ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Saskaņā ar LESD 216. panta 2. punktu Savienības noslēgtie starptautiskie nolīgumi ir saistoši tās iestādēm un līdz ar to tiem ir augstāks spēks par to izdotajiem aktiem. No tā izriet, ka Savienības tiesību akta spēkā esamību var ietekmēt tā nesaderība ar šādām starptautisko tiesību normām. Tomēr Savienības tiesa var pārbaudīt apgalvoto Savienības tiesību akta nesaderīgumu ar starptautiska nolīguma, kura puse ir Savienība, normām tikai tad, ja, pirmkārt, šī nolīguma raksturs un sistēma nav tam pretrunā un, otrkārt, ja šīs normas no to satura viedokļa ir beznosacījuma un pietiekami precīzas.

Attiecībā uz Orhūsas konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem – ne atsauce minētās konvencijas 4. panta 4. punkta pirmās daļas c) apakšpunktā uz izmeklēšanu krimināllietā vai disciplinārlietā, ne šīs konvencijas 4. panta 4. punkta otrajā daļā paredzētais pienākums sašaurināti interpretēt pirmajā no minētajām normām norādītos piekļuves atteikuma iemeslus nevar tikt uzskatīti par norādi uz konkrētu Savienības likumdevēja pienākumu. A fortiori no šīm tiesību normām nevar tikt izsecināts aizliegums izprast jēdzienu “izmeklēšana” tādā nozīmē, kurā ņemtas vērā Savienības īpatnības, tostarp Komisijas pienākums izmeklēt dalībvalstu pienākumu iespējamo neizpildi, kas varētu kaitēt pareizai Līgumu un saskaņā ar tiem pieņemto Savienības tiesību normu piemērošanai. Līdz ar to prasītājs nevar atsaukties uz Orhūsas konvencijas 4. panta 1. un 4. punktu, lai vērtētu Regulas Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma tiesiskumu.

Protams, gadījumā, kad Savienība ir vēlējusies izpildīt īpašu pienākumu, ko tā uzņēmusies saskaņā ar nolīgumiem, kas noslēgti Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) ietvaros, vai kad Savienības tiesību aktā skaidri ir veikta atsauce uz konkrētām šo nolīgumu normām, Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārbauda attiecīgā Savienības tiesību akta tiesiskums saistībā ar PTO noteikumiem. Tomēr Regulā Nr. 1049/2001, it īpaši tās 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā, nav veikta nekāda tieša atsauce uz Orhūsas konvenciju un ar to arī netiek izpildīts kāds no tās izrietošs pienākums. Līdz ar to jebkurā gadījumā nav piemērojams princips par Savienības tiesību aktu tiesiskuma kontroli attiecībā uz PTO noteikumiem.

(sal. ar 33.–37., 42. un 43. punktu)
Trīsdimensiju preču zīmes, ko veido pašas preces forma, atšķirtspējas Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē vērtējuma kritēriji nav atšķirīgi no tiem, kurus piemēro citām preču zīmju kategorijām. Tomēr, piemērojot šos kritērijus, vidusmēra patērētāja uztvere attiecībā uz trīsdimensiju preču zīmi, ko veido pašas preces izskats, ne vienmēr ir tāda pati, kāda tā ir attiecībā uz vārdisku vai grafisku preču zīmi, ko veido apzīmējums, kas nav atkarīgs no ar to aptverto preču veidola. Proti, vidusmēra patērētāji nav pieraduši prezumēt preču izcelsmi, balstoties uz preču vai to iepakojuma formu bez jebkādiem grafiskiem vai teksta elementiem, un šādas trīsdimensiju preču zīmes atšķirtspēja varētu būt grūtāk nosakāma nekā vārdiskas vai grafiskas preču zīmes atšķirtspēja.

Šajos apstākļos jo vairāk forma, attiecībā uz kuru ir iesniegts pieteikums to reģistrēt kā preču zīmi, līdzinās formai, kādā, visdrīzāk, būs konkrētā prece, jo lielāka ir iespējamība, ka minētajai formai nav atšķirtspējas. Atšķirtspēja minētās normas izpratnē ir tikai preču zīmei, kas būtiski atšķiras no nozarē pastāvoša standarta un ieražām un kura tādēļ var pildīt būtisko izcelsmes norādes funkciju.

No tā izriet, ka, ja trīsdimensiju preču zīmi veido preces, attiecībā uz kuru ir iesniegts reģistrācijas pieteikums, forma, tas vien, ka šī forma ir tikai viens no šāda veida preču parasti sastopamo formu “variantiem”, nav pietiekami, lai konstatētu, ka minētajai preču zīmei nav atšķirtspējas Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Vienmēr ir jāpārbauda, vai šāda preču zīme ļauj šīs preces vidusmēra patērētājam, kas ir samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs, neveicot analīzi un īpaši uz to nevēršot uzmanību, atšķirt attiecīgo preci no citu uzņēmumu precēm.

(sal. ar 90.–92. punktu)
Direktīvas 2006/123 par pakalpojumiem iekšējā tirgū 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā ir noteikts, ka sabiedrībām, kas ir kvalitātes sertifikācijas organizācijas, ir jābūt juridiskai adresei valsts teritorijā.

Proti, šis pants aizliedz dalībvalstīm noteikt, ka piekļuve pakalpojumu darbībai vai tās veikšana attiecīgās dalībvalsts teritorijā ir atkarīga no kāda no tās 1.–8. punktā norādīta faktora, liekot tām tādējādi prioritāri un sistemātiski atcelt šādas prasības. Šādas prasības nevar tikt pamatotas. Tā, pirmkārt, no šī panta nosaukuma izriet, ka tā 1.–8. punktā uzskaitītās prasības ir “neatļautas”. Turklāt nekas šī panta redakcijā nenorāda uz to, ka dalībvalstīm ir tiesības pamatot šādu prasību atstāšanu savos valsts tiesiskajos regulējumos. Otrkārt, kas attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, Direktīvas 2006/123 vispārējā sistēma balstās uz skaidru nošķīrumu starp aizliegtām prasībām un izvērtējamām prasībām. Kamēr pirmās ir izteiktas šīs direktīvas 14. pantā, par otrām runā tās 15. pantā paredzētās normas.

Turklāt Direktīvas 2006/123 3. panta 3. punkta tāda interpretācija, ka dalībvalstīm būtu ļauts ar primārām tiesībām pamatot šīs direktīvas 14. pantā aizliegtu darbību, liegtu šai normai lietderīgu iedarbību, galu galā neatzīstot tajā ietverto paredzēto saskaņošanu. Kā arī Direktīvas 2006/123 3. panta 3. punkts neliedz interpretēt tās 14. pantu tādējādi, ka neatļautās darbības, kas uzskaitītas šajā pēdējā minētajā normā, nevar tikt pamatotas. Proti, šāda aizlieguma bez pamatošanas iespējām mērķis ir nodrošināt atsevišķu uzņēmējdarbības brīvības ierobežojumu, kurus Savienības likumdevējs un Tiesas judikatūrā uzskata par tādiem, kas būtiski ietekmē iekšējā tirgus raitu darbību, sistemātisku un ātru atcelšanu. Šāds mērķis atbilst LESD.

Tāpēc, pat ja LESD 52. panta 1. punktā dalībvalstīm ir ļauts kāda no tajā norādītajiem iemesliem dēļ pamatot valsts pasākumus, kas ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību, tas tomēr nenozīmē, ka Savienības likumdevējs, pieņemot tādu sekundāro tiesību aktu kā Direktīva 2006/123, kas konkretizē LESD noteiktu pamatbrīvību, nevar ierobežot atsevišķas atkāpes, vēl jo vairāk, ja, kā šajā lietā, attiecīgā atvasināto tiesību norma tikai atkārto pastāvīgo judikatūru, atbilstoši kurai tāda prasība, par kādu ir pamatlieta, ir nesaderīga ar pamattiesībām, uz kurām var atsaukties tirgus dalībnieki.

(sal. ar 26., 28., 30., 31., 37. un 39.–41. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīva 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā, skatot to Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā, nepieļauj, ka ar dalībvalsts – kurā atrodas tā uzņēmuma juridiskā adrese, kurš ir norīkojis darba ņēmējus darbā citā dalībvalstī, – tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ir aizliegta no darba attiecībām izrietošo prasījumu cedēšana, var tikt radīts šķērslis tam, lai arodbiedrība, kurai ir tiesības celt prasību, celtu prasību otrās no šīm dalībvalstīm, kurā tiek veikts darbs, tiesā, lai darbā norīkoto darba ņēmēju vārdā piedzītu algas prasījumus, kas attiecas uz minimālo algu Direktīvas 96/71 izpratnē un kuri šai arodbiedrībai tikuši cedēti, jo šāda cedēšana ir saskaņā ar pēdējā minētajā dalībvalstī spēkā esošajām tiesībām.

(sal. ar 20. un 26. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
“Atsauces zāļu” jēdziens Direktīvas 2001/83 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kas grozīta ar Regulu Nr. 1394/2007, 10. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst zāles, kuru tirdzniecības atļauja ir izsniegta, pamatojoties uz šīs direktīvas 10.a pantu.

Minētajā 10.a pantā noteiktā procedūra nekādi neatvieglo drošības un labvērtības normas, kurām zālēm ir jāatbilst, bet tā mērķis ir tikai saīsināt tirdzniecības atļaujas pieteikuma sagatavošanas laikposmu, atbrīvojot pieteikuma iesniedzēju no pienākuma veikt Direktīvas 2001/83 8. panta 3. punkta i) apakšpunktā norādītos pirmsklīniskos testus un klīnisko izpēti, ciktāl, ievērojot šīs direktīvas I pielikuma II daļas 1. sadaļā norādītās prasības, var tikt pierādīts, ka šī izpēte ir veikta iepriekš un ka ar to ir pierādīts, ka attiecīgo zāļu sastāvdaļa vai sastāvdaļas atbilst minētajā 10.a pantā norādītajiem kritērijiem. Attiecīgi, šādas zāles tiek laistas tirgū tikai pēc tam, kad kompetentā iestāde ir pārbaudījusi to drošumu un labvērtību.

(sal. ar 29. un 32. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 6. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto iespēju sadalīt īpašumā esošās lietas starp aktīviem, ko izmanto, esot nodokļa maksātājs, un tiem, ko izmanto kā persona, kam nav jāmaksā nodoklis, to nevar piemērot situācijā, kad nodokļa maksātājs vienlaicīgi veic gan saimnieciskas darbības, kas ietilpst PVN piemērošanas jomā, gan ar uzņēmējdarbību nesaistītas darbības, kas tajā neietilpst.

Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 5. panta 7. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams situācijā, kad pašvaldība uzsāk pirmreizēju ēkas ekspluatāciju, kas ir uzbūvēta uz tās zemes un kuru tā 94 % apmērā izmantos savai darbībai valsts iestādes statusā un 6 % apmērā savām darbībām nodokļa maksātājas statusā, no kurām 1 % ir no nodokļa atbrīvotas darbības un saistībā ar kurām nav tiesību uz pievienotās vērtības atskaitīšanu.

Šajā tiesību normā minētais aptver ne tikai paša uzņēmuma pilnībā izgatavotas, uzbūvētas, iegūtas vai apstrādātas preces, bet arī tās preces, kuras izgatavojusi, uzbūvējusi, ieguvusi vai apstrādājusi trešā persona, izmantojot materiālus, kurus sniedzis minētais uzņēmums.

Pielīdzināšana šādas preces piegādei par samaksu, ko veic nodokļa maksātājs savas uzņēmējdarbības vajadzībām, ir iespējama tikai tad, ja pirmā minētā nodokļa maksātāja veikta iegāde no otra nodokļa maksātāja nebūtu pamats pirmā minētā nodokļa maksātāja tiesībām pilnībā atskaitīt pievienotās vērtības nodokli.

Viss priekšnodoklis, ko pašvaldība samaksājusi, iepriekš iegādājoties preces, lai tās izlietotu vēlāk, rada tiesības uz šī nodokļa atskaitījumu saskaņā ar Sestās direktīvas 17. panta 2. punktu.

Šī iegāde ir apliekama ar pievienotās vērtības nodokli, un pievienotās vērtības nodokļa apmērs, kas pašvaldībai šai sakarā ir jāmaksā, tiek aprēķināts atbilstoši Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunktam, izmantojot par bāzi katra elementa, zemes un nekustamā īpašuma, vērtību, ņemot vērā, ka par minētajiem elementiem pievienotās vērtības nodoklis nav bijis jāietur pilnā apmērā.

Katrā ziņā vēlāka nekustamā īpašuma ekspluatācija pašvaldības darbībām rada tiesības uz nodokļa, kas samaksāts šajā normā paredzētās lietošanas ietvaros, atmaksu tikai tādā apmērā, kas atbilst ekspluatācijai ar nodokli apliekamām darbībām, piemērojot šīs direktīvas 17. panta 5. punktu.

(sal. ar 28., 30., 34., 35. un 37. punktu un rezolutīvo daļu)
Keywords

Summary



Keywords

1. Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Imigrācijas politika – To trešo valstu valstspiederīgo atgriešana, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi – Direktīva 2008/115 – Aizturēšana izraidīšanas nolūkā – Valsts tiesiskais regulējums, kas paredz šo pilsoņu ievietošanu ieslodzījuma vietās kopā ar parastiem ieslodzītajiem – Nepieļaujamība – Šo valstspiederīgo piekrišana šādai ievietošanai – Ietekmes neesamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115 16. panta 1. punkta otrais teikums)

2. Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Imigrācijas politika – To trešo valstu valstspiederīgo atgriešana, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi – Direktīva 2008/115 –Mērķis

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115 preambulas 17. apsvērums un 1. pants)

Summary

1. Direktīvas 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 16. panta 1. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj dalībvalstij ievietot apsardzībā izraidīšanas nolūkā trešās valsts valstspiederīgo soda izciešanas vietā kopā ar parastajiem ieslodzītajiem, pat ja šis valstspiederīgais ir izteicis piekrišanu šādai ievietošanai.

Proti, no šīs normas formulējuma izriet, ka ar to nosaka beznosacījumu pienākumu nošķirt trešo valstu valstspiederīgos, kuri uzturas nelikumīgi, no parastiem ieslodzītajiem, ja dalībvalsts nevar ievietot šos valstspiederīgos īpašās aizturēšanas telpās. Šis pienākums neparedz nekādu ierobežojumu un ir garantija, lai tiktu ievērotas tiesības, kuras šiem valstspiederīgajiem ir skaidri piešķīris Savienības likumdevējs to turēšanas apsardzībā ieslodzījuma iestādēs izraidīšanas nolūkā nosacījumu kontekstā. Šajā ziņā pienākums nošķirt trešo valstu valstspiederīgos, kas uzturas nelikumīgi, no parastajiem ieslodzītajiem, kas paredzēts šīs direktīvas 16. panta 1. punkta otrajā teikumā, nav tikai trešās valsts valstspiederīgā ievietošanas apsardzībā ieslodzījuma vietā īpašs izpildes nosacījums, bet ir šīs ievietošanas pamatnosacījums, bez kura principā tā neatbilstu šai direktīvai. Šādā kontekstā dalībvalstij nav jāņem vērā attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā vēlme.

(sal. ar 17., 19., 21.–23. punktu un rezolutīvo daļu)

2. Skat. nolēmuma tekstu.

(sal. ar 20. punktu)
EKL 81. panta 1. punktā paredzēto pret konkurenci vērsto darbību jomā noteikti uzņēmumu savstarpējās koordinācijas veidi ietver pietiekamu kaitējuma konkurences normālai darbībai līmeni, lai varētu tikt uzskatīts, ka nav jāpārbauda to sekas. Noteiktas koluzīvas darbības, kā, piemēram, horizontāla cenu noteikšana karteļos, ir uzskatāmas par tik ļoti kaitējošām, it īpaši cenām, preču pakalpojumu daudzumam vai kvalitātei, ka EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā nav jāpierāda to konkrētā ietekme tirgū.

Tomēr gadījumos, kad šo saskaņoto darbību satura analīze neatklāj pietiekamu kaitējuma konkurencei pakāpi, ir jāpārbauda to sekas un, lai uz tām attiektos aizliegums, jābūt izpildītam to nosacījumu kopumam, no kuriem izriet, ka konkurence reāli un jūtami ir tikusi nepieļauta, ierobežota vai izkropļota.

Lai novērtētu, vai nolīgums starp uzņēmumiem vai uzņēmumu asociācijas lēmums pietiekami kaitē konkurencei, lai tas varētu tikt uzskatīts par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, ir jāizvērtē tā noteikumu saturs, ar to sasniegt gribētie mērķi, kā arī saimnieciski tiesiskais konteksts, kurā tas ietilpst. Vērtējot šo kontekstu, ir vienlīdz jāņem vērā ietekmēto preču vai pakalpojumu iedaba, kā arī faktiskie attiecīgā tirgus vai tirgu darbības un struktūras apstākļi. Turklāt, kaut arī līdzēju nodoms nav nepieciešamais uzņēmumu nolīguma ierobežojošā rakstura noteikšanas elements, valstu vai Savienības konkurences iestādēm vai tiesām nekas neliedz to ņemt vērā.

Nevar atzīt, ka konkurences ierobežojuma mērķa dēļ jēdziens nav jāinterpretē šauri. Konkurences ierobežojuma mērķa dēļ jēdziens var tikt piemērots tikai noteiktiem uzņēmumu koordinācijas veidiem, kuru kaitējuma konkurencei līmenis ir pietiekams, lai varētu tikt atzīts, ka nav jāpārbauda to sekas, citādi Komisija tiktu atbrīvota no pienākuma pierādīt tādu līgumu faktiskās sekas tirgū, attiecībā uz kuriem nevar tikt atzīts, ka tie sava rakstura dēļ vien kaitē labai normālas konkurences darbībai. Apstāklis, ka EKL 81. panta 1. punktā norādītie nolīgumu veidi neveido izsmeļošu aizliegto kolūziju sarakstu, šai gadījumā nav svarīgs.

(sal. ar 49.,–54., 57. un 58. punktu)
Ja ģeogrāfisks nosaukums nav reģistrēts Kopienas tirgū, ņemot vērā Regulas Nr. 2081/92 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību, kas grozīta ar Regulu Nr. 537/97, normas, tam nevar piemērot tajā paredzēto aizsardzības režīmu. Kā izriet no šīs regulas preambulas divpadsmitā apsvēruma, kā arī no 13. panta 1. punkta, lai tiktu piemērots tajā paredzētais aizsardzības režīms, šajā regulā ir noteikts pienākums ģeogrāfiskos nosaukumus reģistrēt Kopienā.

Regula Nr. 2081/92 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību, kas grozīta ar Regulu Nr. 537/97, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek piešķirts aizsardzības režīms Kopienā nereģistrētam ģeogrāfiskam nosaukumam, bet ka to vajadzības gadījumā var aizsargāt saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu par to preču ģeogrāfiskiem nosaukumiem, kurām nav īpašas saiknes starp to īpašībām un to ģeogrāfisko izcelsmi, ar nosacījumu, ka tomēr, pirmkārt, šī tiesiskā regulējuma izpildē netiek apdraudēti Regulas Nr. 2081/92 izvirzītie mērķi un, otrkārt, tas nav pretrunā brīvai preču apritei, kas noteikta EKL 28. pantā, kas ir jāpārbauda valsts tiesai. Lai gan Regulas Nr. 2081/92 mērķis ir paredzēt vienotu un izsmeļošu aizsardzības sistēmu, tomēr šī ekskluzivitāte nav pretrunā tam, ka tiek piemērots tādu ģeogrāfisko nosaukumu aizsardzības režīms, kas atrodas ārpus tās piemērošanas jomas.

Attiecībā uz pirmo nosacījumu par Regulas Nr. 2081/92 ievērošanu, valsts tiesībās noteiktā režīma aizsardzībai ir nevis jāgarantē patērētājiem, ka ar to aizsargātām precēm ir noteikta īpašība vai raksturiezīme, bet ekskluzīvi jāgarantē tikai tas, ka šo preču izcelsme ir noteiktā ģeogrāfiskā apgabalā. Attiecībā uz otro nosacījumu par saderību ar EKL 28. pantu – valsts tiesai jāpārbauda, pirmkārt, ka šī valsts tiesiskā regulējuma piemērošana nenotiek ar mērķi garantēt vai tās rezultātā patērētajiem netiek garantēts, ka precēm, kas laistas apgrozībā ar konkrētu ģeogrāfisku nosaukumu, ir noteikta īpašība vai raksturiezīme, un, otrkārt, ka šī tiesiskā regulējuma īstenošanā tiek pildīta primāru vispārējo interešu prasība, ka tas tiek darīts nediskriminējošā veidā, piemēroti garantējot izvirzītā mērķa sasniegšanu un nepārsniedzot to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.

(sal. ar 28., 33., 34., 38. un 39. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu (EK) Nr. 648/2005, 50. un 203. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka prece, kura nodota pagaidu glabāšanā, ir jāuzskata par izņemtu no muitas uzraudzības, ja tā tiek deklarēta Kopienas ārējā tranzīta procedūrā, taču to neizņem no glabāšanas un tā netiek nogādāta galamērķa muitas iestādē, kaut arī tai ir tikuši uzrādīti tranzīta dokumenti.

To preču tranzīta dokumenta pagaidu aizturēšana, kas tajā minētas, ir jākvalificē kā šo preču izņemšana no muitas uzraudzības. Šī aizturēšana ir darbība, kuras rezultātā kaut uz īsu brīdi kompetentām muitas iestādēm ir liegta piekļuve muitas uzraudzībai pakļautajām precēm un traucēta Savienības muitas tiesiskā regulējumā paredzētās kontroles veikšana.

Tāpat preces izņemšanas no muitas uzraudzības priekšnosacījums ir vienīgi objektīvu nosacījumu izpilde, kā, piemēram, preces fiziska neatrašanās tās noteiktajā uzglabāšanas vietā brīdī, kad muitas iestāde vēlas veikt šīs preces pārbaudi. Tādējādi, lai pastāvētu izņemšana no muitas uzraudzības, pietiek ar to, ka prece ir tikusi objektīvi izņemta no minētajām pārbaudēm, neatkarīgi no tā, ka tas faktiski būtu bijis jāveic kompetentajai iestādei.

(sal. ar 30.–33. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Komisijas 2007. gada 29. marta Regulas (EK) Nr. 341/2007, ar ko atver tarifu kvotas un nosaka to administrēšanu, un ievieš ievešanas atļauju [importa licenču] un izcelsmes sertifikātu sistēmu attiecībā uz ķiplokiem un dažiem citiem lauksaimniecības produktiem, kas ievesti no trešajām valstīm, 6. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas principā pieļauj darījumus, kurus veicot, importētājs, kuram ir importa licences ar samazinātu likmi, ārpus Savienības iegādājas preci no uzņēmēja, kurš pats ir tradicionāls importētājs šīs regulas 4. panta 2. punkta izpratnē, bet kurš ir izlietojis no tā importa licencēm ar samazinātu likmi izrietošās tiesības, un pēc šo preču importa Savienībā tās atkal pārdod šim uzņēmējam. Tomēr šādi darījumi ir uzskatāmi par tiesību izmantošanu gadījumā, kad tie ir tikuši radīti mākslīgi ar galveno mērķi izmantot preferenciālo tarifu. Ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanas pārbaude prasa, lai iesniedzējtiesa ņemtu vērā visus lietas faktus un apstākļus, ieskaitot finanšu darījumus pirms un pēc attiecīgā importa.

(sal. ar 40. punktu un rezolutīvo daļu)
14

Kā Komisija to ir izklāstījusi Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta (ĢD) 2009. gada 6. janvāra kopsavilkuma ziņojumā par Komisijas veikto pārbaužu rezultātiem ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas procedūras kontekstā saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 4. punktu un Regulas Nr. 1290/2005 31. pantu (turpmāk tekstā – “kopsavilkuma ziņojums”), tā ar apstrīdēto lēmumu piemēroja vienotas likmes finanšu korekcijas, kas attiecīgi bija 2 %, 5 % vai 10 % no Dānijas Karalistes izdevumiem, ņemot vērā trūkumus, kuri tika konstatēti, veicot platību pārbaudes no attāluma un pārbaudot, vai ir ievērotas ar atmatā atstātajām platībām saistītās tiesību aktu prasības.
65

Turklāt no minētā kodeksa 1. panta un preambulas 4., 8. un 19. apsvēruma izriet, ka tā mērķis ir noteikt nosacījumus, kritērijus un sīki izstrādātus noteikumus, kas piemērojami robežkontrolei pie Savienības ārējām robežām, un šo mērķi nevar pietiekami labi sasniegt dalībvalstis vienas pašas. Minētā kodeksa preambulas 6. apsvērumā turklāt paskaidrots, ka robežkontrole notiek ne tikai to dalībvalstu interesēs, pie kuru ārējām robežām to veic, bet arī visu to dalībvalstu interesēs, kuras ir atcēlušas iekšējo robežkontroli, un tas nozīmē, ka ieceļošanas nosacījumi ir jānosaka kopīgi.
78

Līdz ar to no nerezidentēm sabiedrībām saņemto dividenžu atbrīvošanas no nodokļa metode, aplūkojot to dubultas aplikšanas ar nodokli novēršanas mērķa sakarā, nerada nelabvēlīgāku attieksmi pret šīm dividendēm pamatlietā aplūkojamajā valsts tiesiskajā regulējumā salīdzinājumā ar rezidenšu sabiedrību izmaksātajām dividendēm.
17

Luksemburgas Sociālā nodrošinājuma kodeksa 299. pantā ir paredzēts: “(1) Bērna kopšanas pabalsts uz pieprasījuma pamata tiek piešķirts visām personām, a) kurām 269. panta izpratnē ir deklarētā dzīvesvieta Luksemburgas Lielhercogistē un kuras tur faktiski dzīvo vai kuras uz profesionālās darbības pamata ir obligāti iekļaujamas Luksemburgas sociālā nodrošinājuma sistēmā un ietilpst Kopienas regulu piemērošanas jomā; b) kuras savā ģimenē audzina vienu vai vairākus bērnus, par kuriem pieprasītājam vai nešķirtajam laulātajam, vai dzīvesbiedram [..] tiek izmaksāti regulārie ģimenes pabalsti, un kuras attiecībā uz to atbilst [šī paša kodeksa par vienas ģimenes grupas noteikšanu] 270. pantā paredzētajiem noteikumiem; c) kuras galvenokārt nodarbojas ar bērnu audzināšanu ģimenē un neveic profesionālu darbību vai nesaņem aizstājošus ienākumus.” (2) Atkāpjoties no (1) punkta c) apakšpunktā paredzētā nosacījuma, uz pabalstu var pretendēt arī jebkura persona, kurai ir viena vai vairākas profesionālas nodarbošanās vai kura saņem aizstājošus ienākumus un kurai neatkarīgi no faktiski nostrādātā darba laika kopā ar savu nešķirto laulāto vai vienā mājsaimniecībā dzīvojošo personu ir ienākumi, kas, atskaitot sociālā nodrošinājuma iemaksas, nepārsniedz: a) trīs minimālo algu apmēru, ja tās apgādībā ir viens bērns; b) četru minimālo algu apmēru, jā tās apgādībā ir divi bērni; c) piecu minimālo algu apmēru, ja tās apgādībā ir trīs vai vairāk bērnu. (3) Atkāpjoties no (1) punkta c) apakšpunktā un (2) punktā paredzētajiem nosacījumiem, uz pusi no bērna kopšanas pabalsta neatkarīgi no tās ienākumu apmēra var pretendēt jebkura persona, a) kurai ir viena vai vairākas nepilna darba laika profesionālas nodarbošanās, kopējā faktiski veiktā darba ilgumam nedēļā nepārsniedzot pusi no pilna darba laika, kas piemērojams, pamatojoties uz likumu vai darba koplīgumu, vai kura saņem aizstājošus ienākumus, kuru apmērs atbilst šeit iepriekš noteiktajam darba ilgumam; b) kura galvenokārt nodarbojas ar bērnu audzināšanu ģimenē, tam veltot laiku, kas atbilst vismaz pusei no parastā darba laika, kāds ir noteikts a) apakšpunktā. [..]”