuru klubiem, kuri ir tā adresāti, tika piemērota bezpeļņas organizāciju nodokļu režīmā paredzētā preferenciālā nodokļa likme, bija paredzēts uz nenoteiktu laiku ( 71 ). No tā izriet, ka dažādo nodokļu, kuri izriet no divu atšķirīgu režīmu (SSIA vispārējā režīma un bezpeļņas organizāciju izņēmuma režīma) piemērošanas, kumulatīvo seku noteikšana – un tātad priekšrocību, kuras izriet no labvēlīgākas aplikšanas ar nodokļiem noteiktajos gados, visaptverošas kompensācijas ar trūkumiem, kuri izriet no nelabvēlīgākas aplikšanas ar nodokļiem citos gados, iespējamā esamība – varētu tikt konstatēta vienīgi ex post, brīdī, kurā izņēmuma režīms pārstātu tikt piemērots.
38.

Tomēr, savā judikatūrā atsaucoties uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, Tiesa ir pievērsusies jautājumam, vai valsts tiesībās paredzētā procesuālā kārtība, to izvērtējot no Hartas 47. panta skatpunkta, rada vērā ņemamu risku, ka patērētājs varētu tikt atturēts no savu tiesību lietderīgas izmantošanas tiesā, kurā prasību cēlis pārdevējs vai piegādātājs ( 16 ). Kā es to izklāstīju saistībā ar noilguma termiņiem ( 17 ), aplūkojot no šī skatpunkta, pieeju, kuras pamatā ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību vai tiesību aizsardzību tiesā, ir grūti nošķirt no tās, kuras pamatā ir efektivitātes princips ( 18 ).
31.

Nesenākā Tiesas spriedumā Quinn Barlo u.c./Komisija ( 20 ) apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējai tiesai pārmeta, ka tā ir pārkāpusi vispārējo nevainīguma prezumpcijas principu, pirmo laikposmu, kurā tās ir bijušas aizliegtās vienošanās dalībnieces, pagarinot pēc otrās pretkonkurences sanāksmes, jo Vispārējā tiesa bija konstatējusi, ka šajā sanāksmē, kas notika 1998. gada jūnijā, dalībnieces ir vienojušās par cenu paaugstināšanu šā paša gada oktobrī ( 21 ). Tiesa nosprieda, ka “atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu izveidotais konkurences režīms ir ieinteresēts nolīgumu vai visu tiem pielīdzināmo saskaņošanas vai koordinācijas formu ekonomiskajos rezultātos, nevis to juridiskajā formā. Līdz ar to vairs spēkā neesošu aizliegtu vienošanos gadījumā LESD 101. panta piemērošanai pietiek ar to, ka šo vienošanos sekas turpinās arī pēc koluzīvo kontaktu formālas pārtraukšanas. No tā izriet, ka pārkāpuma ilgumu var novērtēt atkarībā no laikposma, kurā apsūdzētie uzņēmumi ir īstenojuši ar šo pantu aizliegtas darbības [..]. Citiem vārdiem sakot, Vispārējā tiesa būtu varējusi teorētiski konstatēt pārkāpuma esamību, piemēram, visā laikposmā, kurā bija spēkā koluzīvās cenas, kas šajā lietā būtu novedis pie apelācijas sūdzības iesniedzēju interesēm objektīvi nelabvēlīgāka rezultāta” ( 22 ).
70.

Šajā sakarā ir jāatgādina, ka no prasības par cenas atbilstīgumu Direktīvas 5. panta 4. punkta nozīmē neizriet, ka ir obligāti jābalstās uz augstāko iespējamo akciju cenu ( 43 ). Atbilstīgai akciju cenai Direktīvas 2004/25 5. panta 4. punkta izpratnē drīzāk ir jāatspoguļo mērķa sabiedrības daļas faktiskā ekonomiskā vērtība. Proti, no vienas puses, pārņemšanai ir jābūt atvieglotai, lai īstenotu brīvību veikt uzņēmējdarbību, no otras puses, tai nebūtu jārada neizdevīgas sekas mazākumakcionāriem un it īpaši ar to nedrīkstētu pārkāpt to pamattiesības uz īpašumu. Tas izskaidro arī likumdevēja pamatizvēli parastajā gadījumā par atbilstīgu cenu uzskatīt piedāvātāja maksāto augstāko cenu. Tas tāpēc, ka pareizi funkcionējošā kapitāla tirgū, kas kalpo par vadmotīvu, uzņēmums tiek nedz novērtēts par zemu, nedz arī pārvērtēts ( 44 ).
76.

Otrkārt, Padome un Parīzes Advokātu kolēģijas priekšsēdētājs norāda, ka atbrīvojuma piešķiršana patiešām nav automātiska un ka visi pieteikumi par atbrīvojumu tiek pakļauti analīzei in concreto. Jāatzīmē, ka visi lietas dalībnieki tiesas sēdē bija vienisprātis, ka faktiski patiešām ir jāveic novērtējums in concreto. Tomēr viedokļi atšķīrās par to, kas tieši būtu jāpārbauda in concreto, un to turpmāk apskatīšu saistībā ar trešo nosacījumu.
107.

Šo apsvērumu apstiprina īpašā valsts uzņēmuma situācija. No vienas puses, dalībvalstīm ir jābūt iespējai veikt uzņēmējdarbību, un jau vienlīdzīgas attieksmes pret valsts un privātiem uzņēmumiem principa dēļ katra valsts (vairākuma) dalība uzņēmumā nevar nozīmēt to, ka jebkura priekšrocība, ko piešķir šis uzņēmums, atbilst LESD 107. panta 1. punktā izvirzītajiem nosacījumiem. No otras puses, tieši šīs iespējas sekas nevar būt tādas, ka tiek apiets primārajās tiesībās paredzētais atbalsta aizliegums ( 52 ). Lai būtu izpildīti abi aspekti, ir nepieciešams elastīgums, ko nodrošina tirgus ekonomikas principu vadīta privātā ieguldītāja kritērijs. Minētais nozīmē, ka dalībvalstīm vai attiecīgi to īpašumā esošajiem uzņēmumiem savi lēmumi parasti ir jādokumentē tādā veidā, kas ļauj secināt, vai tie kā privātais akcionārs attiecīgajā situācijā ir rīkojušies saderīgi ar tirgu.
15.

Pirmkārt, iesniedzējtiesa vēlas precizēt, kas ir jāsaprot ar jēdzienu “iekšējā informācijas apmaiņa”, it īpaši, vai tiem ir jābūt noteiktas kvalitātes dokumentiem vai informācijai, lai to varētu klasificēt kā “informācijas apmaiņu” Direktīvas 2003/4 izpratnē, kā arī to, vai jēdziens “informācijas apmaiņa” norāda uz to, ka attiecīgajai informācijai ir jābūt adresētai trešajai personai, vai arī var tikt attiecināts uz faktu materiāliem. Otrkārt, tā arī jautā, vai prasība saistībā ar pazīmi “iekšējs” nozīmē to, ka izņēmums nav attiecināms uz attiecīgo informāciju, kas vēl nav izpausta ārpus iestādes iekšējām struktūrām, bet ir plānots to darīt. Treškārt, iesniedzējtiesa visbeidzot izsaka šaubas par minētā izņēmuma piemērošanas jomu laikā.
24.

Šādā kontekstā iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai Direktīva 2005/85, it īpaši tās 25. pants, lasot to kopsakarā ar Dublinas III regulu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, kas ļauj noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu kā nepieņemamu, ja pieteikuma iesniedzējam cita dalībvalsts jau piešķīrusi alternatīvo aizsardzību. It īpaši tā jautā, kāds ir minētās direktīvas 25. panta [2. punkta] d) un e) apakšpunktā paredzēto nepieņemamības pamatu tvērums, it īpaši attiecībā uz šajās normās lietotā jēdziena “attiecīgā dalībvalsts” interpretāciju.
16.

Šajā gadījumā saistībā ar pirmo prejudiciālo jautājumu ir jānoskaidro, vai pienākums maksāt nelikumīgā atbalsta procentus, kas izriet no tādas nepaziņošanas par atbalstu, kas nav saderīga ar Līgumu (par to A nodaļā), attiecas arī uz atbalstu, kas piešķirts bez iepriekšējas paziņošanas, bet atbilstoši LESD 106. panta 2. punktam (par to B nodaļā). Otrais un trešais prejudiciālais jautājums, kuri ir jāizskata kopā, attiecas uz summām, kas attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā, aprēķinot nelikumīgā atbalsta procentus (par to C nodaļā).
36.

Raugoties no plašākas perspektīvas, šo noteikumu un nosacījumu mērķis ir novērst dempinga kaitīgo ietekmi un ierobežot apiešanas risku ( 9 ). Citiem vārdiem, tie nav pieņemti, lai pamatā aizsargātu konkrēta importētāja īpašās intereses. Tieši pretēji, ir jāatceras, ka atbrīvojumi ir izņēmums no antidempinga maksājumiem, kas ir aizsardzības un preventīvi pasākumi pret negodīgu konkurenci, kuru rada dempinga prakse ( 10 ). To apstiprina Īstenošanas regulas 2015/82 186. apsvērums, kurā ir uzsvērts, ka “importētājiem jāapzinās, ka muitas parāds ir normāls tirdzniecības risks, kas, pieņemot deklarāciju par laišanu brīvā apgrozībā [..], var rasties arī tad, ja Komisija ir apstiprinājusi tā ražotāja piedāvātās saistības, no kura šie importētāji tieši vai netieši ir pirkuši preces”.
123.

Neapšaubāmi pārbaudes, kas ir veikta saskaņā ar samērīguma principu, intensitāte var atšķirties atkarībā no konkrētās procedūras, un, tā kā tas ir jautājums par uzņēmuma piedāvāto tiesiskās aizsardzības līdzekļu novērtēšanu procedūrā, kas neietver pārkāpuma konstatēšanu, samērīguma principa piemērošanas joma, kā redzējām, ir ierobežota ( 33 ). Bet, ja saistības ir jāpārbauda nevis pēc to piemērotības Komisijas bažu novēršanai, bet gan pēc to ietekmes uz trešo personu interesēm, tad princips pieprasa, lai vismaz tiesības, kuras tām ir un kuras ir būtiskas no Savienības primāro tiesību viedokļa, nav upurētas pilnībā vai katrā ziņā netiek zaudēts to saturs.
52.

Otrkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka daži tiesību akti neatkarīgi no to juridiskā pamata jau sava rakstura dēļ nav izslēgti no pārbaudes tiesā ar LES 24. panta 1. punkta otrajā daļā un LESD 275. panta pirmajā daļā ietvertajiem noteikumiem. Piemēram, Tiesa ir nospriedusi, ka tai ir jurisdikcija pārbaudīt tādu personāla vadības aktu spēkā esamību, kuri ir līdzīgi Savienības iestāžu to pilnvaru īstenošanas ietvaros pieņemtiem lēmumiem kā, piemēram, pārcelšanas pasākumi ( 23 ).
77.

Tomēr attiecīgā informācija neliecina par to, ka Komisija ir uzskatījusi, ka ir piemērots Augu aizsardzības līdzekļu regulas 71. pants. It īpaši nav nekādas norādes par Francijas pasākumu pārbaudi saskaņā ar 71. panta 2. punktu, lai gan no ieraksta Paziņošanas direktīvas datubāzē izriet, ka Komisija tika informēta pēc aizlieguma pieņemšanas, bet, iespējams, vēl pirms tā spēkā stāšanās.