ĢENERĀLADVOKĀTA F. DŽ. DŽEIKOBSA [F. G. JACOBS] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 16. decembrī ( )

Lieta C‑267/03

Lars Erik Staffan Lindberg

pret

Riksåklagaren





1. Šī lieta ir par dalībvalsts pienākumu, kas izriet no tehnisko standartu direktīvas ( ), ziņot Komisijai (un ar tās starpniecību – citām dalībvalstīm) par tehnisko noteikumu projektiem. Precīzāk, vai šis pienākums attiecas uz gadījumu, kad tiek grozīts valsts tiesību akts, kurā noteikts aizliegums organizēt laimes spēles ar noteikta veida spēļu aparātiem?

Direktīva

2. Direktīvas mērķis, kas noteikts tās preambulā ( ), ir nepieļaut tādu valsts tehnisko noteikumu vai standartu pieņemšanu, kas varētu radīt tirdzniecības ierobežojumus, ja vien šie ierobežojumi nav nepieciešami tādēļ, lai nodrošinātu būtiskas prasības, un ja vien tie nekalpo tādām sabiedrības interesēm, kuru galvenais garants tie ir. Tādējādi, ja dalībvalsts gatavojas pieņemt šādus noteikumus, Komisijai un citām dalībvalstīm jābūt informētām, tām jādod pietiekams laiks, lai varētu ierosināt izdarīt grozījumus par tādu ierobežojumu atcelšanu vai samazināšanu, kas varētu rasties attiecībā uz preču brīvu apriti vai, Komisijas gadījumā, lai varētu ierosināt vai pieņemt Kopienas direktīvu, kas būtu saistoša šajā nozarē. Tiesa šo mērķi ir raksturojusi kā “preventīvi uzraugot, aizsargāt preču brīvu apriti, kas ir viens no Kopienas pamatiem” ( ).

3. Direktīvas 1. pantā atrodamas vairākas būtiskas definīcijas.

4. Saskaņā ar tās redakcijas, kas piemērojama konkrētajā laikā, 1. panta 9. punktu “tehniskie noteikumi” ietver trīs prasības.

5. Pirmkārt, tie ietver “tehniskos parametrus”, kuru ievērošana ir obligāta de jure vai de facto tirdzniecības vai izmantošanas gadījumā kādā dalībvalstī vai lielākajā tās daļā. Saskaņā ar 1. panta 2. punktu “tehniskie parametri” ir tie, kas “nosaka preces nepieciešamās īpašības, piemēram, kvalitātes līmeni, darbību, drošību vai izmērus, ieskaitot prasības, kas piemērojamas precei saskaņā ar nosaukumu, ar kuru preci pārdod, terminoloģiju, simboliem, pārbaudēm un pārbaužu metodēm, iesaiņojumu, marķēšanu vai etiķetēšanu un atbilstības novērtēšanas procedūrām”.

6. Otrkārt, tie attiecas uz “citām prasībām”, ieskaitot administratīvus noteikumus, kuru ievērošana arī ir obligāta. Saskaņā ar 1. panta 3. punktu termins “citas prasības” nozīmē “prasības, kas nav tehniskie parametri, kas izvirzītas precei, lai īpaši aizsargātu patērētājus vai vidi, un kas ietekmē tās dzīves ciklu pēc laišanas tirgū, piemēram, izmantošanas, atkārtotas izmantošanas, atkārtotas izlietošanas vai iznīcināšanas nosacījumi, ja šādi nosacījumi var būtiski ietekmēt preces sastāvu vai īpašības, vai tās realizāciju”.

7. Treškārt, tie ietver “likumus, noteikumus vai administratīvos aktus, [..] kas aizliedz preces ražošanu, ievešanu, tirdzniecību vai izmantošanu”.

8. Šo definīciju izpratnē “prece” ir “jebkura rūpnieciski ražota prece un jebkurš lauksaimniecības produkts” (1. panta 1. punkts).

9. Visbeidzot, “tehnisko noteikumu projekts” ir tehnisko noteikumu teksts tā sagatavošanas stadijā, kad joprojām iespējams izdarīt būtiskus grozījumus.

10. 8. panta 1. punkts uzliek dalībvalstīm pienākumu paziņot Komisijai par jebkuru tehnisko noteikumu projektu, kas attiecas uz šīs direktīvas piemērošanas jomu, izņemot gadījumus, kad tajā tiek pārņemts viss starptautiskā vai Eiropas standarta teksts, tad pietiek ar informāciju par attiecīgo standartu. Ja pēc paziņošanas projekts ir tā grozīts, ka tiek grozīta tā darbības joma, pievienoti parametri vai tie sašaurināti, tad par tiem atkal jāziņo.

11. Saskaņā ar 9. pantu dalībvalstīm jāatliek tādu noteikumu projekta pieņemšana uz vairākiem mēnešiem, lai dotu Komisijai iespēju pārbaudīt to atbilstību Kopienas tiesībām vai arī lai ierosinātu pieņemt direktīvu par šo jautājumu.

12. 10. pants paredz vairākus ierobežojošus izņēmumus no viena vai abiem minētajiem pienākumiem. Īpaši jāatzīmē, ka 8. un 9. pants nav piemērojams attiecībā uz noteikumiem, saskaņā ar kuriem valsts tiesību akti tiek saskaņoti ar Kopienas tiesībām (10. panta 1. punkts), bet 9. pants nav piemērojams, inter alia, noteikumiem, kas aizliedz ražošanu, ciktāl tie nerada ierobežojumus preču brīvai apritei (10. panta 2. punkts).

13. Jāatzīmē, ka šī direktīvas redakcija tagad ir atcelta un šobrīd situāciju regulē Direktīva 98/34/EK ( ). Pēdējo gandrīz uzreiz grozīja Direktīva 98/48/EK ( ), kas paplašināja tās robežas attiecībā uz “informācijas sabiedrības pakalpojumiem”, t.i., jebkādiem pakalpojumiem, ko “parasti sniedz par atlīdzību no attāluma, ar elektroniskiem līdzekļiem un pēc pakalpojumu saņēmēja individuāla pieprasījuma” ( ).

14. Tiesa ir nospriedusi, ka gadījumā, kad ir pārkāpts paziņošanas pienākums, attiecīgie tehniskie noteikumi uzskatāmi par spēkā neesošiem tā, ka tie nav piemērojami attiecībā uz personām; valsts tiesām ir jāatsakās piemērot valsts tehniskos noteikumus, par kuriem nav paziņots saskaņā ar Direktīvu ( ).

Valsts tiesvedība un attiecīgās tiesību normas

15. Lindbergs tika atzīts par vainīgu nelikumīgā publisku laimes spēļu rīkošanā ar aizliegtiem laimes spēļu aparātiem Zviedrijā laikā no 1997. gada janvāra līdz 1998. gada aprīlim. Apelācijas tiesvedības laikā Högsta Domstolen (Augstākā tiesa) bija jāizlemj, vai aizliegums rīkot publiskas laimes spēles ar attiecīgā veida aparātiem ir piemērojams, jo tie ir tehniski noteikumi, par kuriem nebija ziņots atbilstoši Direktīvas prasībām.

16. Attiecīgie aparāti ir parasti aparāti, tajos spēlētājs var laimēt balvu, ja aparātā nostājas rindā noteikti attēli. Šādam iznākumam lielākoties ir gadījuma raksturs. Īpašā pazīme, kas atšķir šo aparātu no citiem līdzīgiem aparātiem šīs lietas izpratnē, ir tāda, ka aparāti paši neizmaksā nekāda veida laimestu. Laimests, ja tāds ir, jāsaņem personīgi no cilvēka, kurš atbild par aparāta darbību.

17. Saskaņā ar Zviedrijas krimināllikumu publisku laimes spēļu rīkošana, kas pamatojas uz gadījuma raksturu, ja likmes ir ekonomiski nozīmīgas, ir noziedzīgs nodarījums, ja vien konkrētais laimes spēļu veids nav vai nu (i) atļauts saskaņā ar Loteriju likumu, vai arī (ii) tas ir licencējams saskaņā ar šo likumu un rīkotājs ir saņēmis licenci.

18. Pirms 1995. gada 1. janvāra automātisko spēļu aparātu lietošana, izņemot tos, kas atradās uz starptautiskajos ūdeņos kuģojošo kuģu klājiem, bija pilnīgi aizliegta. Pēc šī datuma jaunais Loteriju likums, ko pieņēma 1994. gadā (turpmāk tekstā – “1994. gada likums”), radīja iespējas saņemt licences noteiktu šādu aparātu darbībai Zviedrijas teritorijā.

19. 1994. gada likums aizliedz bez licences rīkot loterijas vispārējai sabiedrībai. Loterijas definīcija aptver arī “loto, spēļu automātus, ruleti, metamos kauliņus, kārtis, piramīdas veida vēstules un citas līdzīgas spēles”, un šajos gadījumos aizliegums attiecas uz visiem gadījumiem, kad spēles tiek rīkotas, lai laimētu, vienalga – vispārējai sabiedrībai vai nē.

20. Likuma sākotnējā redakcijā spēļu aparāti bija definēti tikai un vienīgi kā aparāti, kas izmaksā laimestus mantas, naudas, vērtības apliecinājumu, spēļu žetonu vai līdzīgā veidā, ja laimests ir nejaušs, vai izmaksā laimestus naudā, ja iespēja laimēt ir atkarīga no spēlētāja iemaņām.

21. Šādu aparātu lietošana var tikt licencēta saskaņā ar konkrētiem nosacījumiem, kas galvenokārt saistīti ar likmju un laimestu vērtību.

22. Dažas neskaidrības radīja noteikumu interpretācija par aparātiem, kas paši nekādā veidā neizmaksā laimestus. Atsevišķas apelācijas instances tiesas interpretēja 1994. gada likumu tā, ka tas vispār nav piemērojams šādiem aparātiem, tādējādi to darbība nebija aizliegta, un tai arī nevajadzēja saņemt licenci.

23. Lai aizpildītu šo netīšo robu, 1994. gada likumā tika izdarīti grozījumi, kas stājās spēkā 1997. gada 1. janvārī (turpmāk tekstā – “1996. gada grozījumi”). “Spēļu automāta” definīcija tika paplašināta un attiecināta uz jebkādiem “mehāniskiem vai elektroniskiem spēļu aparātiem”, tomēr licenču pieejamība palika nemainīga attiecībā uz iepriekš uzskaitītajiem veidiem, kas paši izmaksā laimestus. Attiecīgi spēļu rīkošana laimēšanai vai vispārējai sabiedrībai ar tādiem aparātiem, kas izmantoti izskatāmajā gadījumā, bija aizliegti.

24. Par 1996. gada grozījumiem kā par tehnisko noteikumu projektu nebija paziņots Komisijai; Zviedrijas valdība uzskatīja, ka tie ir bijuši tikai iepriekš esošo noteikumu izskaidrojumi un par tiem saskaņā ar Direktīvu nav jāziņo.

25. Tomēr dažas iestādes izteica šaubas par šādu uzskatu pareizību. Tā rezultātā, nemainot savu sākotnējo nostāju, valdība tomēr nolēma nosūtīt paziņojumu. Pēc šī paziņojuma grozījumi tika pieņemti no jauna, tie stājās spēkā 2002. gada 1. februārī. Paziņojums un atkārtoti pieņemtais dokuments tomēr attiecas uz vēlāku laiku nekā izskatāmā lieta, kas risinājās laikā no 1997. gada janvāra līdz 1998. gada aprīlim.

26. Valsts tiesvedībā Lindbergs ir norādījis, ka par 1996. gada grozījumiem, kas ir viņa apsūdzības pamatā, bija jāziņo saskaņā ar Direktīvu, bet, tā kā tas nebija izdarīts, viņam tos nevar piemērot.

27. Šāds viedoklis ir pieņemams prokuroram, kurš neiebilst atsaukt apsūdzību par nelikumīgu laimes spēļu rīkošanu.

28. Tomēr pirms nolēmuma pieņemšanas Högsta Domstolen lūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:

1) Vai valsts tiesību aktos noteikts aizliegums izmantot preci var būt tehnisks noteikums, par kuru jāziņo saskaņā ar Direktīvu?

2) Vai valsts tiesību aktos noteikts aizliegums sniegt pakalpojumu, kas ietekmē preces izmantošanu, var būt tehnisks noteikums, par kuru jāziņo saskaņā ar Direktīvu?

3) Vai preces izveidošanas pakalpojuma atkārtota definēšana valsts tiesību aktos var būt tehnisks noteikums, par kuru jāziņo saskaņā ar Direktīvu, ja jaunā definīcija ietekmē preces izmantošanu?

4) Cik lielā mērā Direktīvā paredzēto paziņošanas pienākumu ietekmē šādi apstākļi:

– atļaujas režīma nomaiņa ar aizlieguma režīmu valsts tiesību aktos;

– preces/pakalpojuma lielāka vai mazāka vērtība;

– preces/pakalpojuma tirgus lielums, vai

– valsts tiesību jauno noteikumu ietekme uz izmantošanu, ja šī izmantošana ir pilnībā aizliegta vai tā ir aizliegta vai ierobežota vienā no iespējamām izmantošanas jomām?

29. Lindbergs (kurš atsaucas uz savu aizstāvību valsts tiesās), Portugāles, Zviedrijas un Lielbritānijas valdības, kā arī Komisija ir iesniegušas rakstiskus apsvērumus. Tiesas sēdē mutiski apsvērumi tika izteikti Lindberga, Francijas un Portugāles valdību, kā arī Komisijas vārdā.

Novērtējums

30. Pirms sākt pēc kārtas analizēt valsts tiesas uzdotos četrus jautājumus, būtu noderīgi apsvērt divus sākotnējus apstākļus: aplūkojamo jautājumu apjomu attiecībā uz esošajiem vai iespējamajiem ierobežojumiem tirdzniecībai un dalībvalstu tiesībām regulēt spēles, kā arī tā datuma nozīmi, kad strīdus aizliegums stājās spēkā valsts tiesību aktos.

Aplūkojamo jautājumu apjoms

31. Jautājums, par kuru valsts tiesa lūdz padomu, ir par to, vai attiecībā uz 1996. gada grozījumiem ir piemērojama tehnisko noteikumu definīcija, kas ietverta toreiz spēkā esošajā Direktīvas redakcijā.

32. No šīs definīcijas, bet nevis no tā, vai grozījumu nolūks ir radīt esošu vai iespējamu tirdzniecības Kopienas iekšienē ierobežojumu, ir atkarīgs no Direktīvas izrietošais paziņošanas pienākums.

33. Tas tiesa, ka Direktīvas mērķis ir aizsargāt preču brīvu apriti.

34. Tomēr tajā izmantots preventīvās uzraudzības mehānisms. Dalībvalstu pienākums piedalīties šajā uzraudzībā nevar būt atkarīgs no faktiskās nesaderības starp analizējamajiem pasākumiem un Līguma normām par aprites brīvību.

35. Pārbaudot, vai pasākums atbilst Līguma normām par preču brīvu apriti, jāpārbauda ne tikai tas, vai pastāv tirdzniecības ierobežojumi, bet arī tas, vai šie ierobežojumi ir attaisnojami, pamatojoties uz jebkādiem Līguma apsvērumiem vai judikatūru, kā arī tas, vai šie ierobežojumi ir proporcionāli izvirzītajam mērķim. Tomēr nebūtu lietderīgi apsvērt šos apstākļus, pirms tiek izlemts jautājums, vai par pasākumu ir jāziņo saskaņā ar preventīvās uzraudzības mehānismu. Pats uzraudzības mehānisms ir radīts, lai novērtētu šos apstākļus, un tas tiktu būtiski pavājināts, ja šādā veidā tiktu priekšlaicīgi izsmelts. Vēl vairāk, kā jau man bija iespēja iepriekš atzīmēt ( ), jebkāda nepieciešamība iepriekš novērtēt pasākumu iedarbīgumu sarežģī iespēju noteikt, par kuriem pasākumiem ir runa.

36. Arī tas tiesa, ka 10. panta 2. punktā ir atkāpes attiecībā uz pasākumiem, kas nerada ierobežojumus preču brīvai apritei.

37. Tomēr šīs atkāpes attiecas vienīgi uz pasākumiem, kas aizliedz preču ražošanu, un atbrīvo vienīgi no pienākuma atlikt pasākuma ieviešanu, nevis no pienākuma paziņot par to. Tādējādi tās nav noderīgas izskatāmās lietas gadījumā.

38. Visbeidzot, tas tiesa, ka, lai arī lietā CIA Security Tiesa ir atzinusi, ka “paziņošanas pienākuma pārkāpums rada būtisku procesuālu pārkāpumu, kas padara par neiespējamu aplūkojamā tehniskā noteikuma piemērošanu attiecībā uz personām” ( ), tā sekojošā lietā van der Burg nav uzskatījusi par vajadzīgu noteikt, vai šī nepiemērojamība attiecināma uz visiem gadījumiem, vai arī tikai uz tiem, kas faktiski nosaka ierobežojumus brīvai preču apritei konkrētajā gadījumā. Tomēr ģenerāladvokāts Ruiss‑Harabo [Ruiz-Jarabo] pēdējā lietā paudis viedokli, ka tehniskos noteikumus, par kuriem nav ziņots, var uzskatīt par nepiemērojamiem tikai tad, ja tie traucē lietot vai tirgot konkrētu preci ( ), un šo viedokli atbalsta arī Tiesa savā agrākajā spriedumā lietā Lemmens ( ).

39. Tomēr valsts tiesas jautājums pamatojas uz premisu par to, ka aplūkojamais valsts noteikums Zviedrijā ietekmē atsevišķu spēļu aparātu izmantošanu, un ir diezgan skaidrs, ka pasākums, kas dalībvalstī ietekmē noteiktas preces izmantošanu, tāpat ietekmēs šādu preču tirdzniecību, kā arī to ievešanu šajā valstī ( ), tādējādi iepriekš minētais jautājums nerodas aplūkojamās lietas gadījumā.

40. Attiecīgi virkne Portugāles valdības izteikto apsvērumu, kas galvenokārt attiecas uz Līguma noteikumu par aprites brīvības saderību ar dalībvalstu veiktajiem pasākumiem, īstenojot savas suverēnās tiesības regulēt spēles saskaņā ar sabiedrības interesēm, un kas ir saistīti ar šādu pasākumu pieļaujamību, ņemot vērā spēļu būtību, nav tieši attiecināmi uz izlemjamo jautājumu.

41. Es tikai atzīmēšu, ka Tiesa nesen ir apstiprinājusi, ka valsts noteikumi, kas ierobežo spēļu rīkošanu, ir pieļaujami, ņemot vērā būtiskas sabiedrības intereses, lai arī tie rada šķēršļus tirdzniecības brīvībai ( ).

Analizējamā aizlieguma spēkā stāšanās datums

42. Valsts tiesas jautājumi tālāk pamatojas uz premisu, ka aizliegums organizēt spēles ar noteiktiem aparātiem stājās spēkā ar 1996. gada grozījumiem un to iepriekš nebija 1994. gada likumā.

43. Tomēr Zviedrijas valdība savos rakstiskajos apsvērumos norāda, ka grozījumi būtiski nemainīja likumu un ka aplūkojamais aizliegums jau bija spēkā no 1995. gada. Tāpēc tā lūdz Tiesu precizēt, ka nav pienākuma ziņot par tehniskajiem noteikumiem, kas nemaina likuma esošo stāvokli.

44. Skaidrs, ka šīs Tiesas kompetencē nav interpretēt Zviedrijas likumus. Vienīgi valsts tiesa var noteikt, vai aplūkojamais aizliegums stājās spēkā ar 1994. gada likumu vai ar 1996. gada grozījumiem. Tāpēc izvirzītie jautājumi jāaplūko, pamatojoties uz tiesas premisu, ka grozījumi noteica aizliegumu.

45. Tāpēc es turpināšu ar divām piezīmēm, kas ir pretējas Zviedrijas valdības izvirzītajai hipotēzei.

46. Pirmkārt, šķiet saprātīgi, ka par grozījumu, kas ietekmē tikai tehnisko noteikumu redakciju, bet nemaina esošo likuma stāvokli, nebūtu jāziņo saskaņā ar Direktīvu. Kā Tiesa ir noteikusi lietā Colim ( ), “valsts pasākums, kas atjauno vai aizvieto, klāt neliekot jaunas vai papildu specifikācijas, esošos tehniskos noteikumus, par kuriem, ja tie pieņemti pēc [Direktīvas] spēkā stāšanās, pienācīgi paziņots Komisijai, nevar tikt uzskatīti par tehnisko noteikumu “projektu” [..] vai, attiecīgi, uz tiem neattiecas paziņošanas pienākums”.

47. Tomēr retos gadījumos pasākuma redakcijas izmaiņas neietekmē tā būtību. Ja pastāv šādas ietekmes iespējamība – un šķiet, ka Zviedrijas varas iestādēm nav vienprātības pārliecībā par to, ka 1996. gada grozījumi nemainīja esošo likumu – lai ievērotu preventīvās uzraudzības mērķi, būtu jāziņo, kas ir Direktīvas radītās sistēmas raison d’être. Jāatsauc atmiņā, ka saskaņā ar 8. panta 1. punkta trešo apakšpunktu dalībvalstīm jāziņo par projektu atkal, ja tās izdara tajā būtiskus grozījumus.

48. Otrkārt, ja 1994. gada likumā aizliegums bija ietverts jau kopš likuma sākotnējā pieņemšanas brīža un ja tā pieņemšana notika pēc tam, kad 1994. gada 1. janvārī stājās spēkā Eiropas Ekonomiskās Kopienas līgums ar Zviedriju kā dalībvalsti, tad jāatzīmē, ka – pretēji acīmredzami izteiktajam prokurora viedoklim – Direktīva jau tajā laikā attiecās uz Zviedriju ( ).

49. Tomēr tolaik piemērojamā Direktīvas redakcija būtu jāanalizē citādi. Laika periods to grozījumu ieviešanai, kas tika izdarīti, pieņemot Direktīvu 94/10, un kas piemērojami 1996. gadā pieņemtajiem valsts tiesību aktiem, turpinājās līdz pat 1995. gada 1. jūlijam. Šie grozījumi būtiski papildināja tehnisko noteikumu definīciju. Papildus tam Zviedrijas valdības pienākumi un to neizpildes sekas jāizvērtē, ņemot vērā Zviedrijas kā Eiropas Ekonomiskās Kopienas dalībvalsts statusu 1994. gadā, nevis Eiropas Savienības, kurai tā pievienojās 1995. gada 1. janvārī, dalībvalsts statusu.

Pirmais jautājums

50. Pirmajā jautājumā ir vaicāts, vai valsts tiesību aktos noteiktais aizliegums izmantot preci var būt tehnisks noteikums, par kuru jāziņo saskaņā ar Direktīvu.

51. Kad jautājums tiek uzdots tik vispārīgi, tad atbilde nepārprotami ir jā. Direktīvas 1. panta 9. punkts noteic, ka tehniskie noteikumi ietver “likumus, noteikumus un administratīvos aktus [..], kas aizliedz preces [..] izmantošanu”. Tādējādi šāds aizliegums ietilpst trešajā tehnisko noteikumu kategorijā, kas minēta Direktīvas 1. panta 9. punktā un iepriekš minētajā 7. punktā.

52. Tomēr valsts tiesvedībā aplūkojamā norma ne tik daudz var aizliegt preces izmantošanu kā, netiešāk, pakalpojumu sniegšanu, kas ietekmē tās izmantošanu. No judikatūras kļūst saprotams ( ), ka iespējas izmantot spēļu aparātus sniegšana sabiedrībai kvalificējama kā pakalpojums.

53. Valsts tiesa pieļauj šo iespēju otrajā un trešajā jautājumā.

Otrais jautājums

54. Otrajā jautājumā tādējādi ir vaicāts, vai valsts tiesību aktos noteiktais aizliegums sniegt pakalpojumu, kas ietekmē preces izmantošanu, var būt tehnisks noteikums, par kuru jāziņo saskaņā ar Direktīvu.

55. Saskaņā ar Direktīvas spēkā esošo redakciju paziņošanas prasība attiecas tikai uz tehniskajiem noteikumiem, kas ietekmē preces, bet ne pakalpojumus. Tikai tad, kad stājās spēkā Direktīva 98/34, ko grozījusi Direktīva 98/48, pienākums attiecās uz noteikta veida pakalpojumiem, lai arī tik un tā neattiecās uz tādu veidu, kāds aplūkojams šajā lietā ( ).

56. Tomēr šis fakts te nav būtisks, jo lieta neattiecas uz pakalpojumu sniegšanu, bet drīzāk uz to, kādu iespējamo ietekmi uz preču tirdzniecību atstāj aizliegums sniegt noteiktus pakalpojumus. Normas, kas aizliedz pakalpojumu, kurā izmanto noteiktu preci, nepārprotami aizliedz arī izmantot šo preci pakalpojuma sniegšanai. Ja vien šo preci nevar izmantot bez ierobežojumiem citiem mērķiem, visādi citādi aizliegums var tādējādi tālāk radīt vai nu pilnīgu aizliegumu izmantot preci, vai arī prasību panākt atbilstību noteiktiem tehniskajiem noteikumiem, lai to varētu izmantot citam, atļautam mērķim.

57. Šajā sakarā Portugāles valdība tomēr izsakās, ka saskaņā ar maksimu accessorium sequitur principale noteikumi, kas aizliedz vai ierobežo pakalpojumu un tādējādi ietekmē tādas preces izmantošanu, kas ir nepieciešama sastāvdaļa tā pakalpojuma sniegšanai, nav uzskatāmi par tehniskajiem noteikumiem attiecībā uz pašu preci.

58. Tomēr Tiesa lietā Anomar izskaidroja, ka, lai arī uz spēļu aparātu darbību attiecas Līguma noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību, tomēr uz to ievešanu attiecas noteikumi par preču brīvu apriti, neraugoties uz saikni, kāda starp tiem pastāv ( ).

59. Attiecīgi jābūt iespējai novērtēt normu, kas ietekmē gan spēļu aparātu darbību, gan to izmantošanu (kas tālāk ietekmē aparātu tirdzniecību) gan pakalpojumu sniegšanas brīvības kontekstā attiecībā uz pirmo, gan preču brīvas aprites kontekstā (tajā skaitā iespēju, ka tie var būt tehniskie noteikumi) attiecībā uz otro.

60. Tāpēc šajā lietā norma, kas aizliedz spēļu organizēšanu vispārējai sabiedrībai un/vai, saņemot laimestu, uz spēļu aparātiem, kas paši neizmaksā laimestus, var tikt uzskatīta par tādu, kas vai nu aizliedz tādu aparātu darbību, vai arī par prasību, ka visiem spēļu aparātiem jābūt veidotiem tā, ka tie izmaksā laimestus preču, naudas, vērtības apliecinājumu, spēļu žetonu vai līdzīgā veidā.

61. Attiecībā uz pirmo varbūtību Lielbritānijas valdība norāda, ka Zviedrijas likumi tikai ierobežo, nevis aizliedz izmantot aplūkojamos aparātus; tādējādi, vadoties no šī apsvēruma, uz to neattiecas tehnisko noteikumu definīcija.

62. Tomēr, manuprāt, ir tuvāk jāpārbauda izmantošanas iespējas, uz kurām neattiecas aizliegums.

63. Ciktāl iespējams izmantot spēļu aparātu mērķim, kam tas radīts, ja to nevar izmantot laimēšanai un nevar darīt pieejamu vispārējai sabiedrībai? Jādomā, ka būtu pieļaujama atsevišķu veidu izmantošana personīgiem nolūkiem, tomēr jāpatur prātā, ka Zviedrijas Loteriju likums privātus klubus uzskata par tādiem, uz kuriem attiecas “vispārējas sabiedrības” definīcija ( ).

64. Aizliegums izmantot preci, kas neatbilst aizliegumam turēt īpašumā, praktiski nekad nebūs aizliegums visiem iespējamajiem gadījumiem (spēļu aparātu var izmantot kā durvju nosprostotāju, tomēr tikai daži cilvēki varētu gribēt to iegādāties šim nolūkam).

65. Lai izlemtu, vai aizliegums izmantot pakalpojumu, kas ietekmē preces izmantošanu, atbilst preces aizliegumam, manuprāt, nav jāņem vērā pilnīgi nepiemērotas iespējas, kur vēl varētu preci izmantot, bet kurām prece nav paredzēta( ). Ja vien šāda izmantošana paliek pieļaujama, jāuzskata, ka pastāv tāds izmantošanas aizliegums tehnisko noteikumu trešās kategorijas ietvaros, kāds minēts Direktīvas 1. panta 9. punktā un šo secinājumu 7. punktā. Ja turpretim atlikušās izmantošanas iespējas ir tikai ierobežotas, bet ne pilnīgi nepiemērotas, tad es gribētu piekrist Lielbritānijas valdībai, ka Direktīvas izpratnē nepastāv izmantošanas aizliegums.

66. Tāpat es piekrītu iztiesāšanā izteiktajam Portugāles valdības ierosinājumam par to, ka, ja prece ir ierīce, kuru var ieprogrammēt dažādām darbībām, un ja aizliegums attiecas tikai uz vienu no šīm darbībām, tad tāpat Direktīvas izpratnē nepastāv izmantošanas aizliegums.

67. Attiecībā uz otro iespēju – ka noteikums, kas aizliedz rīkot spēles ar aparātiem, kas paši neizmaksā laimestu, varētu tikt uzskatīts par prasību, ka visiem spēļu aparātiem jābūt konstruētiem tādējādi, ka tie izmaksā laimestus – vairāki no šiem pašiem apsvērumiem var tikt piemēroti. Īpaši nav ņemama vērā iespējamība par pilnīgi nepiemērotu preces izmantošanu, kam prece nav projektēta.

68. Tomēr tā vietā, lai apsvērtu, vai aplūkojamā pakalpojuma aizliegums var tikt uzskatīts par pilnīgu aizliegumu izmantot konkrēto preci, vajadzētu apsvērt, vai šī izmantošana ir aizliegta tiktāl, ka prece neatbilst noteiktām tehniskām prasībām (kas piemērojamas citos, atļautos izmantošanas gadījumos). Tā būtu tāda pati prasība, ka, lai preci varētu izmantot, tai jāatbilst šiem kritērijiem, un tādējādi varētu nozīmēt, ka aizliegums rada tehniskus parametrus, kas nosaka precei izvirzītās pazīmes to tehnisko noteikumu pirmās kategorijas ietvaros, kas minēti Direktīvas 1. panta 9. punktā un šo secinājumu 5. punktā, kā arī definēti Direktīvas 1. panta 2. punktā.

69. Šajā lietā man šķiet, ka prasība, lai spēļu aparāti būtu konstruēti tā, lai tie izmaksātu laimestu noteiktos veidos, pilnīgi atbilst parastajai “tehnisko parametru” nozīmei un tajā nav nekā tāda, kas būtu pretrunā ar Direktīvas 1. panta 2. punktā ietverto definīciju.

70. Tādējādi gadījumā, kad aizliegts sniegt tādu pakalpojumu, kurā izmanto noteiktu preci, tādā veidā, ka preces izmantošana šī pakalpojuma sniegšanā arī ir aizliegta, uzdodamie jautājumi ir šādi:

– Vai šo preci vispār var likumīgi izmantot kādiem citiem mērķiem, kam tā būtu projektēta un kas nebūtu pilnīgi nepiemēroti?

– Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai to var likumīgi izmantot tādam mērķim vienīgi tad, ja tas atbilst noteiktiem tehniskajiem parametriem?

71. Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir nē, kā arī tad, ja atbilde uz otro jautājumu ir jā, pakalpojuma aizliegums uzskatāms par tehnisko noteikumu, par kuru jāziņo saskaņā ar Direktīvu.

72. Valsts tiesai ir jāveic novērtējums, tomēr lietas materiāli liecina, ka aplūkojamais valsts noteikums tiks atzīts par tehnisko noteikumu, par kuru jāziņo saskaņā ar Direktīvu, ja vien konkrēto aparātu faktiski nav iespējams izmantot kādam mērķim, kam tas ir projektēts, proti – spēlēm, kas nav pilnīgi nepiemērots un kas neprasītu to konstruēt tā, lai tas izmaksātu laimestus.

Trešais jautājums

73. Trešajā jautājumā ir vaicāts, vai preces pakalpojuma atkārtota definēšana valsts tiesību aktos var būt tehnisks noteikums, par kuru jāpaziņo saskaņā ar Direktīvu, ja jaunā definīcija ietekmē preces izmantošanu.

74. Censties atbildēt uz šo jautājumu vispārīgi nebūtu vienkārši un pat ne noderīgi. Tas jālasa kopsakarībā, atsaucoties uz atkārtoti definēto regulēto pakalpojumu (t.i., tādu pakalpojumu, kas atļauts vienīgi saskaņā ar noteiktiem nosacījumiem), kas, tā kā tas ir saistīts ar šajā pakalpojumā izmantotās preces uzbūvi, ietekmē preces izmantošanu.

75. Nozīmīga atbildes uz šo jautājumu daļa izriet no atbildes uz otro jautājumu. Tiktāl, ciktāl pakalpojums vai nu pilnīgi, vai arī tad, ja prece neatbilst noteiktām tehniskām prasībām, ir ierobežots vai aizliegts tā, ka ir aizliegta konkrētās preces izmantošana, šāda ierobežojoša vai aizliedzoša pasākuma ieviešana ir uzskatāma par tehnisku noteikumu, par kuru jāziņo tad, kad tas ir projekta stadijā.

76. Nākamais elements trešajā jautājumā ir saistīts ar pakalpojuma atkārtotu definēšanu, bet ne ar tā aizlieguma ieviešanu.

77. Es jau esmu atsaucies uz spriedumu lietā Colim un uz 8. panta 1. punkta trešo apakšpunktu Direktīvā ( ), kas, kā Komisija atzīmē, norāda uz pareizo pieeju šajā lietā.

78. Saskaņā ar 8. panta 1. punkta trešā apakšpunkta loģiku par jebkādu atkārtotu definēšanu pakalpojumam, kas var būtiski ietekmēt tehnisko noteikumu sfēru, pievienojot parametrus vai prasības vai arī padarot parametrus vai prasības ierobežojošākus, ir skaidri jāziņo Komisijai, un tas jādara patiesi a fortiori, ja atkārtotā definīcija patiesībā ievieš tehnisko noteikumu Direktīvas izpratnē.

79. Bet ja par pasākumu, kas aizstāj vai aizvieto esošo tehnisko noteikumu, nepievienojot jaunus vai papildu standartus, nav pienākuma ziņot, tad var secināt a contrario, ka uz pasākumu, kas pievieno jaunus vai papildu parametrus, attiecas šis pienākums.

80. Citiem vārdiem, drīzāk atkārtotas definīcijas iedarbība, bet ne pats atkārtotas definēšanas fakts noteiks, vai par to ir vai nav jāziņo.

Ceturtais jautājums

81. Visbeidzot, valsts tiesa vēlas zināt, vai

– atļaujas režīma nomaiņa ar aizlieguma režīmu,

– aplūkojamās preces vai pakalpojuma vērtība,

– preces vai pakalpojuma tirgus lielums vai

– jauno izmantošanas noteikumu ietekmes fakts, ja šī izmantošana ir pilnībā aizliegta vai tā ir aizliegta vai ierobežota vienā no iespējamām izmantošanas jomām,

ir tādi apstākļi, kas ietekmē paziņošanas pienākumu.

82. Attiecībā uz pirmo un ceturto faktoru atbilde ir skaidra no iepriekš minētā.

83. Direktīvas 1. panta 9. punkta definīcija ir piemērojama attiecībā uz ieviesto aizliegumu izmantot preci, bet tā nav piemērojama attiecībā uz ierobežojumu, kas atļauj izmantot preci citiem nolūkiem, kas nav pilnīgi nepiemēroti.

84. Šai sakarā nav būtiski, vai šobrīd aizliegtā izmantošana agrāk bija atļauta bez ierobežojumiem vai arī uz to attiecās prasība saņemt licenci, jo noteikumi, saskaņā ar kuriem, lai veiktu darbību, vispirms jāsaņem atļauja, nav tehniskie noteikumi ( ).

85. Otrais un trešais faktors izvirza jautājumu par iespējamā de minimis izņēmuma piemērošanu attiecībā uz paziņošanas pienākumu.

86. Kā norāda Komisija, Direktīva nav konkretizējusi jebkādu citu šādu izņēmumu kā varbūt vienīgi par teritoriju, ko var secināt no 1. panta 9. punkta: tehniskie parametri un citas prasības nav obligāti jāievēro, ja uz vismaz lielāko dalībvalsts daļu neattiecas definīcija par tehniskajiem noteikumiem. Tā kā nepastāv ieteikumi par to, ka aplūkojamais aizliegums ir jebkādā veidā teritoriāli ierobežots, šis aspekts izskatāmajā lietā nav būtisks.

87. Turklāt attiecībā uz to, vai pastāv vai nepastāv jebkāds pamats, lai piemērotu de minimis principu, nosakot tirdzniecības ierobežojumus – un Tiesa bieži ir uzskatījusi, ka tāds nepastāv – šāda pieeja nešķiet noderīga iepriekšējas uzraudzības sistēmas kontekstā, jo sistēma īpaši ir radīta, lai noteiktu esošo vai iespējamo ietekmi uz tirdzniecību. Jebkurā gadījumā no Komisijas apsvērumiem izriet, ka vairākas sūdzības par 1996. gada grozījumu ierobežojošo ietekmi ir iesnieguši aplūkojamā veida spēļu aparātu uzņēmēji, ražotāji un importētāji no Zviedrijas. Šāda situācija vedina domāt, ka, lai arī kāda šī ietekme būtu, tā nav maznozīmīga.

Nobeiguma piezīmes

88. Pamatojoties uz manis piedāvāto analīzi, ir iespējams, ka, ņemot vērā visus tālākos faktiskos pētījumus, kas varētu būt nepieciešami, valsts tiesa atzīs, ka 1996. gada grozījumi atbilst tehniskajiem noteikumiem Direktīvas izpratnē.

89. Ja tā, tad no Tiesas judikatūras izriet, ka, tā kā par grozījumu saskaņā ar Direktīvu netika ziņots Komisijai, valsts tiesām ir jāatsakās no to piemērošanas.

90. Tomēr, manuprāt, attiecībā uz šo pienākumu, lai tādus pasākumus varētu nepiemērot, jābūt kādiem ierobežojumiem.

91. Es, piemēram, palieku pie pārliecības, ka šādas pieejas izmantošana radītu grūtības atsevišķās tiesvedībās starp privātpersonām ( ), un es jau esmu atsaucies uz ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera viedokli, ka vienīgi noteikumi, kas var traucēt lietot vai tirgot konkrētu preci, ir atzīstami par nepiemērojamiem ( ).

92. Tomēr esošajā lietā šādi ierobežojumi nav panākti, tas skaidri atbilst plašai judikatūrai par to, ka gadījumā, ja valsts noteikumi neatbilst direktīvai, kas ir saistoša dalībvalstij, šādus noteikumus nevar piemērot attiecībā pret personu, un tas ir saistīts ar noteikumu, kas neapšaubāmi var traucēt lietot vai tirgot konkrētu preci.

93. Tāpat šī lieta nav salīdzināma ar lietu Lemmens ( ), kurā Tiesa ir nospriedusi, ka kriminālapsūdzībā savai aizstāvībai nevar izmantot faktu, ka nav paziņots par elpas analīžu ierīces tehniskajiem noteikumiem, ja šī apsūdzība izvirzīta, pamatojoties uz vieniem apsvērumiem, bet pamatota ar pierādījumiem, kas iegūti no ierīces, ko atļauts izmantot saskaņā ar minētajiem noteikumiem. Šajā lietā apsūdzība ir celta par paša noteikuma, par kuru nav ziņots, pārkāpumu un jābūt iespējai aizstāvībā izmantot faktu, ka nav ievērots paziņošanas pienākums.

Secinājums

94. Attiecīgi es uzskatu, ka Tiesai būtu jāsniedz Högsta Domstolen šādas atbildes:

1) Valsts tiesību aktos noteiktais aizliegums izmantot preci ir tehnisks noteikums, par kuru jāziņo saskaņā ar Padomes Direktīvu 83/189/EEK, ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā.

2) Valsts tiesību aktos noteiktais aizliegums sniegt pakalpojumu, kas ietekmē preces izmantošanu, ir tehnisks noteikums, par kuru jāziņo saskaņā ar Direktīvu 83/189, ja šī aizlieguma sekas ir tādas, ka:

– preci vispār nevar tiesiski izmantot jebkādam nolūkam, kam tā ir paredzēta, preci projektējot, un kas nav pilnīgi nepiemērots,

vai arī

– preci var tiesiski izmantot šādam nolūkam vienīgi tad, ja tā atbilst noteiktiem tehniskajiem parametriem.

(3) Preces izveidošanas pakalpojuma atkārtota definēšana valsts tiesību aktos ir tehnisks noteikums, par kuru jāziņo saskaņā ar Direktīvu 83/189, ja jaunā definīcija ietekmē preces izmantošanu jebkādā no iepriekš definētajiem veidiem.

(4) Uz atļaujas režīma nomaiņu ar aizlieguma režīmu valsts tiesību aktos attiecas tāds pats paziņošanas pienākums kā uz noteikto aizliegumu.

(5) Paziņošanas pienākumu neietekmē tādi faktori kā konkrētās preces vai pakalpojuma lielāka vai mazāka vērtība vai arī šīs preces vai pakalpojuma tirgus lielums.