ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir izskatīts pamattiesvedībā, kas parādu dzēšanas saņemšanu padara atkarīgu no nosacījuma par dzīvesvietu attiecīgajā dalībvalstī.

Šāds valsts tiesiskais regulējums rada darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojumu, jo tas var atturēt maksātnespējīgu darba ņēmēju, kura parādu summa ir tik liela, ka var pieņemt, ka paredzamā laika posmā viņam vai viņai nebūs pietiekami daudz līdzekļu, lai atdotu savus parādus, izmantot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos. Tādējādi viņš tiktu atturēts pamest savu izcelsmes dalībvalsti, lai dotos strādāt citā dalībvalstī, ja tas viņam liedz saņemt parādu dzēšanu viņa izcelsmes valstī.

Šāds ierobežojums nav attaisnojams. Pirmkārt, tas pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu izskatītā tiesiskā regulējuma mērķi aizsargāt parādnieku pret ārvalstu kreditoriem, kuri nav dzēšanas procedūras dalībnieki. Saistībā ar minēto, no vienas puses, dzīvesvietas nosacījums neizslēdz iespēju, ka tāda parādnieka, kas dzīvo attiecīgajā dalībvalstī, kreditori pieprasīs viņa parādu atmaksu kādā citā dalībvalstī, kurā šādu parādu dzēšanu neatzīst. No otras puses, nevar izslēgt, ka tādu parādnieku, kura dzīvesvieta ir citā dalībvalstī, saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu viņa kreditori var iesūdzēt tās valsts, kuras tiesību aktos ir paredzēts minētais nosacījums, tiesās, kas var atzīt, ka tās ir kompetentas izskatīt jautājumus par līgumsaistībām, ko bija vai ir jāpilda konkrētajā dalībvalstī.

Tomēr atšķirībā no parādnieka, kurš dzīvo attiecīgajā dalībvalstī, tādam parādniekam, kurš tur nedzīvo, ir liegta iespēja saņemt aizsardzību, ko viņam šajā dalībvalstī sniedz izskatītā parādu dzēšana, attiecībā uz pret viņu vērstām prasībām, ko īsteno viņa kreditori šajā dalībvalstī.

Otrkārt, šis tiesiskais regulējums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu mērķi atbilstošā veidā noteikt parādnieka personīgo un finanšu situāciju, ciktāl nosacījums par dzīvesvietu, kāds ir paredzēts aplūkotajā tiesiskajā regulējumā un kas ir balstīts tikai uz parādu dzēšanas lūguma iesniegšanas datumu, nav nosacījums, kas saistīts ar konkrētās dalībvalsts kompetento iestāžu uzraudzības efektivitāti. Turklāt attiecībā uz parādnieku, kuram ir piemērota mantas apķīlāšanas procedūra, ko īsteno minētā kompetentā iestāde, kas ir “nodokļu maksātājs”, kurš visus nodokļus maksā konkrētajā dalībvalstī un kura darba devējs atrodas šajā dalībvalstī, ir jānorāda, lai noskaidrotu viņa finanšu un personīgo situāciju, viņam nav noteikti jādzīvo konkrētajā dalībvalstī. Tāpat arī konkrētās dalībvalsts kompetentā iestāde var uzaicināt tādu parādnieku ierasties šajā dalībvalstī vai, ja viņš to nevar izdarīt, lūgt, lai viņš sniedz visu nepieciešamo informāciju par savu personīgo un finanšu situāciju, paredzot iespēju apturēt vai atcelt parādu dzēšanas procedūru, ja konkrētais parādnieks nepamatoti atsakās veikt šīs darbības.

(sal. ar 31., 32., 34., 40.–44., 47.–50. un 54. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 185. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka vairāku elektroenerģijas ražošanai paredzētu ēku iznīcināšana un šo ēku aizstāšana ar modernākām ēkām, kurām ir tāds pats mērķis, nav uzskatāma par pēc pievienotās vērtības nodokļa deklarācijas iesniegšanas notikušām to sastāvdaļu izmaiņām, kas izmantotas, lai noteiktu kā priekšnodokli atskaitāmo pievienotās vērtības nodokļa summu, un tādējādi nerada pienākumu veikt šī atskaitījuma korekciju.

Veco ēku aizstāšana ar modernākām ēkām, kurām ir tāda pati funkcija, un tādējādi šo ēku izmantošana vēlākiem ar nodokli apliekamiem darījumiem nekādi nepārtrauc tiešo saikni starp iepriekš veikto attiecīgo ēku iegādi, no vienas puses, un nodokļu maksātāja vēlāk veiktajām saimnieciskajām darbībām, no otras puses. Attiecīgo ēku iegādi un to vēlāk veikto demontāžu ar mērķi modernizēt šīs ēkas līdz ar to var uzskatīt par savstarpēji saistītu darījumu virkni nolūkā veikt ar nodokli apliekamas darbības tāpat, kā tas ir jaunu nekustamo īpašumu iegādes un to tiešas izmantošanas gadījumā.

Šāda interpretācija it īpaši ir piemērojama gadījumos, kad iegādātās ēkas ir iznīcinātas tikai daļēji, kad jaunās ēkas ir uzbūvētas tajos pašos iepriekš iegādātajos zemesgabalos un kad ir pārdoti noteikti atkritumi, kas radušies, demontējot vecās ēkas, ciktāl ir īstenoti vēlāk ar nodokli apliekami darījumi.

(sal. ar 34.–36. punktu un rezolutīvo daļu)
Lai gan direktīvas 9. panta 1. punktā paredzētais “nodokļa maksātāja” jēdziens tiek definēts, balstoties uz faktiskajiem apstākļiem un plaši, taču no šā panta neizriet, ka nodokļa maksātāja statuss būtu atkarīgs no kādas administrācijas izsniegtas atļaujas vai licences saimnieciskās darbības veikšanai. Direktīvas 213. panta 1. punkta pirmajā daļā patiešām ir noteikts, ka katrs nodokļa maksātājs paziņo, kad sākas, mainās vai beidzas tā darbība nodokļa maksātāja statusā. Tomēr šī paziņošana, lai cik arī svarīga būdama pievienotās vērtības sistēmas pareizai darbībai, nevar būt papildu nosacījums, kas prasīts, lai atzītu nodokļa maksātāja statusu direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē, jo šis 213. pants atrodas tās XI sadaļas 2. nodaļā ar virsrakstu “Identifikācija”.

Direktīva 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā, ja nodokļa maksātājam tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, kas tam jāmaksā vai ko tas ir samaksājis par pakalpojumiem, kuri tam ir sniegti, nodokļu iestāde liedz ar pamatojumu, ka rēķinu par šiem pakalpojumiem izrakstījusī persona nav deklarējusi nodarbinātos darbiniekus, šai iestādei ar objektīviem pierādījumiem nekonstatējot, ka šis nodokļa maksātājs ir zinājis vai tam bijis jāzina, ka darījums, kas norādīts, lai pamatotu tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, ir bijis saistīts vai nu ar minētā rēķina izrakstītāja, vai kāda cita komersanta piegādes augšupējā ķēdē izdarītu krāpšanu.

Šajā ziņā fakts, ka nodokļa maksātājs nav pārbaudījis nedz to, vai būvlaukumā nodarbināto darba ņēmēju un rēķina izrakstītāja starpā ir tiesiskās attiecības, nedz to, vai šis izrakstītājs ir šos darba ņēmējus deklarējis, nav tāds objektīvs apstāklis, no kura ir secināms, ka rēķina saņēmējs ir zinājis vai tam bijis jāzina, ka tas piedalās ar izvairīšanos no pievienotās vērtības nodokļa saistītas krāpšanas darījumā, ja šo saņēmēju nekas nav vedinājis uz aizdomām, ka minētais izrakstītājs varētu būt vainojams kādā pārkāpumā vai krāpšanā. Tāpēc šā apstākļa dēļ tiesības uz nodokļa atskaitīšanu nav atsakāmas, ja vien ir izpildīti šo tiesību izmantošanai šajā direktīvā paredzētie substanciālie un formas nosacījumi.

Turklāt, ja nodokļu iestāde norāda uz konkrētiem apstākļiem, kas liecina par krāpšanas esamību, Direktīvai 2006/112 un nodokļu neitralitātes principam nav pretrunā, ka valsts tiesa, izvērtējusi visus lietas apstākļus kopumā, pārbauda, vai attiecīgo darījumu ir veicis pats rēķina izrakstītājs. Tomēr tiesības uz nodokļa atskaitīšanu var tikt liegtas tikai tad, ja nodokļu iestāde, ņemot vērā objektīvus pierādījumus, ir konstatējusi, ka rēķina saņēmējs ir zinājis vai tam bijis jāzina, ka darījums, kas norādīts, lai pamatotu tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, ir bijis saistīts vai nu ar minētā izrakstītāja, vai kāda cita komersanta piegādes augšupējā ķēdē izdarītu krāpšanu.

(sal. ar 39., 45. un 53. punktu un rezolutīvās daļas 2)–4) punktu)
No tā neizriet, ka izpildes dalībvalstij ir obligāti jāatsaka tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpilde, kas izdots attiecībā uz personu, kura ir šīs valsts rezidente vai tajā paliek. Tomēr, ciktāl šīs personas integrācijas pakāpe minētās valsts sabiedrībā ir pielīdzināma tai, kāda piemīt valsts pilsonim, izpildes tiesu iestādei ir jāizvērtē, vai pastāv likumīgas intereses, kas pamato to, ka izsniegšanas dalībvalstī uzliktais sods tiktu izpildīts izpildes dalībvalsts teritorijā.

Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm 4. panta 6. punkts un LESD 18. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, kaut arī dalībvalsts, transponējot minētā 4. panta 6. punktu, var nolemt ierobežot situācijas, kurās valsts izpildes tiesu iestāde var atteikt personas, uz kuru attiecas šī norma, nodošanu, no šīs normas piemērošanas jomas nevar pilnībā un automātiski izslēgt citu dalībvalstu pilsoņus, kas paliek tās teritorijā vai ir tās rezidenti, lai kāda arī būtu to saikne ar šo valsti.

Valsts tiesai ir pienākums, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, interpretēt valsts tiesības cik vien iespējams atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm tekstam un mērķim, lai nodrošinātu šī pamatlēmuma pilnīgu efektivitāti un rastu risinājumu, kas atbilstu tā mērķim.

Lai arī saskaņā ar LES 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu pamatlēmumiem nevar būt tieša iedarbība, to saistošais raksturs tomēr nozīmē, ka valsts iestādēm, it īpaši valsts tiesām, ir pienākums interpretēt valsts tiesības atbilstoši Savienības tiesībām. Iesniedzējtiesai tādējādi šai nolūkā ir jāņem vērā ne tikai tās normas, kuru mērķis ir transponēt Pamatlēmumu 2002/584, bet arī valsts tiesību sistēmas principi un normas, kas reglamentē sekas, ko tiesa var secināt no diskriminācijas, kas aizliegta ar valsts tiesībām, un it īpaši tās, kas ļauj tiesai mazināt šādu diskrimināciju līdz brīdim, kamēr likumdevējs būs veicis vajadzīgos pasākumus, lai to novērstu.

(sal. ar 53., 57. un 60. punktu un rezolutīvo daļu)
Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa – Noteiktu darījumu, kuri ir saistīti ar gaisakuģiem, kurus lieto aviosabiedrības, kas par samaksu darbojas galvenokārt starptautiskos maršrutos, atbrīvojums no nodokļa – Jēdziens “starptautiski pārvadājumi par maksu” – Uzņēmumu un privātpersonu pieprasījuma apmierināšanai rīkoti starptautiski čarterreisi – Iekļaušana

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa – Noteiktu, ar gaisakuģiem, kurus lieto aviosabiedrības, kas par samaksu darbojas galvenokārt starptautiskos maršrutos, saistītu darījumu atbrīvojums no nodokļa – Piemērošanas joma – Gaisakuģa iegāde, ko veic kāds komersants, lai to lietotu tikai un vienīgi šāda aviosabiedrība – Iekļaušana – Gaisakuģa lietošanas izmaksu pārnešana personai, kurai pieder līdzdalība pircēja kapitālā un kura šo gaisakuģi galvenokārt lieto savām komerciālajām un/vai privātajām vajadzībām, apstākļos, kad pašai aviosabiedrībai ir iespēja to izmantot citiem lidojumiem – Ietekmes neesamība – Robežas – Ļaunprātīgas rīcības aizliegums

(Padomes Direktīvas 77/388 15. panta 6. punkts)
Direktīvas 2009/24 par datorprogrammu tiesisko aizsardzību 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka datorprogrammas kopijas izplatīšanas tiesības ir izsmeltas, ja autortiesību īpašnieks, kurš ir atļāvis – pat bez maksas – lejupēt no interneta šo kopiju uz datu nesēja, par cenas, kas paredzēta, lai tam sniegtu tam piederošā darba kopijas ekonomiskajai vērtībai atbilstošu atlīdzību, samaksu ir piešķīris arī šīs kopijas izmantošanas tiesības bez ierobežojuma laikā.

Datorprogrammas kopijas lejupēšana un tās izmantošanas licences līguma noslēgšana ir viens veselums. Datorprogrammas lejupēšanai nav nozīmes, ja šo kopiju tās turētājs nevar izmantot. Līdz ar to abas šīs darbības, lai tās juridiski kvalificētu, ir jāizvērtē kopā.

Minētās darbības nozīmē īpašumtiesību uz attiecīgās datorprogrammas kopiju nodošanu, ja datorprogrammas kopijas autortiesību īpašnieka veiktā tā datorprogrammas kopijas nodošana klientu rīcībā un ar to saistītā izmantošanas licences līguma noslēgšana ir vērsta uz to, lai padarītu minēto kopiju pastāvīgi lietojamu tā klientiem par samaksu, tādējādi ļaujot tam kā autortiesību īpašniekam saņemt atlīdzību, kura atbilst tam piederošās kopijas ekonomiskajai vērtībai. Šajā ziņā nav nozīmes, ka datorprogrammas kopiju klienta rīcībā attiecīgais tiesību īpašnieks ir nodevis ar lejupēšanas no interneta vietnes starpniecību vai tādu datu nesēju kā CD-ROM vai DVD starpniecību.

(sal. ar 44.–47. un 72. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Apstāklis, ka Eiropas Savienība nav 1998. gada 18. septembra Vienošanās starp Vācijas valdību un Eiropas Centrālo banku par šīs iestādes mītnesvietu puse, nevar izraisīt šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas attiecas uz šīs vienošanās un it īpaši tās 15. panta interpretāciju, nepieņemamību.

Proti, kā izriet no šīs vienošanās preambulas piektās daļas, tā tika noslēgta, lai definētu Eiropas Centrālās bankas privilēģijas un imunitāti Vācijā atbilstoši Protokolam par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās. Šajā kontekstā ar minētās vienošanās 15. pantu, kurā paredzēta valdes locekļu un darbinieku nepakļaušana Vācijas Federatīvās Republikas materiālajām un procesuālajām darba un sociālo tiesību normām, vienīgi tiek ieviesti ar minēto protokolu, it īpaši tā 13., 15. un 23. pantu, kā arī ar Protokolu par Eiropas Centrālās bankas sistēmas un Eiropas Centrālās bankas statūtiem, it īpaši tā 36. pantu, noteiktie principi.

(sal. ar 33. un 34. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Ierobežojumi – Lūgums interpretēt Savienības Pamattiesību hartu

(LES 6. panta 1. punkts; LESD 267. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 51. panta 1. punkts)

Summary

Prasības, kas izriet no pamattiesību aizsardzības, ir saistošas dalībvalstīm visos gadījumos, kad tām jāpiemēro Savienības tiesības. Turklāt Pamattiesību hartas 51. panta 1. punktā ir noteikts, ka tās noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus, un saskaņā ar LES 6. panta 1. punktu, ar kuru Hartai piešķirts tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem, tā nerada nekādu jaunu Savienības kompetenci.

Līdz ar to lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam ietvaros, ja valsts tiesiskajam regulējumam ir piemērojamas Savienības tiesības, Tiesai, lemjot prejudiciālā kārtībā, ir jāsniedz visa nepieciešamā interpretācija, lai valsts tiesa varētu izvērtēt šī regulējuma saderību ar pamattiesībām, kuras it īpaši izriet no Hartas. Šajā gadījumā, ja no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka valsts tiesiskais regulējums būtu Savienības tiesību īstenošanas pasākums vai ka tajā būtu ietverti kādi piesaistes elementi šīm tiesībām, Tiesas kompetence atbildēt uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ciktāl tas ir par pamattiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību interpretāciju, nav pierādīta.

(sal. ar 56.–59. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Piemērojamie tiesību akti – Darba ņēmējs, kurš nodarbināts uz kuģa, kas kuģo ar dalībvalsts karogu – Bagarkuģis, kas savu darbību veic ārpus Savienības teritorijas – Dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem tiek izslēgta uz šāda bagarkuģa nodarbināta darba ņēmēja, kuram ir šīs dalībvalsts pilsonība, bet kurš tajā nedzīvo, dalība šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā – Nepieļaujamība

(Padomes Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta c) apakšpunkts, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 118/97 un Regulu Nr. 307/1999)

Summary

Regulas Nr. 1408/71 redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 307/1999, 13. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka dalībvalsts normatīvs akts izslēdz no dalības šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā personu, kurai ir šīs dalībvalsts pilsonība, bet kura tajā nedzīvo, un kura strādā uz bagarkuģa, kas peld ar šīs pašas dalībvalsts karogu un savu darbību veic ārpus Eiropas Savienības teritorijas.

Minētās regulas 13. panta 2. punkta c) apakšpunkta sekas ir, ka pret šajā tiesību normā minētajām personām nevar tikt izmantota piemērojamo valsts tiesību aktu klauzula, saskaņā ar kuru dalība šajos tiesību aktos paredzētajā sociālā nodrošinājuma sistēmā ir pakļauta nosacījumam par dzīvesvietu attiecīgajā dalībvalstī.

(sal. ar 35. un 37. punktu un rezolutīvo daļu)
44

Pirmkārt, viens no mērķiem, kas ir izvirzīts ar Direktīvu 2001/14 ieviestajai maksas iekasēšanas sistēmai, ir nodrošināt infrastruktūras pārvaldītāja pārvaldības neatkarību. Citiem vārdiem sakot, maksas iekasēšanas sistēma tam ir jāizmanto kā pārvaldības instruments, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis savu secinājumu 50. punktā. No šīs direktīvas preambulas 12. apsvēruma izriet, ka dalībvalstu norādītajās robežās maksas iekasēšanas un jaudas iedalīšanas sistēmām būtu jāmudina dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītāji uzlabot savas infrastruktūras izmantošanu. Šie pārvaldītāji nevar panākt šādu optimizāciju, izmantojot maksas iekasēšanas sistēmu, ja to uzdevums ir tikai aprēķināt maksas apmēru katrā konkrētā gadījumā, piemērojot iepriekš ministrijas rīkojumā noteiktu formulu. Tādējādi minētajiem pārvaldītājiem ir jābūt zināmai rīcības brīvībai, nosakot maksas apmēru.
12

H. Åkerberg Fransson2009. gada 9. jūnijā tika izdota pavēste ierasties uz tiesas sēdi Haparanda tingsrätt (Haparandas rajona tiesa) tostarp par apsūdzību par krāpšanu nodokļu jomā lielos apmēros. Viņš tika apsūdzēts par to, ka 2004. un 2005. fiskālā gada nodokļu deklarācijās viņš ir sniedzis nepatiesu informāciju, kas valsts kasei ir radījis zaudējumus no ieņēmumiem, kuri ir saistīti ar ienākuma nodokļa un pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) iekasēšanu SEK 319 143 apmērā par 2004. fiskālo gadu, no tām SEK 60 000 par PVN, un SEK 307 633 apmērā par 2005. fiskālo gadu, no tām SEK 87 550 arī par PVN. H. Åkerberg Fransson turklāt tika izvirzītas apsūdzības par darba devēja sociālo iemaksu nedeklarēšanu laikposmā no 2004. gada oktobra līdz 2005. gada oktobrim, kas sociālā nodrošinājuma iestādēm radīja zaudējumus no nodokļu ieņēmumiem attiecīgi par SEK 35 690 un SEK 35 862. Saskaņā ar apsūdzības rakstu pārkāpumus bija jākvalificē par smagiem noziegumiem, pirmkārt, lielo attiecīgo summu dēļ un, otrkārt, tādēļ, ka pārkāpumi tika izdarīti saistībā ar sistemātiskām kriminālām darbībām lielos apmēros.
49

Šajā ziņā nevar atbalstīt Francijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punkts nav piemērojams, ņemot vērā, ka pastāv neatkarīgs infrastruktūras pārvaldītājs – RFF, kurš atbild par būtiskajām individuālo sliežu ceļu sadales un piešķiršanas funkcijām. Pretēji tam, ko norāda minētā dalībvalsts, Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punktā paredzētā neatkarība, kas ir jāpierāda dzelzceļu infrastruktūras pārvaldītājam, ir jāpārbauda pat tad, ja šis pārvaldītājs ir neatkarīgs no dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem, ja būtiskās funkcijas joprojām ir uzticētas dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumam. Tādējādi un kā to norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 41. punktā, DCF joprojām ir piemērojamas Direktīvas 91/440 6. panta 3. punktā un Direktīvas 2001/14 14. panta 2. punktā norādītās prasības, kas viena no otras nav atdalāmas. Pretējā gadījumā dalībvalstis varētu izvairīties no minēto direktīvu noteikumiem, ieviešot infrastruktūras pārvaldītāju, kurš, lai arī būtu neatkarīgs, būtiskās funkcijas deleģētu dzelzceļa uzņēmumam, kas būtu pretrunā mērķim, kurš ir atgādināts Direktīvas 2001/14 preambulas 11. apsvērumā, proti, dot visiem dzelzceļa uzņēmumiem vienlīdzīgas un nediskriminējošas piekļuves iespējas dzelzceļa infrastruktūrai.
1.

ekonomiskās vienības, kuras atrodas finanšu inspekcijas uzraudzībā un kuras veic darbību, kas ir atbrīvota no nodokļa, jo apgrozījums no šīm darbībām ir atbrīvots no nodokļa saskaņā ar 3. nodaļas 9. vai 10. pantu, un
45

No pašvaldības 2007. gada 22. maija vēstules izrietot, ka tā un Hurks vairāk nekā gadu bija noturējušas sarunas par sadarbības lēmuma saturu. Sarunas attiecās, pirmkārt, uz jautājumu par to, vai pašvaldībai būtu no Hurks jāatpērk daļa pabeigto objektu, tostarp SPILcentrum, lai izvairītos no tā, ka Hurks vienai pašai būtu jāuzņemas visa projekta finansiālais risks, un, otrkārt, uz publisko telpu, tādu kā esplanāde un parks, izbūves finansiālā sloga sadalījumu.
141

Savukārt nav strīda par to, ka pagaidu shēma tika ieviesta, lai ekonomiskās un finanšu krīzes kontekstā uzņēmumiem atvieglotu piekļuvi finansējumam. Tomēr šajā pagaidu shēmā paredzētajiem atbalstiem ir vispārējs uzdevums – atbalstīt ieguldījumus, un tātad tie nav konkrēti paredzēti, lai ļautu iegādāties lauksaimniecības zemi. Turklāt apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā pagaidu shēmas 7. punktā bija paredzēts, ka to nepiemēro pēc 2010. gada 31. decembra. Līdz ar to Padomes lēmumu atļaut valsts atbalsta shēmu, kas īpaši ir paredzēta, lai ierobežotu nabadzību lauku reģionos, nodrošinot Polijas lauku saimniecību platību palielināšanos ilgākā laika posmā, nevar uzskatīt par tādu, kas acīmredzami pārsniegtu nepieciešamo apstrīdētajā lēmumā izvirzīto mērķu sasniegšanai.
61

Tā no lauksaimniecības pamatnostādņu 196. punkta teksta, to lasot kopā ar šo pamatnostādņu 29. punktu, izriet, ka Komisija ir paredzējusi īstenot savu rīcības brīvību, konkrētos gadījumos izmantojot šos nosacījumus kā saderības kritērijus, nevis kā atbrīvojumu no paziņošanas pienākuma. Līdz ar to minēto nosacījumu piemērošanas joma, piemērojot pamatnostādnes pastāvošajām atbalstu shēmām, atšķiras no tās, kura tām ir piešķirta Regulas Nr. 1857/2006 4. panta 1. punktā.
9

2003. gada 28. oktobra Dekrētlikumā Nr. 270/2003 (2003. gada 28. oktobraDiário da República I, A sērija, Nr. 250) ir definēti nosacījumi, ar kuriem tiek sniegti dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumi un pārvaldīta dzelzceļa infrastruktūra. Šis dekrētlikums it īpaši reglamentē infrastruktūras pārvaldītāja rēķinu līdzsvaru atbilstoši tā 63. panta noteikumiem, kurā ir paredzēts: “1. Infrastruktūras pārvaldītāja rēķinos ir jānodrošina līdzsvars starp: a) ieņēmumiem, kas gūti, iekasējot maksu par infrastruktūras izmantošanu, citiem ieņēmumiem no saimnieciskās darbības, kā arī valsts finansējumu, kas vajadzības gadījumā maksāts iepriekš [ex ante], no vienas puses, un b) valsts infrastruktūras pārvaldības un uzturēšanas dienestu izmaksām, no otras puses. 2. Neskarot eventuālu ilgtermiņa mērķi panākt, lai lietotājs pakāpeniski nosedz infrastruktūras izmaksas visiem transporta veidiem uz godīgas un nediskriminējošas dažādu transporta veidu konkurences pamata, infrastruktūras pārvaldītājam ir jāpanāk 1. punktā minētais līdzsvars bez valsts finansējuma palīdzības, ievērojot šajā nodaļā paredzēto maksas iekasēšanas struktūru, ja dzelzceļa transports spēj konkurēt ar citiem transporta veidiem, proti, kad pastāv līdzvērtīgs vides izmaksu internalizācijas līmenis citos transporta veidos. 3. Lai sasniegtu 1. punktā minēto līdzsvaru un novērtētu iespējamo vajadzību, ka valstij vajadzēs maksāt kompensācijas valsts infrastruktūras pārvaldības dienestam, ir jāpieņem aprēķinu metode, kas pārskatāmi parādītu, ka tiek ņemtas vērā tikai tās izmaksas, ko ir radījis infrastruktūras apsaimniekošanas, uzturēšanas, saglabāšanas un nodrošināšanas darbs. [..] 7. Šā panta 1. punkta b) apakšpunktā finanšu un ārkārtas izmaksas neuzskata par infrastruktūras pārvaldības valsts dienesta izmaksām. 8. Ārkārtas izmaksas, kas rodas dabas katastrofu rezultātā, jākompensē valstij.”
15

Tomēr, kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Royal Bank of Scotland 19. punkta, Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā, kas sākas ar vārdiem “[dalībvalstis] tomēr”, ir noteikta atkāpe no šī minētā 17. panta 5. punkta pirmajā un otrajā daļā paredzētā noteikuma, ar kuru dalībvalstīm ļauts paredzēt kādu no citām metodēm tiesību uz nodokļa atskaitīšanu noteikšanai, kas uzskaitītas šīs tiesību normas trešajā daļā, proti – atsevišķas daļas noteikšanu katrai uzņēmuma darbības nozarei vai nodokļa atskaitīšanu atkarībā no visu vai daļas no preču un pakalpojumu piesaistes kādai precīzai darbībai, vai noteiktos gadījumos pat paredzot izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu.