ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Regulas Nr. 2027/97 par gaisa pārvadātāju atbildību, veicot pasažieru un viņu bagāžas gaisa pārvadājumus, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 889/2002, 2. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkts un Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas noslēgta Monreālā 1999. gada 28. maijā un Eiropas Savienības vārdā ratificēta ar Lēmumu 2001/539, 1. panta 1. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tiem ir pretrunā, ja atlīdzinājuma prasība – ko cēlusi persona, kas, atrazdamās gaisakuģī, kura izlidošanas un nosēšanās vieta atrodas vienuviet vienā un tajā pašā dalībvalstī un kurā tā bez atlīdzības tika pārvadāta, lai lidojumā no augšas aplūkotu kādu nekustamo īpašumu, par kuru ir iecerēts noslēgt darījumu ar šā gaisakuģa pilotu, minētā gaisakuģa nogāšanās dēļ guva miesas bojājumus – tiek izvērtēta saskaņā ar šīs konvencijas 17. pantu.

Regulas Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II), 18. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas ļauj gaisakuģa nogāšanās dēļ cietušajai personai celt tiešu prasību pret personas, no kuras pienākas atlīdzinājums, apdrošinātāju, ja šī prasība – neatkarīgi no tā, kas paredzēts tiesību aktos, kurus apdrošināšanas līguma līdzēji izvēlējušies atzīt par piemērojamiem šim līgumam – ir paredzēta tiesību aktos, kas piemērojami ārpuslīgumiskajām saistībām.

Proti, minētais 18. pants nav kolīziju norma, kurā noteikts, kādas materiālās tiesības ir piemērojamas, lai noteiktu, kādas saistības apdrošinātājam vai apdrošinātajai personai ir saskaņā ar apdrošināšanas līgumu. Šajā pantā vienīgi tiek ļauts iesniegt tiešu prasību gadījumā, kad kādos no tajā uzskaitītajiem tiesību aktiem šāda iespēja ir pieļauta. Cietušās personas tiesības celt prasību tieši pret personas, no kuras pienākas atlīdzinājums, apdrošinātāju neskar attiecīgā apdrošināšanas līguma līdzēju līgumiskās saistības. Gluži tāpat arī izvēle, ko šie līdzēji izdara jautājumā par šim līgumam piemērojamajiem tiesību aktiem, neskar šīs cietušās personas tiesības celt tiešu prasību atbilstoši tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskajām saistībām. Līdz ar to, lai konstatētu, vai cietusī persona var celt prasību tieši pret apdrošinātāju, valsts tiesai ir jānoskaidro, vai šādas prasības iesniegšana ir pieļauta vai nu tiesību aktos, kas saskaņā ar Regulas Nr. 864/2007 4. pantu piemērojami ārpuslīgumiskajām saistībām, vai tiesību aktos, kas piemērojami pušu noslēgtajam apdrošināšanas līgumam.

(sal. ar 40.–43. un 45. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) antidempinga sistēma atsevišķos gadījumos varētu būt izņēmums no vispārējā principa, ka Savienības tiesa nepārbauda Savienības iestāžu tiesību aktu tiesiskumu attiecībā uz to atbilstību PTO nolīgumu normām. Tomēr, lai konkrētā gadījumā tiktu pieļauts šāds izņēmums, vēl juridiski pienācīgi ir jāpierāda, ka likumdevējs ir izrādījis vēlmi Savienības tiesībās ieviest konkrētu pienākumu, kam piekrists PTO līgumu ietvaros.

Šādā nolūkā nepietiek ar to, ka attiecīgā Savienības tiesību akta preambulā tiek vispārīgi norādīts, ka šis strīdīgais tiesību akts ir pieņemts, ņemot vērā Savienības starptautiskās saistības. Turpretī ir nepieciešams, lai no konkrētās strīdīgā tiesību akta normas būtu secināms, ka ar to ir nodoms īstenot kādu noteiktu no PTO līgumiem izrietošu saistību.

Taču, ciktāl Nolīgumā par Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VI panta īstenošanu (1994. gada Antidempinga nolīgums) nav konkrētu normu par PTO dalībvalstīm, kurās nav tirgus ekonomikas, nevar tikt noteikta atbilsme starp Regulas Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis, kas nesenāk grozīta ar Regulu Nr. 2117/2005, 2. panta 7. punktā esošajām normām, kas attiecas uz importu no PTO dalībvalstīm, kurās nav tirgus ekonomikas, no vienas puses, un Antidempinga nolīguma 2. pantā definētajām normām, no otras puses. No tā izriet, ka šo regulas normu nebūtu jāuzskata par pasākumu, kas vērsts uz to, lai Savienības tiesību sistēmā nodrošinātu konkrētu pienākumu, kam piekrists PTO ietvaros, izpildi.

Turklāt Regulas Nr. 384/96 preambulas 5. apsvērumā esošā vārdkopa, ka ir “pēc iespējas” jāievieš Antidempinga nolīguma normas Savienības tiesībās, ir jāsaprot tādējādi, ka, pat ja Savienības likumdevējs, pieņemot šo regulu, bija iecerējis ņemt vērā Antidempinga nolīguma normas, tas tomēr nav paudis vēlmi transponēt katru no šīm normām šajā regulā.

(sal. ar 44.–46., 50. un 52. punktu)
Lieta C‑334/14

État belge

pret

Nathalie De Fruytier

(Cour d’appel de Mons lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sestā PVN direktīva — Noteiktu darbību sabiedrības interesēs atbrīvojumi no nodokļa — 13. panta A daļas 1. punkta b) un c) apakšpunkts — Slimnīcas un medicīniskā aprūpe — Cieši saistītas darbības — Cilvēka orgānu un paraugu pārvadāšana medicīnisko analīžu vai medicīniskas vai terapeitiskas aprūpes veikšanai — Darbība pašnodarbinātas personas statusā — Slimnīcas un medicīniskās aprūpes un diagnostikas centri — Līdzīgas iestādes”

Kopsavilkums – Tiesas (astotā palāta) 2015. gada 2. jūlija spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa – Medicīniskās vai paramedicīniskās profesijās veiktas medicīniskās aprūpes pakalpojumu atbrīvošana no nodokļa – Medicīniskām analīzēm, medicīniskai aprūpei vai terapijai paredzētu cilvēka orgānu vai paraugu pārvadājumi, ko klīnikām un laboratorijām veic pašnodarbināta trešā persona – Izslēgšana – Ar medicīniska rakstura pakalpojumiem cieši saistīti darījumi – Līdzīga iestāde – Izslēgšana

(Padomes Direktīvas 77/388 13. panta A daļas 1. punkta b) un c) apakšpunkts)

Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 13. panta A daļas 1. punkta b) un c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nav piemērojami medicīniskām analīzēm, medicīniskai aprūpei vai terapijai paredzētu cilvēka paraugu un orgānu pārvadājumiem, ko klīnikām un laboratorijām veic trešā persona, kas ir pašnodarbināta persona, kuras pakalpojumu apmaksu veic no sociālā nodrošinājuma līdzekļiem. It īpaši šādai darbībai nevar piemērot atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa kā ar medicīniska rakstura pakalpojumiem cieši saistītai darbībai, kā tas paredzēts minētā 13. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunktā, jo šo trešo personu, kas ir pašnodarbināta persona, nevar kvalificēt nedz kā “publisko tiesību subjektu”, nedz kā “slimnīcu”, “medicīniskās aprūpes centru” vai “diagnostikas centru”, vai jebkuru citu “pienācīgā kārtā atzītu līdzīgu iestādi”, kas darbojas sociālos apstākļos, kuri līdzinās apstākļiem, ko piemēro publisko tiesību subjektiem.

Proti, pirmkārt šāda darbība nav acīmredzami “medicīniskā aprūpe” vai “medicīniskās aprūpes sniegšana” Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta b) un c) apakšpunkta izpratnē, jo tā nav tāds medicīnisks pakalpojums, kuram nepastarpināti ir faktisks mērķis diagnosticēt, ārstēt vai izārstēt slimības vai veselības traucējumus vai kura galamērķis ir veselības aizsardzība, uzturēšana vai atjaunošana.

Otrkārt, pārvadātājs, kas ir pašnodarbināta persona īpaši atšķirībā no laboratorijas, kura ir privāttiesību subjekts, kas veic medicīniskās diagnostikas analīzes ar terapeitisku mērķi, – nav individuāli noteikta apvienība, kas veic tādu pašu īpašu uzdevumu kā slimnīcas vai medicīniskās aprūpes vai diagnostikas centri.

(sal. ar 23., 25., 36. un 39. punktu un rezolutīvo daļu)
Faktiski, ja dalībvalstīm ir jāpārbauda nodokļu maksātāju deklarācijas, to pārskati un citi attiecīgie dokumenti, kā arī jāaprēķina un jāiekasē maksājamais nodoklis, saskaņā ar šīs direktīvas 213. panta 1. punktu ieinteresētajai personai, pirmkārt, jāpaziņo par tās darbības kā nodokļa maksātāja uzsākšanu, izmaiņām un izbeigšanu. Turklāt dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība, veicot pasākumus, lai nodrošinātu nodokļa maksātāju reģistrāciju par pievienotās vērtības nodokļa maksātājiem. Otrkārt, dalībvalstīm ir jānodrošina nodokļa maksātājiem noteikto pienākumu ievērošana, un šajā ziņā tām ir zināma rīcības brīvība, tostarp attiecībā uz to, kā ir izmantojami to rīcībā esošie līdzekļi.

Tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi pieļauj, ka valsts nodokļu administrācija nolemj, ka veterinārajiem pakalpojumiem tiek piemērots pievienotās vērtības nodoklis pēc darījuma svītrošanas no to darījumu saraksta, kuri ir atbrīvoti no pievienotās vērtības nodokļa, ja šis lēmums ir pamatots ar skaidrām normām un ja šīs administrācijas prakse nav bijusi tāda, kas saprātīgam un uzmanīgam uzņēmējam varētu radīt paļāvību, ka šis nodoklis šiem pakalpojumiem netiks piemērots, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Faktiski, pirmkārt, tas vien, ka nodokļu administrācija konkrētu darījumu noilguma termiņā pārkvalificē par saimniecisku darbību, kam ir piemērojams pievienotās vērtības nodoklis, nepastāvot citiem apstākļiem, nevar apdraudēt tiesiskās noteiktības principu.

Otrkārt, runājot par tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, ar to, ka valsts nodokļu iestādes veterinārajiem pakalpojumiem sistemātiski neuzlika pievienotās vērtības nodokli pēc atsauces uz veterināro aprūpi svītrošanas no to darījumu saraksta, kas ir atbrīvoti no pievienotās vērtības nodokļa, a priori, izņemot īpašus apstākļus, nevar pietikt, lai saprātīgam un uzmanīgam uzņēmējam radītu saprātīgu paļāvību, ka šis nodoklis šiem pakalpojumiem netiks piemērots, lai gan minētais nodoklis ir vispārpiemērojams un veterinārie pakalpojumi tika svītroti no to darījumu saraksta, kuri ir atbrīvoti no nodokļa.

(sal. ar 41., 46. un 48. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
—

otrkārt, runājot par attiecīgo privāto pensiju fondu nolūku, šo nolīgumu mērķis ir piesaistīt attiecīgās personas ierobežotam tirgus dalībnieku lokam, to darot pretēji piemērojamajām tiesību normām un līdz ar to kaitējot pārējām sabiedrībām, kas darbojas attiecīgajā ekonomikas nozarē. Tātad to mērķis ir stiprināt katra šī privātā pensiju fonda pozīciju attiecīgajā tirgū salīdzinājumā ar konkurentu fondiem, kas nav attiecīgo vienošanos dalībnieki, tādējādi īstenojot mērķi, kas acīmredzami ir pretējs pareizai normālas konkurences funkcionēšanai;
Valsts atbalsta jomā no LESD 107. panta 1. punkta izrietošā selektivitātes prasība ir skaidri jānošķir no ekonomiskās priekšrocības konstatēšanas, jo pēc tam, kad Komisija ir konstatējusi priekšrocības esamību plašā nozīmē, kas tieši vai netieši izriet no attiecīgā pasākuma, tai vēl ir jāpierāda, ka šī priekšrocība konkrēti attiecas uz vienu vai vairākiem uzņēmumiem. Lai to izdarītu, tai it īpaši ir jāpierāda, ka ar attiecīgo pasākumu tiek ieviesta to uzņēmumu diferenciācija, kuri attiecībā uz sasniedzamo mērķi ir salīdzināmā situācijā. Līdz ar to ir jābūt tā, ka priekšrocība tiek piešķirta selektīvi un ka tās dēļ daži uzņēmumi var nonākt labvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar citiem.

Tomēr selektivitātes prasība atšķiras atkarībā no tā, vai attiecīgais pasākums ir paredzēts kā vispārīga atbalsta shēma vai kā individuāls atbalsts. Pēdējā minētajā gadījumā ekonomiskās priekšrocības noteikšana principā ļauj prezumēt, ka tai ir selektīvs raksturs. Savukārt, izvērtējot vispārīgo atbalsta shēmu, ir jāidentificē, vai attiecīgais pasākums – neraugoties uz konstatējumu, ka tas sniedz vispārīgu priekšrocību, – ir labvēlīgs tikai noteikta veida uzņēmumiem vai darbības nozarēm.

(sal. ar 59. un 60. punktu)
Lai noteiktu naudas soda apmēru par konkurences noteikumu pārkāpumu, Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 13. punktā paredzētais pārdošanas apjoma vērtības jēdziens ietver pārdošanu, kas tikusi veikta Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), tirgū, uz kuru attiecas pārkāpums, un nav jānosaka, vai šo pārdošanu faktiski ir ietekmējis šis pārkāpums, jo apgrozījuma daļa, ko veido pārkāpumā iesaistīto preču pārdošana pati par sevi ir labākais rādītājs, kas atspoguļo šī pārkāpuma ekonomisko nozīmi. Lai arī minētais jēdziens nevar tikt piemērots tādējādi, lai tas ietvertu attiecīgā uzņēmuma pārdošanas apjomu, kas neietilpst pārmestās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomā, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta mērķim būtu pretrunā tas, ka vertikāli integrēti aizliegtās vienošanās dalībnieki tikai tādēļ, ka viņi produktus, kas ir pārkāpuma priekšmets, iestrādājuši gala produktos ārpus EEZ, varētu izslēgt no naudas soda aprēķina to daļu no viņu veiktās minēto gala produktu pārdošanas EEZ, kas varētu atbilst produktu, kas ir pārkāpuma priekšmets, vērtībai.

Vertikāli integrēti uzņēmumi var arī gūt labumu no vienošanās par cenu horizontālu noteikšanu, kas noslēgta, pārkāpjot LESD 101. pantu, ne tikai no pārdošanas neatkarīgām trešajām personām, kas tiek īstenota tā produkta tirgū, kurš ir šī pārkāpuma priekšmets, bet arī no šādas vienošanās lejupējā pārstrādāto preču tirgū, kuru sastāvā ir pārkāpumā iesaistītie produkti, un tas ir iespējams divējādi. Vai nu šie uzņēmumi izejmateriālu cenu pieaugumu, kas izriet no pārkāpuma, novirza uz pārstrādāto preču cenu, vai arī tie to nenovirza, kas tādējādi rada tiem izmaksu priekšrocību salīdzinājumā ar konkurentiem, kuri šos pašus izejmateriālus iepērk pārkāpuma skarto preču tirgū. Izslēdzot šādu pārdošanu, tiktu mākslīgi samazināts konkrētā uzņēmuma izdarītā pārkāpuma ekonomiskais nozīmīgums, jo tas vien, ka netiktu ņemts vērā aizliegtās vienošanās EEZ reāli ietekmētais pārdošanas apjoms, izraisītu, ka galu galā naudas sods tiktu uzlikts bez reālas saiknes ar attiecīgās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomu teritorijā.

Iekšējās pārdošanas, ko ārpus EEZ veicis vertikāli integrēts uzņēmums, ņemšana vērā, aprēķinot naudas sodu, nepārsniedz Komisijas teritoriālo kompetenci. Komisija ir kompetenta piemērot LESD 101. punktu attiecībā uz pasaules mēroga aizliegto vienošanos, ja tās dalībnieki īstenojuši šo aizliegto vienošanos EEZ, veicot šajā teritorijā pārkāpumā iesaistīto produktu tiešu pārdošanu neatkarīgiem trešajiem uzņēmumiem. Ja tas tā ir, pārdošanas apjomam, kas ņemts vērā, aprēķinot naudas sodu, ir jāatspoguļo pārkāpuma ekonomiskā ietekme un tajā iesaistīta uzņēmuma attiecīgā nozīme pārkāpumā.

(sal. ar 51., 55., 56., 62. un 70.–74. punktu)
Pazeminātās akcīzes nodokļa likmes piemērošanai alum nolūkā Direktīvas 92/83 par to, kā saskaņojams akcīzes nodoklis spirtam un alkoholiskajiem dzērieniem, 4. panta 2. punktā paredzētais nosacījums, atbilstoši kuram alus darītava nedrīkst ražot ar darbības licenci, nav izpildīts, ja attiecīgā alus darītava ražo alu saskaņā ar līgumu, atbilstoši kuram tai ir atļauts izmantot trešās personas preču zīmes un ražošanas procesu.

Direktīvas 92/83 mērķis ir novērst to, ka šāds akcīzes nodokļa samazinājums par alu varētu tikt piešķirts alus darītavām, kuru izmērs un ražošanas apjoms varētu izraisīt traucējumus iekšējā tirgū.

Līdz ar to Direktīvas 92/83 4. panta 2. punktā ir noteikts, ka mazajām alus darītavām, kuru saražotais alus apjoms gadā ir mazāks nekā 200000 hektolitri, patiešām ir jābūt neatkarīgām no citām alus darītavām gan to juridiskās un saimnieciskās struktūras ziņā, gan to ražošanas struktūras ziņā, jo tās izmanto telpas, kuras atrodas atsevišķi no citu alus darītavu telpām, un tām nav darbības licences.

Ražošanas ar darbības licenci neesamība tādējādi ir viens no nosacījumiem, kuru mērķis ir garantēt, ka attiecīgā mazā alus darītava patiešām ir neatkarīga no jebkuras citas alus darītavas. Tātad ražošanas “[ar] darbības licenc[i]” jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst alus ražošana, saņemot jebkāda veida atļauju, no kuras izriet, ka minētā alus darītava nav pilnībā neatkarīga no trešās personas, kura tai ir devusi šādu atļauju. Tas tā ir saistībā ar atļauju izmantot patentu, preču zīmi vai ražošanas procesu, kas pieder trešajai personai.

(sal. ar 21.–23. un 25. punktu un rezolutīvo daļu)
Sajaukšanas iespējas Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē visaptverošs vērtējums attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību ir jāpamato ar to radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirtspējīgos un dominējošos elementus.

Divu preču zīmju līdzības vērtējumā nevar aprobežoties tikai ar kāda viena kombinētas preču zīmes elementa ņemšanu vērā un tā salīdzinājumu ar citu preču zīmi. Gluži pretēji, salīdzinājums ir jāveic, pārbaudot attiecīgās preču zīmes un apskatot katru no tām kopumā, kas neizslēdz, ka noteiktos apstākļos konkrētās sabiedrības daļas atmiņā radīto kopējo iespaidu galvenokārt nosaka viena vai vairākas šo preču zīmju sastāvdaļas.

No judikatūras izriet, ka noteiktos apstākļos līdzības novērtējums var tikt veikts, pamatojoties uz kombinētas preču zīmes dominējošo elementu. Tomēr šī judikatūra attiecas tikai uz ārkārtas situācijām un tikai tad, ja visas pārējās preču zīmes sastāvdaļas tās kopējā radītajā iespaidā ir nenozīmīgas, un līdzības novērtējums var tikt veikts, vienīgi pamatojoties uz dominējošo elementu.

(sal. ar 31., 32. un 38. punktu)
Direktīva 2008/115 par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, tostarp tās 6. panta 1. punkts un 8. panta 1. punkts, tos lasot kopā ar 4. panta 2. un 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka trešās valsts valstspiederīgā nelikumīgas uzturēšanās šīs valsts teritorijā gadījumā atkarībā no apstākļiem piemēro vai nu naudas sodu, vai izraidīšanu, šiem pasākumiem esot savstarpēji izslēdzošiem.

Šajā ziņā Direktīvas 2008/115 mērķis, kā tas izriet no tās preambulas 2. un 4. apsvēruma, ir ieviest efektīvu izraidīšanas un atgriešanas politiku. Saskaņā ar tās 1. pantu ar šo direktīvu ir noteikti kopēji standarti un procedūras, kas dalībvalstīs ir jāpiemēro attiecībā uz nelikumīgi uzturošos trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu.

Turklāt minētās direktīvas 6. panta 1. punktā vispirms ir paredzēts principiāls dalībvalstu pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā. Turklāt tiklīdz ir pieņemts atgriešanas lēmums attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, tomēr šī persona nav izpildījusi savu atgriešanās pienākumu neatkarīgi no tā, vai tas būtu termiņā, kas noteikts, lai atgrieztos brīvprātīgi, vai tad, ja šajā ziņā nav noteikts termiņš, Direktīvas 2008/115 8. panta 1. punktā dalībvalstīm ir uzlikts pienākums – ar mērķi nodrošināt atgriešanas procedūru efektivitāti – veikt visus pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai īstenotu ieinteresētās personas izraidīšanu, proti, saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 5. punktu – fizisku ieinteresētās personas izvešanu no minētās dalībvalsts.

No tā izriet, ka šāds valsts tiesiskais regulējums neatbilst skaidrajām prasībām, kādas ir noteiktas Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punktā un 8. panta 1. punktā. Dalībvalstu iespēja saskaņā ar Direktīvas 2008/115 4. panta 2. un 3. punktu izdarīt atkāpes no šajā direktīvajām paredzētajiem standartiem un procedūrām nevar atspēkot šo secinājumu.

(sal. ar 30., 31., 33., 35., 36. un 41. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑114/14

Eiropas Komisija

pret

Zviedrijas Karalisti

“Valsts pienākumu neizpilde — Pievienotās vērtības nodoklis — Sestā direktīva 77/388/EEK — Direktīva 2006/112/EK — 132. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 135. panta 1. punkta h) apakšpunkts — Atbrīvojumi no nodokļa — Valsts pasta dienesti — Pastmarkas — Direktīva 97/67/EK”

Kopsavilkums – Tiesas (virspalāta) 2015. gada 21. aprīļa spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Atbrīvojumi no nodokļa – Konkrētām darbībām sabiedrības interesēs piemērojamie atbrīvojumi no nodokļa – Pakalpojumi, ko sniedz valsts pasta dienesti, kā arī ar tiem saistītu preču piegāde – Pasta pakalpojumiem derīgu pastmarku piegāde – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko minētie pakalpojumi un preču piegāde netiek atbrīvota no pievienotās vērtības nodokļa – Nepieļaujamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/67 3. panta 1. un 4. punkts; Padomes Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 135. panta 1. punkta h) apakšpunkts)

Dalībvalsts, kas neatbrīvo no pievienotās vērtības nodokļa pakalpojumus, ko sniedz valsts pasta dienesti, izņemot pasažieru pārvadājumus un telekomunikāciju pakalpojumus, kā arī ar tiem saistītu preču piegādi, kā arī tādu pastmarku piegādi par nominālvērtību, kas derīgas pasta pakalpojumiem valsts teritorijā, nav izpildījusi Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 132. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 135. panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētos pienākumus.

Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka šajā dalībvalstī vairs nepastāv valsts pasta dienesti Direktīvas 2006/112 izpratnē un ka tās teritorijā ar pievienotās vērtības nodokli tiek aplikti pakalpojumi, ko sniedz visi pasta dienesti, kā arī ar tiem saistītu preču piegāde. Faktiski Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētais jēdziens “valsts pasta dienesti” attiecas uz uzņēmumiem, vai tie būtu valsts vai privāti, kas uzņemas pilnībā vai daļēji nodrošināt “vispārēju pasta pakalpojumu” Direktīvas 97/67 izpratnē sniegšanu dalībvalstī. Tādējādi, ja privāts uzņēmums pilnībā vai daļēji sniedz “vispārējus pasta pakalpojumus”, tas ir uzskatāms par “valsts pasta dienestu” šīs tiesību normas izpratnē.

(sal. ar 27., 28. un 31. punktu un rezolutīvo daļu)