ĢENERĀLADVOKĀTA MIHALA BOBEKA [MICHAL BOBEK]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 4. martā ( 1 )

Lieta C‑379/19

DNA- Serviciul Teritorial Oradea

pret

KI,

LJ,

IG,

JH

(Tribunalul Bihor (Bihoras apgabaltiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Komisijas Lēmums 2006/928/EK, ar ko izveido sadarbības un pārbaudes mehānismu (SPM) – SPM un Komisijas uz tā pamata izveidoto ziņojumu tiesiskās sekas – Kriminālprocesi par korupciju – Konstitucionālās tiesas nolēmumi par lēmumu izslēgt pierādījumus, ko ieguvuši izlūkošanas dienesti vai kas iegūti sadarbībā ar tiem – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Tiesu neatkarība – LES 19. panta 1. punkta otrā daļa – ES tiesību pārākums – Disciplinārlietas pret tiesnešiem

I. Ievads

1. Vai valsts konstitucionālās tiesas lēmumi, kas vietējo izlūkošanas dienestu dalību tehniskās uzraudzības pasākumu veikšanā kriminālizmeklēšanas nolūkos pasludina par antikonstitucionālu un uzstāj uz šādu pierādījumu izslēgšanu no kriminālprocesa, ir saderīgi ar ES tiesībām?

2. Tas būtībā ir galvenais jautājums šajā lietā. Tomēr šī lieta izvirza arī vairākus citus jautājumus, kurus man ir bijis tas gods izskatīt savos iepriekšējos secinājumos, īpaši lietā Asociaţia Forumul Judecătorilor din România u.c. ( 2 ), kā arī secinājumos, kas sniegti paralēli šiem, īpaši lietā Euro Box Promotion u.c. ( 3 ). Tāpēc šajā lietā es atsaucos uz savu jau veikto analīzi.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

1. Primārās tiesības

3. Attiecīgās ES tiesību normas Līgumā par Bulgārijas Republikas un Rumānijas pievienošanos Eiropas Savienībai (turpmāk tekstā – “Pievienošanās līgums”) ( 4 ), kā arī Aktā par Bulgārijas Republikas un Rumānijas pievienošanās nosacījumiem (turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”) ( 5 ) ir atkārtoti izklāstīti AFJR secinājumu 5.–8. punktā.

2. Sekundārās tiesības

4. Komisijas Lēmums 2006/928/EK (2006. gada 13. decembris), ar ko izveido mehānismu, lai nodrošinātu sadarbību un pārliecinātos par Rumānijā sasniegto, novēršot noteiktus trūkumus tādās jomās kā tiesu sistēmas reforma un cīņa pret korupciju (turpmāk tekstā – “SPM lēmums”) ( 6 ), tika pieņemts saskaņā ar tā 5. apsvērumu, pamatojoties uz Pievienošanās akta 37. un 38. pantu.

5. Atbilstoši SPM 6. apsvērumam “neatrisinātie jautājumi saistībā ar tiesu sistēmas un tiesībaizsardzības iestāžu atbildību un efektivitāti attaisno mehānisma izveidi, lai nodrošinātu sadarbību un pārliecinātos par Rumānijā sasniegto, novēršot noteiktus trūkumus tādās jomās kā tiesu sistēmas reforma un cīņa pret korupciju”.

6. SPM lēmuma 1. pantā ir noteikts, ka Rumānijai katru gadu ir jāziņo Komisijai par gūtajiem panākumiem katra no lēmuma pielikumā minētajiem trūkumiem novēršanā. Saskaņā ar 2. pantu Komisija savas piezīmes un konstatējumus par Rumānijas ziņojumu pirmo reizi dara zināmus Eiropas Parlamentam un Padomei 2007. gada jūnijā, bet vēlāk – pēc vajadzības, tomēr ne retāk kā reizi sešos mēnešos. 3. pantā ir norādīts, ka SPM lēmums “stājas spēkā, vienīgi stājoties spēkā Pievienošanās līgumam, un tas ir spēkā no Pievienošanās līguma spēkā stāšanās dienas”. Saskaņā ar 4. pantu SPM lēmums ir adresēts visām dalībvalstīm.

7. SPM lēmuma pielikumā ir noteikti “trūkumi, kas jānovērš Rumānijai un kas minēti 1. pantā”. Pirmais, trešais un ceturtais lēmumā noteiktais trūkums ir attiecīgi šādi: “jānodrošina pārredzamāks un efektīvāks tiesas process, īpaši, palielinot Tiesnešu augstākās padomes resursus un paaugstinot tās atbildību. [..]”; “pamatojoties uz gūtajiem panākumiem, jāturpina profesionālas, objektīvas izmeklēšanas apsūdzībās par augsta līmeņa korupciju” un “jāveic turpmāki pasākumi, lai novērstu un apkarotu korupciju, īpaši vietējās pašvaldībās”.

B. Rumānijas tiesības

1. Kriminālprocesa kodekss

8. Saskaņā ar Legea nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală (Likums Nr. 135/2010 par Kriminālprocesa kodeksu, turpmāk tekstā – “Kriminālprocesa kodekss”) 102. panta 2. punktu “nelikumīgi iegūtus pierādījumus nedrīkst izmantot kriminālprocesos”. Saskaņā ar tās pašas normas 3. punktu “akta, ar kuru tika pasūtīta vai apstiprināta pierādījumu iegūšana vai ar ko šie pierādījumi tika iegūti, spēkā neesamība nozīmē šo pierādījumu izslēgšanu”.

9. Kriminālprocesa kodeksa 142. panta 1. punktā, redakcijā pirms Curtea Constituțională (Konstitucionālā tiesa, Rumānija) (turpmāk tekstā – “Konstitucionālā tiesa”) 2016. gada 16. februāra Lēmuma Nr. 51 (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 51/2016”), kura nosaukums bija “Tehniskās uzraudzības ordera izpilde”, bija paredzēts, ka “prokurors veic tehnisko uzraudzību vai var likt to veikt kriminālizmeklēšanas struktūrai, specializētiem policijas darbiniekiem vai citām specializētām valsts struktūrām”.

10. Kriminālprocesa kodeksa 142. panta 1. punktā, redakcijā pēc Konstitucionālās tiesas Lēmuma Nr. 51/2016, kas grozīts ar Ārkārtas rīkojumu Nr. 6/2016, ir teikts, ka “prokurors veic tehnisko uzraudzību vai var likt to veikt kriminālizmeklēšanas struktūrai vai specializētiem policijas darbiniekiem”.

11. Kriminālprocesa kodeksa 281. pantā “Absolūta spēkā neesamība” ir noteikts: “1. Noteikumu, kas attiecas uz turpmāk minēto, pārkāpšana vienmēr nozīmē to spēkā neesamību: [..] b) tiesu ratione materiae un ratione personae jurisdikcija, ja spriedumu ir pasludinājusi zemākas instances tiesa nekā juridiski piekritīgā tiesa; [..] 2. Absolūtu spēkā neesamību konstatē ex officio vai pēc pieprasījuma. 3. Uz 1. punkta a)–d) apakšpunktā noteikto tiesību normu pārkāpumu var atsaukties jebkurā procesa posmā. [..]”

2. Likums Nr. 303/2004

12. Saskaņā ar Lege nr. 303/2004 privind statutul judecătorilor și procurorilor (Likums Nr. 303/2004 par tiesnešu un prokuroru statusu, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 303/2004) 99. panta ș) punktu ( 7 ) [Konstitucionālās tiesas] lēmumu neievērošana ir uzskatāma par disciplināru pārkāpumu.

III. Fakti, tiesvedība valsts tiesās un prejudiciālie jautājumi

13. Direcția Națională Anticorupție – Serviciul Teritorial Oradea (Valsts Korupcijas apkarošanas direkcija – Oradjas reģionālais departaments, Rumānija, turpmāk tekstā – “prokurors”) 2016. gada 22. augustā uzsāka kriminālprocesu pret četrām personām – atbildētājiem pamatlietā. Atbildētāji bija apsūdzēti par koruptīviem noziedzīgiem nodarījumiem.

14. Pirmstiesas sēdē pirmais un otrais atbildētājs lūdza izmeklētājtiesnesi tostarp saskaņā ar Konstitucionālās tiesas Lēmumu Nr. 51/2016 izslēgt no pamatpierādījumu kopuma tos pierādījumus, kas iegūti no ziņojumiem par telefonsarunu noklausīšanās ierakstiem, jo tie, viņuprāt, bija nelikumīgi.

15. Tribunalul Bihor (Bihoras apgabaltiesa, Rumānija) izmeklētājtiesnesis ar 2017. gada 27. janvāra rīkojumu šo prasību noraidīja. Tiesnesis konstatēja, ka šie pierādījumi ir iegūti likumīgi. Viņš izdeva rīkojumu par lietas izskatīšanu tiesā. Viņš paziņoja, ka Lēmums Nr. 51/2016 šai lietai nav piemērojams, jo šim lēmumam ir juridiskas sekas tikai nākotnē.

16. Pārsūdzību, ko atbildētāji cēla pret 2017. gada 27. janvāra rīkojumu, Curtea de Apel Oradea (Oradjas apelācijas tiesa, Rumānija) 2017. gada 10. maijā noraidīja. Minētā tiesa konstatēja, ka Lēmums Nr. 51/2016 nav piemērojams tehniskās uzraudzības pasākumiem, kurus bija noteikts veikt aplūkojamā procesa gaitā, jo šis lēmums tika publicēts Monitorul Oficial (Rumānijas oficiālais vēstnesis) tikai pēc pierādījumu iegūšanas kriminālizmeklēšanas posmā. Šī tiesa norādīja, ka saskaņā ar Konstitūcijas 147. panta 4. punktu Konstitucionālās tiesas lēmumi kļūst saistoši no to publicēšanas dienas un rada juridiskas sekas tikai nākotnē. Tāpēc lēmums pirmstiesas sēdes gaitā kļuva galīgs, neizslēdzot nevienu pierādījumu, kas tika iegūts kriminālizmeklēšanas gaitā.

17. Iztiesāšanas posmā vairāki atbildētāji lūdza tiesu pārbaudīt, vai prokurors kriminālizmeklēšanas posmā ir sadarbojies ar Serviciul Român de Informații (Rumānijas Izlūkošanas dienests, turpmāk tekstā – “SRI”), pamatojoties uz protokoliem, kas noslēgti starp Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstajai kasācijas tiesai piesaistītā prokuratūra, Rumānija) un SRI. Vairāki atbildētāji arī pieprasīja, atsaucoties uz Konstitucionālās tiesas 2017. gada 4. maija Lēmumu Nr. 302 (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 302/2017”), paziņot par uzraudzības orderu izpildes pasākumu absolūtu spēkā neesamību un visu ziņojumu par ierakstiem, kas izriet no šiem uzraudzības pasākumiem, izslēgšanu no pierādījumiem.

18. Atbildētāji arī atsaucās uz Konstitucionālās tiesas 2019. gada 16. janvāra Lēmumu Nr. 26 (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 26/2019”), kurā tika konstatēts, ka pastāv konstitucionāla rakstura juridisks konflikts starp Augstajai kasācijas tiesai piesaistīto prokuratūru un Rumānijas parlamentu, no vienas puses, un Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstā kasācijas tiesa, turpmāk tekstā – “ICCJ”) un citām tiesu iestādēm, no otras puses, ko izraisīja starp ICCJ piesaistīto prokuratūru un SRI noslēgtie protokoli.

19. Pēc pirmās instances tiesas pieprasījuma prokurors atklāja, ka izskatāmajā procesā ar SRI tehnisko atbalstu tika izpildīti deviņi tehniskās uzraudzības orderi. Bez SRI līdzdalības pēc Lēmuma Nr. 51/2016 publicēšanas tika izpildīti vēl divi orderi.

20. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tai vispirms ir jāpieņem nolēmums par lūgumu izslēgt kriminālizmeklēšanas posmā iesniegtos pierādījumus, pirms tā var turpināt procesu. Tas ir svarīgi, lai nodrošinātu, ka visā kriminālprocesā nav pierādījumu, kas varētu būt iegūti nelikumīgi.

21. Ņemot vērā minēto, Tribunalul Bihor (Bihoras apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Rumānijai ir saistošs ar [SPM lēmumu] izveidotais [SPM] un saistībā ar minēto mehānismu sagatavotajos ziņojumos noteiktās prasības? 2) Vai [LES] 2. pants, skatot to kopsakarā ar [LES] 4. panta 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka Rumānijas pienākums ievērot prasības, kas noteiktas ar [SPM lēmumu] izveidotā [SPM] ietvaros izstrādātajos ziņojumos, ietilpst dalībvalsts pienākumos ievērot tiesiskuma principus, arī attiecībā uz Konstitucionālās tiesas – politiskas un tiesu iestādes – atturēšanos no iejaukšanās, lai interpretētu tiesību aktus un paredzētu konkrētus un obligātus noteikumus, atbilstoši kuriem tiesu iestādēm ir tie jāpiemēro, ekskluzīvu kompetenci piešķirot tiesu iestādei, un, lai ieviestu jaunus tiesību aktus, ekskluzīvu kompetenci piešķirot leģislatīvajai iestādei? Vai Savienības tiesības liek likvidēt šāda Konstitucionālās tiesas lēmuma sekas? Vai uzdotā jautājuma kontekstā Eiropas Savienības tiesībām ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, kas regulē tāda tiesneša disciplināratbildību, kurš pārtrauc piemērot [Konstitucionālās tiesas] lēmumu? 3) Vai tiesu neatkarības principam, kas noteikts LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un [Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”)] 47. pantā, kā to interpretējusi Eiropas Savienības Tiesa (virspalātas spriedums, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117), ir pretrunā tas, ka tiesu kompetence tiek aizstāta ar [Konstitucionālās tiesas] lēmumiem (Lēmums Nr. 51/2016, Lēmums Nr. 302/2017 un Lēmums Nr. 26/2019), kā rezultātā kriminālprocess kļūst neprognozējams (piemērošana ar atpakaļejošu spēku) un kļūst neiespējami interpretēt tiesību aktu un piemērot to konkrētajam gadījumam? Vai uzdotā prejudiciālā jautājuma kontekstā Eiropas Savienības tiesībām ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, kas regulē tāda tiesneša disciplināratbildību, kurš pārtrauc piemērot [Konstitucionālās tiesas] lēmumu?”

IV. Tiesvedība Tiesā

22. Iesniedzējtiesa lūdza piemērot steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedību saskaņā ar Tiesas Reglamenta 107. pantu un, pakārtoti, paātrināto tiesvedību atbilstoši Reglamenta 105. panta 1. punktam. Steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedības pieteikums tika noraidīts ar Tiesas 2019. gada 13. jūnija lēmumu. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 17. jūnija lēmumu tika noraidīts arī paātrinātās tiesvedības pieteikums.

23. Ar 2019. gada 27. jūnija vēstuli iesniedzējtiesa informēja Tiesu, ka ar 2019. gada 18. jūnija lēmumu Curtea de Apel Oradea (Oradjas apelācijas tiesa) apmierināja prokurora iesniegto apelāciju par pamatlietas apturēšanu, ko ar 2019. gada 7. maija rīkojumu bija nolēmusi un pieņēmusi Tribunalul Bihor (Bihoras apgabaltiesa), lai uzdotu šos prejudiciālos jautājumus. Ar Curtea de Apel Oradea (Oradjas apelācijas tiesa) lēmumu tika nolemts turpināt procesu, ciktāl tas attiecas uz citiem jautājumiem, nevis tiem, kas Tiesai iesniegti prejudiciāla nolēmuma saņemšanai.

24. Atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu, Tribunalul Bihor (Bihoras apgabaltiesa) 2019. gada 26. jūlija vēstulē atbildēja, ka vēlas arī turpmāk uzturēt uzdotos jautājumus. Iesniedzējtiesa paskaidroja, ka, pat ja pamatlieta vairs netiek apturēta, saskaņā ar valsts tiesību aktiem tā nevarēs lemt par pierādījumiem, kas ir šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets, kamēr Tiesa nebūs sniegusi atbildi uz uzdotajiem jautājumiem.

25. Tajā pašā vēstulē iesniedzējtiesa arī informēja Tiesu, ka Inspecția Judiciară (Tiesu inspekcija, Rumānija) ir uzsākusi disciplinārlietu izmeklēšanu pret iesniedzējtiesnesi, pamatojoties uz Likuma Nr. 303/2004 99. panta ș) punktu, saskaņā ar kuru par Konstitucionālās tiesas lēmumu neievērošanu ir paredzēts disciplinārsods.

26. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 18. septembra lēmumu šai lietai tika piemērota prioritārā procedūra.

27. Pirmais un otrais atbildētājs, Polijas valdība un Eiropas Komisija ir iesniegušas rakstveida apsvērumus.

28. Pirmais un otrais atbildētājs, prokurors, Rumānijas valdība un Komisija ir atbildējušas uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem, uz kuriem jāatbild rakstiski.

V. Analīze

29. Turpmāk ir izklāstīta šo secinājumu struktūra. Pirmkārt, es pievērsīšos iebildumiem par ieinteresēto personu izvirzīto prejudiciālo jautājumu pieņemamību (A). Otrkārt, īsi izklāstīšu attiecīgos ES tiesību normas, kas piemērojamas šīm lietām (B). Treškārt, izvērtēšu Tiesai uzdotos jautājumus pēc būtības (C).

A. Prejudiciālo jautājumu pieņemamība

30. Pirmais un otrais atbildētājs, kā arī Polijas valdība ir norādījuši, ka šajā lietā uzdotie jautājumi nav pieņemami.

31. Pirmais un otrais atbildētājs, atsaucoties uz spriedumu Cilfit ( 8 ), apgalvo, ka pirmais jautājums nav pieņemams, jo atbilde uz šo jautājumu ir pašsaprotama. Turklāt viņi apgalvo, ka ir skaidrs, ka interpretācijai, kas tiek prasīta no Tiesas, nav nekādas saistības ar pamatlietas priekšmetu. Viņuprāt, iesniedzējtiesa patiesībā aicina Tiesu lemt par Konstitucionālās tiesas attiecīgo lēmumu likumību, lai atbrīvotos no pienākuma piemērot šos lēmumus. Attiecībā uz trešo jautājumu pirmais un otrais atbildētājs apgalvo, ka uzdotie jautājumi nav saistīti ar lēmumu, kas jāpieņem pamatlietā. Viņuprāt, patiesībā tā mērķis ir panākt iesniedzējtiesneša imunitāti pret valsts disciplinārlietām.

32. Polijas valdība, kas iesniegusi apsvērumus tikai par trešo jautājumu, uzskata šo jautājumu par nepieņemamu, jo, pirmkārt, Savienībai neesot kompetences tiesu organizācijas jomā, un, otrkārt, attiecīgajam kriminālprocesam pamatlietā esot tīri iekšējs raksturs.

33. Manuprāt, neviens no šiem iebildumiem nav atbalstāms.

34. Pirmkārt, tas, ka pareiza ES tiesību piemērošana var būt acīmredzama pamatlietas kontekstā, patiešām var ietekmēt pēdējās instances tiesu pienākumu iesniegt jautājumu Tiesai ( 9 ) vai, pakārtoti, veidu, kā jautājumu izskatīs Tiesa ( 10 ). Tomēr pašreizējos ES tiesību aktos šis jautājums nav būtisks attiecībā uz prejudiciāla jautājuma pieņemamību.

35. Otrkārt, attiecībā uz saikni starp iesniedzējtiesas pieprasīto ES tiesību interpretāciju un pamatlietas priekšmetu minētā tiesa ir paskaidrojusi, kāpēc tā uzskata, ka Tiesas atbilde ir “nepieciešama”. Patiešām, lai pieņemtu lēmumu pēc būtības, iesniedzējtiesa ir uzsvērusi, ka tai ir jāpieņem lēmums par lūgumu izslēgt kriminālizmeklēšanas posmā iesniegtos pierādījumus. Šajā nolūkā iesniedzējtiesa uzskata par vajadzīgu noskaidrot, vai Konstitucionālās tiesas nolēmumi, kas pilnvaro izslēgt šādus pierādījumus, atbilst ES tiesību normām, kuru interpretācija ir pieprasīta tās uzdotajos prejudiciālajos jautājumos.

36. Treškārt, pirmais un otrais atbildētājs arī apgalvo, ka iesniedzējtiesa faktiski vēlas panākt imunitāti pret disciplinārlietām. Šo argumentu var saprast kā netiešu otrā jautājuma trešās daļas un trešā jautājuma otrās daļas pieņemamības apstrīdēšanu. Patiešām, abos šajos jautājumos tiek vaicāts, vai ES tiesībās Tiesā iesniegta lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu īpašā kontekstā tiek izslēgta valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru Konstitucionālās tiesas lēmumu neievērošana paredz iesniedzējtiesneša disciplināratbildību.

37. Lietā Miasto Łowicz un Prokurator Generalny Tiesa uzskatīja, ka pats fakts, ka tiesneši, kuri iesniedza lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu, šo lūgumu rezultātā tika pakļauti iepriekšējai disciplinārizmeklēšanai, nebija būtisks, lai nodrošinātu pieņemamību. Procesa strīdi, par kuriem Tiesai tika lūgts sniegt prejudiciālu nolēmumu, neattiecās uz šo faktu ( 11 ).

38. Tomēr šie apsvērumi tika sniegti saistībā ar prejudiciālu nolēmumu, kura vienīgais mērķis bija noskaidrot tiesību normu, kas attiecas uz disciplinārlietām, saderību ar ES tiesībām, savukārt pamatlieta minētajos gadījumos nekādā citā veidā nebija saistīta ar ES tiesībām. Tieši šādā konkrētā kontekstā Tiesa paziņoja, ka šādos apstākļos uzdoto prejudiciālo jautājumu nevar uzskatīt par nepieciešamu valsts tiesā izskatāmo lietu izskatīšanai ( 12 ).

39. Šis gadījums tomēr ir atšķirīgs. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir radījis vairākus prejudiciālus jautājumus, kuru mērķis ir skaidri noteiktu ES tiesību avotu interpretācija, un tādējādi tie paši par sevi jau ir pieņemami. Šajā sakarībā, pat ja iesniedzējtiesnesis acīmredzami nepieņem jurisdikcijas lēmumu attiecībā uz savu disciplināratbildību, manuprāt, saistībā ar šo problēmu uzdoto jautājumu būtiskums nekādā ziņā nesamazinās.

40. Jautājums par iespējamo disciplināratbildību, kas rodas pirms vai pēc lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, vienkārši tādēļ, ka šāds lūgums ir iesniegts, tādējādi potenciāli netieši apstrīdot cita, it īpaši augstākas tiesas, valsts dalībnieka juridisko atzinumu, dziļi savijas ar šī lūguma būtību. Tādā situācijā jautājumi, kas saistīti ar tādu tiesnešu disciplināratbildības sistēmu, kuri ir iesnieguši lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, manuprāt, ir “nepieciešami” pamatlietas izspriešanai diezgan vienkārša iemesla dēļ: ja valstu tiesnešu disciplināratbildība iestājas, viņiem uzdodot jautājumus Tiesai ( 13 ), tad, visticamāk, nebūs daudz iesniegtu jautājumu. Tāpēc Tiesas sniegtajai atbildei var būt izšķiroša ietekme uz iespējamo tiesneša lēmumu uzturēt vai atsaukt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un, vēl svarīgāk, uz turpmāku Tiesas lēmuma piemērošanu pamatlietā ( 14 ).

41. Turklāt šajā gadījumā attiecībā uz iesniedzējtiesnesi faktiski var būt iespējama disciplinārlietas ierosināšana, kas nebūt nav tikai teorētiska, jo Tiesu inspekcija ir uzsākusi iepriekšēju disciplinārizmeklēšanu, kas ir tieši saistīta ar šo lūgumu ( 15 ).

42. Iepriekš minētie apsvērumi apliecina, ka Tiesas uzdevums nav lemt par atsevišķām tiesu disciplīnas lietām, tāpat kā tās uzdevums kopumā nav arī piemērot ES tiesības atsevišķām lietām. Tomēr Tiesai noteikti ir jāpieņem spriedums par strukturāliem, sistēmiskiem valsts tiesību jautājumiem, kas skaidri ietekmē un skar valstu tiesnešus, kuri vēlas izmantot savas prerogatīvas, kas viņiem tieši piešķirtas ar LESD 267. pantu.

43. Ceturtkārt, runājot par Polijas valdības izvirzīto argumentu par Savienības kompetences trūkumu tiesu organizēšanas jomā, ir jāatgādina, ka dalībvalstīm ir pienākums ievērot LES 2. panta un 19. panta 1. punkta prasības, kā arī visus citus piemērojamos ES tiesību avotus, tostarp šajā gadījumā SPM lēmumu. Tāpēc pietiek norādīt, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas tieši uz ES tiesību, jo īpaši LES 2. panta un 19. panta 1. punkta, un SPM lēmuma interpretāciju, tāpēc Tiesas kompetencē ir pieņemt nolēmumu par šo lūgumu kopumā ( 16 ).

44. Līdz ar to uzskatu, ka neviens no iesniegtajiem argumentiem nerada šaubas par Tiesas kompetenci vai par šajā lietā uzdoto jautājumu pieņemamību.

B. Piemērojamās Savienības tiesības

45. Iesniedzējtiesa ir formulējusi savus jautājumus, atsaucoties uz SPM lēmumu, LES 2. pantu un 19. panta 1. punktu un Hartas 47. pantu. Pēc manām domām un saskaņā ar pieeju, kas tika izmantota iepriekšējās un paralēlajās lietās ( 17 ), attiecīgais ES avots šajā lietā ir SPM lēmums, kas ierosina un paver Hartas, jo īpaši tās 47. panta, piemērošanas jomu.

46. LES 19. panta 1. punkta otrā daļa ir piemērojama, ja valsts iestāde kā tiesa drīkst izlemt jautājumus par ES tiesību piemērošanu vai interpretāciju ( 18 ). Ciktāl tas attiecas uz šo tiesību normu, iesniedzējtiesa, kas ir tiesu iestāde, kuras neatkarību nepārprotami ietekmē Konstitucionālās tiesas nolēmumi, par kuriem ir runa šajā lietā, ir valsts tiesu iestāde, kuru parasti sasauc kā tiesu, lai lemtu par jautājumiem saistībā ar ES tiesību piemērošanu vai interpretāciju.

47. Šķiet, ka šajā lietā nav vajadzības veikt atsevišķu LES 2. panta analīzi. Tiesiskuma princips, kas ir viena no Savienības pamatā esošajām vērtībām, ir nodrošināts ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un pamattiesībām uz taisnīgu tiesu – šo tiesību neatņemama daļa savukārt ir tiesu neatkarības princips. Hartas 7. pants, kā arī LES 19. panta 1. punkta otrā daļa precīzāk izsaka šo LES 2. pantā izklāstītās tiesiskuma vērtības dimensiju ( 19 ).

48. Komisija, Rumānijas valdība un prokurors savās atbildēs uz Tiesas formulētajiem jautājumiem ir norādījuši, ka, viņuprāt, SPM lēmums ir piemērojams pamatlietā.

49. Es tam piekrītu.

50. SPM lēmums ir nozīmīgs šajā tiesvedībā, ņemot vērā i) tā pielikumā ietverto kritēriju plašo piemērošanas jomu un ii) minēto pamatlietā aplūkoto Konstitucionālās tiesas nolēmumu piemērošanas jomu un sistēmisko ietekmi uz tiesu sistēmas efektivitāti un, vispārīgāk, uz korupcijas apkarošanu. Patiešām, SPM lēmuma pielikumā ir noteikti “trūkumi, kuri jānovērš Rumānijai un kuri minēti 1. pantā”. Pielikumā norādītais pirmais, trešais un ceturtais kritērijs attiecīgi ir šādi: “jānodrošina pārredzamāks un efektīvāks tiesas process [..]”, “pamatojoties uz gūtajiem panākumiem, jāturpina profesionālas, objektīvas izmeklēšanas apsūdzībās par augsta līmeņa korupciju” un “jāveic turpmāki pasākumi, lai novērstu un apkarotu korupciju, īpaši vietējās pašvaldībās”.

51. Šī lieta ir saistīta ar vairāku Konstitucionālās tiesas lēmumu iespējamo ietekmi, kas, novedot pie noteiktu pierādījumu izslēgšanas, var ietekmēt tiesas procesa efektivitāti (1. kritērijs). Turklāt pamatlieta attiecas tieši uz koruptīviem nodarījumiem, kas parāda, ka minētās tiesas nolēmumiem var būt ietekme arī uz korupcijas apkarošanu, uz ko attiecas SPM lēmuma 3. un 4. kritērijs. Tāpēc starp šīs lietas priekšmetu un SPM lēmumu pastāv plaša materiāltiesiska saikne.

52. Tam, ka šī lieta attiecas uz konstitucionālās tiesas lēmumiem, nevis uz izpildvaras vai likumdevēja lēmumiem, nav nozīmes. Tādu konstitucionālās tiesas nolēmumu sistēmiskais raksturs un ietekme, kam ir vispārēja vērtība un kas skaidri paredz vispārīgus noteikumus, kuri maina normatīvo vidi, padara šādus nolēmumus no to ietekmes viedokļa neatšķiramus no likumdevēja vai citu dalībnieku, kam ir reglamentējošas pilnvaras, darbībām.

53. Turklāt, tas, ka šajos secinājumos aplūkotie Konstitucionālās tiesas lēmumi ietilpst SPM lēmuma darbības jomā, nozīmē, ka tie vienlaikus ir jāuzskata par SPM lēmuma un līdz ar to ES tiesību īstenošanas gadījumu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē. Hartas 47. pants šajā lietā ir viskonkrētākā tiesību norma, lai nodrošinātu, ka Tiesa var sniegt iesniedzējtiesai noderīgu atbildi.

C. Vērtējums

54. Lai izskatītu prejudiciālos jautājumus šajā lietā, es vispirms īsi izklāstīšu valsts tiesisko kontekstu (1). Otrkārt, pievērsīšos pirmajam un otrajam jautājumam saistībā ar SPM lēmuma un ziņojumu juridiskajām sekām (2). Treškārt, izskatīšu trešo jautājumu, kas attiecas uz tiesu neatkarības principu (3). Ceturtkārt un visbeidzot, noslēgšu ar dažiem novērojumiem par ES tiesību pārākuma principa ietekmi uz disciplinārsodu piemērošanu tiesnešiem par konstitucionālās tiesas lēmumu neievērošanu (4).

1. Atbilstošās valsts tiesību normas

55. ICCJ piesaistītā prokuratūra un SRI, Rumānijas Valsts izlūkošanas dienests, 2009. gada 4. februārī un 2016. gada 8. decembrī parakstīja divus protokolus, uzticot SRI veikt tehniskās uzraudzības pasākumus, piemēram, sakaru pārtveršanu, pamatojoties uz Kriminālprocesa kodeksa 142. pantu.

56. Ar savu Lēmumu Nr. 51/2016, lemjot par iebildi attiecībā uz antikonstitucionalitāti, Konstitucionālā tiesa atzina Kriminālprocesa kodeksa 142. pantā minēto frāzi “vai ko veic citas specializētas valsts struktūras” par antikonstitucionālu. Konstitucionālā tiesa tostarp konstatēja, ka šai frāzei trūkst skaidrības, precizitātes un paredzamības. Tā neļāva noteikt iestādes, kam uzticēts veikt pasākumus, kuri lielā mērā iejaucas indivīdu privātajā dzīvē.

57. Turklāt Konstitucionālā tiesa saskaņā ar Rumānijas Konstitūcijas 147. panta 4. punktu paziņoja, ka Lēmums Nr. 51/2016 neattiecas uz spriedumiem, kas ir jau kļuvuši galīgi tā publicēšanas dienā, bet ka tas būs piemērojams neizskatītām lietām.

58. Pēc šā lēmuma ar Ārkārtas rīkojumu Nr. 6/2016 tika grozīts Kriminālprocesa kodeksa 142. panta 1. punkts. Šā noteikuma jaunajā formulējumā ir precizēts, ka prokurors veic tehnisko uzraudzību vai var likt, lai šādu uzraudzību veic struktūra, kas atbildīga par kriminālizmeklēšanu, vai specializēti policijas darbinieki, un tiek svītrota frāze “vai citas specializētas valsts struktūras”.

59. Ar Lēmumu Nr. 302/2017, lemjot par iebildi par antikonstitucionalitāti, Konstitucionālā tiesa atzina, ka Kriminālprocesa kodeksa 281. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir antikonstitucionāls, ciktāl šis noteikums starp absolūtas spēkā neesamības gadījumiem neietver tos gadījumus, kad par kriminālprocesa sākšanu atbildīgajai struktūrai nav ratione materiae un ratione personae jurisdikcijas.

60. Ar Lēmumu Nr. 26/2019 Konstitucionālā tiesa konstatēja, ka starp ICCJ piesaistīto prokuratūru un parlamentu, no vienas puses, un ICCJ un pārējām jurisdikcijām, no otras puses, pastāv konstitucionāla rakstura juridisks konflikts. Šis konflikts radās no 2009. gada 4. februārī un 2016. gada 8. decembrī noslēgtajiem protokoliem starp ICCJ piesaistīto prokuratūru un SRI, kā arī no neatbilstošas parlamentārās kontroles veikšanas attiecībā uz SRI darbību. Konstitucionālā tiesa tostarp konstatēja, ka ar protokolu noteikumiem tiek pārkāptas Rumānijas Konstitūcijā paredzētās tiesības uz taisnīgu tiesu un tiesības uz privāto un ģimenes dzīvi. Lēmums Nr. 26/2019 noteica tiesu iestādēm pienākumu piemērot Lēmumu Nr. 51/2016 un Lēmumu Nr. 302/2017 un neizskatītās lietās pārbaudīt, vai nav pārkāpti noteikumi par kriminālizmeklēšanu veicošās struktūras personisko un materiālo jurisdikciju.

2. SPM lēmums un ziņojumi

61. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai SPM lēmums un uz tā pamata pieņemtajos ziņojumos noteiktās prasības ir saistošas Rumānijai. Ar otrā jautājuma pirmo un otro daļu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LES 2. pants kopā ar LES 4. panta 3. punktu paredz Rumānijai pienākumu ievērot SPM ziņojumos noteiktās prasības un vai šis pienākums arī paredz, lai Konstitucionālā tiesa atturētos no tādu lēmumu pieņemšanas, kuri interpretē valsts tiesību aktus un kuros ir paredzēti obligāti noteikumi tiesību piemērošanai tiesu struktūrās. Iesniedzējtiesa arī jautā, vai šādos apstākļos tai nav jāpiemēro Konstitucionālās tiesas lēmumi.

62. Šos jautājumus ir vērts izskatīt kopā. Tiem ir divi slāņi. Pirmkārt, tiek vaicāts par šo instrumentu būtību un juridiskajām sekām. Otrkārt, tiek vaicāts, vai šajā lietā aplūkojamie konstitucionālie lēmumi patiešām atbilst šiem instrumentiem.

63. Pirmkārt, jautājumu par SPM lēmuma un uz tā pamata pieņemto ziņojumu juridisko seku būtību esmu sīki aplūkojis savos AFJR secinājumos ( 20 ). Es ierosināju, ka SPM lēmums Rumānijai ir juridiski saistošs. Tāpat es ierosināju, ka SPM lēmums izraisa Hartas piemērojamību: valsts noteikumi, kas pieņemti un piemēroti SPM lēmuma darbības jomā, nozīmē, ka uz šiem noteikumiem attiecas arī Hartas 51. panta 1. punkts ( 21 ).

64. Tomēr SPM ziņojumi un tajos ietvertie ieteikumi Rumānijai nav juridiski saistoši. Rumānijai šie ziņojumi tomēr ir pienācīgi jāņem vērā savos centienos īstenot SPM lēmuma pielikumā ietvertos kritērijus, pienācīgi ievērojot LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu ( 22 ).

65. Pēdējais punkts izvirza vēl kādu svarīgu seku aspektu, kas šajā lietā ir arī nozīmīgs: tā kā SPM ziņojumi neietver nekādus saistošus juridiskus pienākumus, tos pašus par sevi nevar izpildīt valsts tiesās. Tādējādi valsts tiesneši saskaņā ar ES tiesību aktiem nevar paļauties uz šajos ziņojumos iekļautajiem ieteikumiem, lai nepiemērotu tādas valsts tiesību normas, kuras viņi uzskata par pretrunā esošām šādiem ieteikumiem ( 23 ).

66. Otrkārt, pievēršoties jautājumam pēc būtības, vai SPM lēmums kavētu attiecīgo konstitucionālo lēmumu pieņemšanu? Šajā sakarā ir izvirzīti divi galvenie argumenti.

67. Pirmkārt, otrā uzdotā jautājuma formulējumā ir norādīts, ka Konstitucionālā tiesa ir interpretējusi tiesību aktus un paredzējusi īpašus un obligātus noteikumus to piemērošanai, kas jāveic tiesu struktūrām, un tas ir uzdevums, kas ietilpst ekskluzīvā tiesu iestāžu jurisdikcijā. Minētajā jautājumā arī ir norādīts, ka šīs tiesas rīcība ievieš jaunus likumdošanas pasākumus, kas ietilpst likumdošanas iestāžu ekskluzīvā kompetencē. Šis arguments faktiski liek domāt, ka Konstitucionālā tiesa nav ņēmusi vērā varas dalīšanu un ka tās lēmumi pārkāpj citu valsts dalībnieku, jo īpaši tiesu varas, prerogatīvas.

68. Otrkārt, prokurors savās atbildēs uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem ir norādījis, ka, tā kā attiecīgie Konstitucionālās tiesas lēmumi pamatlietā ir noveduši pie visu ar SRI tehnisko atbalstu iegūto pierādījumu izslēgšanas, tas nelabvēlīgi un būtiski ietekmē cīņu pret augsta līmeņa korupciju. Tas liedz pilnvarotajām parastajām tiesām katrā gadījumā noteikt, vai SRI piedalīšanās ir izraisījusi pamattiesību pārkāpumu.

69. Pirmais un otrais atbildētājs savās atbildēs uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem norādīja, ka nav izvirzīts nekas tāds, kas liktu pieņemt, ka šādi Konstitucionālās tiesas lēmumi ir pretrunā SPM lēmuma pielikumā ietvertajos kritērijos noteiktajiem mērķiem.

70. Manuprāt, argumenti, kas liek domāt, ka attiecīgie Konstitucionālās tiesas lēmumi būtu Rumānijai noteikto pienākumu pārkāpums saskaņā ar SPM lēmumu, nav pilnībā pamatoti.

71. Jāuzsver, ka, pat ja uz to attiecas patiešām īpašais SPM lēmuma režīms, dalībvalsts saglabā savu institucionālo autonomiju savas valsts iestāžu un procedūru izvēlē un izveidē. Šī autonomija ietver arī to iestāžu izvēli, kuras saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir tiesīgas veikt tehnisko uzraudzību, ko var izmantot kā pierādījumu kriminālprocesā. Tas, protams, ietver arī vietējo izlūkošanas dienestu organizāciju un pilnvaras.

72. Turklāt SPM lēmums un līdz ar to no Hartas izrietošie pienākumi nenozīmē tikai pienākumu censties (nedaudz mehāniski) īstenot SPM lēmuma pielikumā noteiktos kritērijus. Tie arī ietver pastiprinātu vajadzību ievērot Hartā garantētās pamattiesības, likumību un tiesiskumu. Galu galā, iespējams, var droši pieņemt, ka uz kādu dalībvalsti īpašais SPM režīms nebūtu attiecināms, ja viss šajā ziņā būtu jau bijis nevainojami iepriekš.

73. Tātad SPM lēmuma mērķis patiešām ir veicināt (tiesu) efektivitāti un cīņu pret korupciju, taču šie mērķi jāsasniedz tādas funkcionālas sistēmas ietvaros (vai galvenokārt tās ietvaros), kas ievēro pašas tiesisko regulējumu un attiecīgo indivīdu pamattiesības. Ir nepareizi (un ļoti bīstami) domāt, ka SPM lēmums ir paredzēts, lai maksimāli palielinātu vienu vērtību (efektivitāte, ko mēra ar galīgo notiesājošo spriedumu skaitu) ( 24 ), kaitējot citām, tikpat svarīgām vērtībām ( 25 ).

74. Uz šāda fona, ja kaut ko varētu teikt par attiecīgajiem konstitucionālajiem lēmumiem, drīzāk būtu jāteic, ka tie faktiski īsteno SPM lēmuma pielikumā noteiktos mērķus un kritērijus, bet noteikti ne tas, ka tie tos pārkāpj. Vienkāršāk sakot, es nesaskatu neko problemātisku valsts konstitucionālā lēmumā, kurā paziņots, ka valsts konstitucionālo tiesību un drošības pasākumu ietvaros vietējie izlūkošanas dienesti nepiedalās kriminālizmeklēšanā.

75. Faktiski, ievērojot agrākus Komisijas apsvērumus par šo jautājumu, būtu pamats raizēties, ja vietējie izlūkošanas dienesti regulāri piedalītos kriminālizmeklēšanā. Komisijas 2018. gada SPM ziņojumā tika norādītas problēmas, ko rada protokoli ar SRI ( 26 ). Turklāt Komisijas 2019. gada SPM ziņojumā bija atsauce uz attiecīgajiem Konstitucionālās tiesas lēmumiem, uzsverot, ka “mērķim vajadzētu būt tādai sistēmai, kurā izlūkošanas dienesti tiek pienācīgi demokrātiski pārraudzīti, kurā noziegumus var efektīvi izmeklēt un piemērot sodu par tiem, pilnībā ievērojot pamattiesības, un kuras ietvaros sabiedrība var paļauties uz to, ka tiesu neatkarība ir garantēta” ( 27 ).

76. Tāpēc var vienkārši atkārtot, ka ES tiesību akti, ieskaitot patiešām diezgan tālejošo SPM mehānismu, nekādā veidā nereglamentē veidu, kādā tiek veikti tehniskie uzraudzības pasākumi kriminālprocesu ietvaros, vai vietējo izlūkošanas dienestu lomu un pilnvaras. Tādējādi valsts konstitucionālā tiesa, protams, var liegt noteiktiem dalībniekiem vai struktūrām veikt tehniskās uzraudzības pasākumus.

77. Tas, ka šādam konstitucionālam lēmumam būs procesuāla ietekme attiecībā uz notiekošajiem un turpmākajiem kriminālprocesiem saistībā ar korupciju, ir nepieciešamās un loģiskās sekas. Lietā Dzivev Tiesa ir atzinusi šādu seku nepieciešamību “izslēgšanas noteikuma” veidā attiecībā uz nelikumīgi iegūtiem pierādījumiem pat gadījumos, uz kuriem attiecas LESD 325. panta 1. punkts ( 28 ). Tam pašam a fortiori noteikti ir jāattiecas uz daudz neskaidrāko SPM lēmuma režīmu.

78. Šo apsvērumu rezultātā es iesaku Tiesai uz pirmo jautājumu, kā arī uz otrā jautājuma pirmo un otro daļu atbildēt šādi: – Komisijas Lēmums 2006/928 ir juridiski saistošs. Komisijas pieņemtie ziņojumi SPM ietvaros Rumānijai nav juridiski saistoši. Tomēr šai dalībvalstij ir pienācīgi jāņem vērā minētie ziņojumi savos centienos īstenot SPM lēmuma pielikumā norādītos kritērijus, pienācīgi ievērojot LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu. – Rumānijas pienākums sasniegt SPM lēmumā noteiktos mērķus neliedz valsts konstitucionālajai tiesai pieņemt lēmumus, ar kuriem vietējo izlūkošanas dienestu kriminālprocesa ietvaros veiktos tehniskās uzraudzības pasākumus atzīst par antikonstitucionāliem un pieprasa izslēgt visus pierādījumus, kas šādā veidā iegūti kriminālprocesā.

3. Tiesu neatkarības princips

79. Ar trešā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Hartas 47. panta otrajā daļā nostiprinātais tiesu neatkarības princips ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas izslēdz Konstitucionālās tiesas Lēmumu Nr. 51/2016, Lēmumu Nr. 302/2017 un Lēmumu Nr. 26/2019.

80. Iesniedzējtiesa uzskata, ka Konstitucionālās tiesas Lēmuma Nr. 51/2016, Lēmuma Nr. 302/2017 un Lēmuma Nr. 26/2019 kopīgā ietekme iejaucas parasto tiesu kompetencē. Tie izraisīja pierādījumu izslēgšanu gadījumos, kad SRI bija iesaistīts uzraudzības orderu izpildē, liedzot parastajām tiesām iespēju veikt konkrētu novērtējumu, ņemot vērā katras lietas īpašos apstākļus. Iesniedzējtiesa arī uzskata, ka, nosakot šīs judikatūras piemērošanu neizskatītām lietām, iepriekš minētajiem konstitucionālajiem lēmumiem ir atpakaļejošs spēks, padarot kriminālprocesa rezultātus neparedzamus. Iesniedzējtiesa uzskata, ka tas var apdraudēt tās neatkarību.

81. Komisija ir norādījusi, ka tas, ka iesniedzējtiesai ir saistoši Konstitucionālās tiesas lēmumi, pats par sevi neapdraud tās neatkarību, ja vien Konstitucionālā tiesa pati izpilda tiesu neatkarības prasības. Pēc Komisijas domām nekas neliecina, ka Konstitucionālā tiesa un it īpaši attiecīgie konstitucionālie lēmumi neatbilst tiesu neatkarības un objektivitātes prasībām, kas izriet no LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta.

82. Es atbalstu šo nupat minēto nostāju.

83. Pirmkārt, nekas šajā lietā vai paralēlajās lietās nav atklājis strukturālus iemeslus, kāpēc būtu jāuzskata, ka valsts konstitucionālā tiesa nav neatkarīga. Jo īpaši Euro Box Promotion secinājumos, uz kuriem es vienlīdz atsaucos šīs lietas vajadzībām, es ierosināju, ka nekas Konstitucionālās tiesas sastāvā, statusā un kompetencē neradīja šaubas par šīs tiesas neatkarību un objektivitāti ( 29 ). Tāpat netika izvirzīti faktiskie elementi vai argumenti, kas atklātu manipulācijas ar valsts tiesību aktos noteiktām parastām procedūrām, to apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu ( 30 ).

84. Minētie apsvērumi ir attiecināmi arī uz šo kontekstu. Šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav neviena papildu elementa, kas liktu pārskatīt šo secinājumu konkrēto attiecīgo Konstitucionālās tiesas lēmumu ietvaros, par kuriem ir runa pamatlietā.

85. Otrkārt, iesniedzējtiesas paustās īpašās bažas par to, ka Konstitucionālā tiesa ir iejaukusies tiesu varas kompetencē, ciktāl tās lēmumi rada draudus parasto tiesu neatkarībai, nešķiet pamatotas. Nekas neliecina par to, ka, pasludinot dažus konkrētus Kriminālprocesa kodeksa tiesību normu aspektus par antikonstitucionāliem Lēmumā Nr. 51/2016 un Lēmumā Nr. 302/2017 vai arī Lēmumā Nr. 26/2019 konstatējot konstitucionāla rakstura juridisku konfliktu, Konstitucionālā tiesa būtu rīkojusies ārpus savas kompetences jomas vai citādi būtu apdraudējusi parasto tiesu neatkarību.

86. Treškārt, nešķiet arī, ka attiecīgo Konstitucionālās tiesas lēmumu seku piemērošana izskatāmajām lietām, kaut arī uzraudzības pasākumi jau bija veikti saskaņā ar tiesību normām, kas iepriekš tika uzskatītas par konstitucionālām, nozīmētu judikatūras piemērošanu ar atpakaļejošu spēku, apdraudot likumības principu. Komisija pareizi norāda, ka pierādījumu izslēgšana, pamatojoties uz šiem uzraudzības orderiem, nerada kaitējumu individuālajām tiesībām. Turklāt visai izplatīts ir tas, ka jauna tiesību aktu interpretācija, ko sniegusi augstākā vai konstitucionālā jurisdikcija, ir piemērojama visām turpmākajām un neizskatītajām lietām, ja vien nav skaidri norādīts citādi ( 31 ).

87. Tāpēc rezumējot šķiet, ka iesniedzējtiesas izteikto bažu pamatā ir domstarpības par valsts konstitucionālās tiesas noteikto juridisko pieeju, kuras rezultātā minētajai tiesai ir noteikti ierobežojumi. Tomēr to pašu par sevi nevar interpretēt kā strukturālu apdraudējumu šīs tiesas neatkarībai. Tiesu iestāžu neatkarību nedrīkst jaukt ar tiesu iestāžu izolētību vai nepārbaudītu tiesu iestādi. Tiesnešiem patiešām ir piešķirta neatkarības privilēģija, lai viņi būtu objektīvi, taču tiesību aktu robežās un ar konstitucionālo kontroli un līdzsvaru, ko īsteno citas valsts struktūras.

88. Tomēr ir taisnība, ka iepriekš minētais attiecas tikai uz to dalībvalstu struktūrām un iestādēm, kuras pašas ievēro “tiesiskuma spēles noteikumus” (ko par tādiem var uzskatīt). Atzīstu, ka šādus (parastus) noteikumus nav iespējams ievērot (neparastos) laikos un valsts sistēmās, kurās citas iestādes vairs nespēlē pēc šiem noteikumiem. Tādējādi citas (tiesu) iestādes oficiālo institucionālo pilnvaru ievērošana ir pamatota, ja vien šī iestāde pati nodrošina neatkarības un objektivitātes strukturālās garantijas ( 32 ).

89. Līdz ar to es ierosinu Tiesai uz trešā jautājuma pirmo daļu atbildēt tādējādi, ka ES tiesu neatkarības princips, kas nostiprināts Hartas 47. panta otrajā daļā un LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā, neaizliedz valsts konstitucionālās tiesas lēmumus, ar kuriem vietējo izlūkošanas dienestu kriminālprocesa ietvaros veiktos tehniskās uzraudzības pasākumus atzīst par antikonstitucionāliem un pieprasa izslēgt visus pierādījumus, kas šādā veidā iegūti kriminālprocesā.

4. Disciplinārsodi par Konstitucionālās tiesas lēmumu neievērošanu

90. Otrajā un trešajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā, vai ES tiesības nepieļauj valsts tiesību normu, kas paredz disciplināratbildību tiesnesim, kurš nav piemērojis Konstitucionālās tiesas lēmumu lietā, ja Tiesā ir iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.

91. Šis jautājums tiek pamatots ar to, ka saskaņā ar Likuma Nr. 303/2004 99. panta ș) punktu tiesnesim par Konstitucionālās tiesas nolēmuma neievērošanu ir paredzēts disciplinārsods. Tomēr pretstatā Euro Box Promotion secinājumiem, kuros līdzīgu jautājumu bija izvirzījusi iesniedzējtiesa, paredzot slēpto iespēju neņemt vērā iespējami nesaderīgo valsts konstitucionālo judikatūru (un tā rezultātā par to netikt pakļautai disciplinārlietai) ( 33 ), situācija šajā lietā attiecas uz vēlāku posmu.

92. Ar 2019. gada 26. jūlija vēstuli iesniedzējtiesa informēja Tiesu, ka Tiesu inspekcija ir ierosinājusi iepriekšēju disciplinārizmeklēšanu pret iesniedzējtiesnesi, pamatojoties uz Likuma Nr. 303/2004 99. panta ș) punktu. Uz šādas izmeklēšanas sākšanu, šķiet, ir mudinājis lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturs šajā lietā, kurā iesniedzējtiesnesis pauž kritisku nostāju attiecībā uz Konstitucionālās tiesas judikatūru, apšaubot tās jurisdikciju un tās nolēmumu saistošo raksturu ( 34 ).

93. Savos Euro Box Promotion secinājumos es centos Tiesas judikatūru par pieļaujamajām “tiesu nepakļaušanās” robežām ievietot pareizajā kontekstā. Būtībā ierosināju nodrošināt, ka ES tiesības jebkurai valsts tiesai paver iespēju racionālam juridiskam diskursam par pareizu ES tiesību interpretāciju (neņemot vērā oficiālo tiesu hierarhiju). No vienas puses, tas nozīmē, ka jebkurai valsts tiesai ir jāļauj piemērot ES tiesības un, ja tā uzskata par vajadzīgu, saskaņā ar LESD 267. pantu iesniegt Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. No otras puses, ar nosacījumu, ka šie obligātie standarti ir izpildīti, tikai atsaucoties uz ES tiesībām, valsts tiesnesis nav pilnībā atbrīvots no jebkādiem ierobežojumiem, kas parasti tiek piemēroti valsts tiesu funkcijas īstenošanai, ieskaitot valsts tiesu hierarhiju un disciplīnu ( 35 ).

94. Tomēr, ja patiesi ir tā, ka pret valsts tiesnesi ierosina disciplinārlietu tikai tāpēc, ka viņš ir iesniedzis lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā viņš apšaubījis valsts konstitucionālās tiesas juridisko atzinumu, tad, manuprāt, jebkuras debates par atbilstošu līdzsvaru starp nacionālo tiesību sistēmiskajām prasībām un ES tiesībām ir beigušās. ES tiesības kategoriski izslēdz iespēju, ka pret tiesnešiem tiek ierosinātas valsts disciplinārlietas tikai tāpēc, ka viņi ir izmantojuši viņiem LESD 267. pantā piešķirtās tiesības ( 36 ).

95. Pietiek atgādināt, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ES tiesības nepieļauj valsts tiesību normas, kas paredz disciplinārlietu ierosināšanu pret valstu tiesnešiem, jo viņi ir iesnieguši Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ( 37 ). Tas nozīmē, ka tikai iespēja vien tikt pakļautam disciplinārlietai šāda lūguma iesniegšanas dēļ vai lēmums uzturēt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pēc tā iesniegšanas, iespējams, grauj attiecīgo valsts tiesnešu efektīvu rīcības brīvību un valsts tiesu funkcijas saistībā ar LESD 267. pantu ( 38 ). Turklāt tas, ka persona netiek pakļauta disciplinārlietai vai pasākumiem, ja tā ir izmantojusi šādu rīcības brīvību, lai iesniegtu jautājumu Tiesā, ir arī garantija, kas ir būtiska tiesas neatkarībai ( 39 ).

96. Līdz ar to ierosinu Tiesai uz otrā jautājuma trešo daļu un trešā jautājuma otro daļu atbildēt tādējādi, ka LESD 267. pants, kā arī LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Hartas 47. pantā nostiprinātais tiesu neatkarības princips nepieļauj disciplinārlietu uzsākšanu pret tiesnesi tikai tāpēc, ka viņš ir iesniedzis Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā šis tiesnesis apšauba valsts konstitucionālās tiesas judikatūru un apsver iespēju nepiemērot tās judikatūru.

VI. Secinājumi

97. Ierosinu Tiesai uz Tribunalul Bihor (Bihoras apgabaltiesa, Rumānija) iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi. – Uz pirmo jautājumu un uz otrā jautājuma pirmo un otro daļu atbildēt šādi: – Komisijas Lēmums 2006/928/EK (2006. gada 13. decembris), ar ko izveido mehānismu, lai nodrošinātu sadarbību un pārliecinātos par Rumānijā sasniegto, novēršot noteiktus trūkumus tādās jomās kā tiesu sistēmas reforma un cīņa pret korupciju, ir juridiski saistošs. Eiropas Komisijas pieņemtie ziņojumi sadarbības un pārbaudes mehānisma ietvaros Rumānijai nav juridiski saistoši. Tomēr šai dalībvalstij ir pienācīgi jāņem vērā šie ziņojumi savos centienos īstenot Lēmuma Nr. 2006/928 pielikumā norādītos kritērijus, pienācīgi ņemot vērā LES 4. panta 3. punktā noteikto lojālas sadarbības principu. – Rumānijas pienākumi īstenot Lēmumā Nr. 2006/928 noteiktos mērķus neliedz valsts konstitucionālajai tiesai pieņemt lēmumus, ar kuriem vietējo izlūkošanas dienestu kriminālprocesa ietvaros veiktos tehniskās uzraudzības pasākumus atzīst par antikonstitucionāliem un pieprasa izslēgt visus pierādījumus, kas šādā veidā iegūti kriminālprocesā. – Uz trešā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild tādējādi, ka ES tiesu neatkarības princips, kas nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrajā daļā un LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā, neaizliedz valsts konstitucionālās tiesas lēmumus, ar kuriem vietējo izlūkošanas dienestu kriminālprocesa ietvaros veiktos tehniskās uzraudzības pasākumus atzīst par antikonstitucionāliem un pieprasa izslēgt visus pierādījumus, kas šādā veidā iegūti kriminālprocesā. – Uz otrā jautājuma trešo daļu un trešā jautājuma otro daļu ir jāatbild tādējādi, ka LESD 267. pants, kā arī LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Pamattiesību hartas 47. pantā nostiprinātais tiesu neatkarības princips nepieļauj disciplinārlietu uzsākšanu pret tiesnesi tikai tāpēc, ka viņš ir iesniedzis Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā šis tiesnesis apšauba valsts konstitucionālās tiesas judikatūru un apsver iespēju nepiemērot tās judikatūru.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 un C‑355/19, EU:C:2020:746, atsauces nolūkā saīsināti kā “AFJR secinājumi”. Skat. arī manus tajā pašā dienā sniegtos secinājumus lietā Statul Român – Ministerul Finanţelor Publice (C‑397/19, EU:C:2020:747).

( 3 ) Skat. manus secinājumus lietā Euro Box Promotion u.c. (apvienotās lietas C‑357/19 un C‑547/19), atsauces nolūkā saīsināti kā “Euro Box Promotion secinājumi”. Skat. arī manus tajā pašā dienā sniegtos secinājumus lietā FQ u.c. (apvienotās lietas C‑811/19 un C‑840/19).

( 4 ) OV 2005, L 157, 11. lpp.

( 5 ) OV 2005, L 157, 203. lpp.

( 6 ) OV 2006, L 354, 56. lpp.

( 7 ) Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 826, 2005. gada 13. septembris.

( 8 ) Spriedums, 1982. gada 6. oktobris, Cilfit u.c. (283/81, EU:C:1982:335, 16. punkts).

( 9 ) Iespējams, tiek veicināts izņēmums no pēdējās instances tiesu pienākuma iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo pieprasītā ES tiesību interpretācija nav pamatota: skat. spriedumu, 1982. gada 6. oktobris, Cilfit u.c. (283/81, EU:C:1982:335, 16.–20. punkts).

( 10 ) Skat. Tiesas Reglamenta panta 99. pantu.

( 11 ) Spriedums, 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny (C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 54. punkts).

( 12 ) Spriedums, 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny (C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 45.–53. punkts).

( 13 ) Noteikti atzīstu, ka, teorētiski runājot, disciplinārpārkāpuma actus reus jeb “objektīvs elements” saskaņā ar Likuma Nr. 303/2004 99. panta ș) punktu (citēts iepriekš šo secinājumu 12. punktā) nav “lūgums Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu”, bet “Konstitucionālās tiesas lēmumu neievērošana”. Tomēr abi kļūst par vienu, kad Tiesai tiek lūgts apšaubīt Konstitucionālās tiesas lēmumā ietvertā juridiskā atzinuma pamatotību.

( 14 ) Attiecībā uz disciplinārsodu ietekmi uz prerogatīvām, kas valstu tiesām piešķirtas ar LESD 267. pantu, skat. 2016. gada 5. jūlija spriedumu Ognyanov (C‑614/14, EU:C:2016:514, 24. un 25. punkts).

( 15 ) Pretstatā tam skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Governo della Repubblica Italiana (Itālijas miertiesu stāvoklis) (C‑658/18, EU:C:2020:572, 73.–75. punkts).

( 16 ) Šajā sakarā skat. spriedumus, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982, 74. punkts), vai 2020. gada 9. jūlijs, Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, 40. un 41. punkts).

( 17 ) Skat. AFJR secinājumu 173.–224. punktu un Euro Box Promotion secinājumu 79.–85. punktu.

( 18 ) Spriedumi, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 40. punkts); 2019. gada 24. jūnijs, Komisija/Polija (Augstākās tiesas neatkarība) (C‑619/18, EU:C:2019:531, 51. punkts); 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982, 83. punkts), vai 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny (C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 34. punkts). Mans izcēlums.

( 19 ) Šajā sakarā skat. spriedumus, 2019. gada 24. jūnijs, Komisija/Polija (Augstākās tiesas neatkarība) (C‑619/18, EU:C:2019:531, 47. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982, 167. punkts).

( 20 ) Skat. AFJR secinājumu 145.–172. punktu.

( 21 ) Skat. AFJR secinājumu 186.–202. punktu un Euro Box Promotion secinājumu 85. punktu.

( 22 ) Skat. AFJR secinājumu 160.–167. punktu.

( 23 ) Skat. AFJR secinājumu 168. punktu.

( 24 ) Šajā saistībā var uzsvērt, ka, manuprāt, Tiesas judikatūras mērķis ir “strukturālā efektivitāte” (attiecīgā mehānisma vienmērīgas darbības panākšana), bet ne vienmēr “individuāla efektivitāte” (kas nozīmē, ka katrā atsevišķā lietā par katru cenu ir jābūt notiesājošam spriedumam) – sīkāk skat. manus secinājumus lietā X (Eiropas apcietināšanas orderis pret dziedātāju) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, 86. punkts).

( 25 ) Šis temats, protams, neaprobežojas tikai ar SPM lēmumu, bet ir manāms arī citās ES tiesību jomās, piemēram, LESD 325. panta 1. punktā – līdzīgus apsvērumus šā noteikuma līdzsvarotas interpretācijas kontekstā skat. paralēlo Euro Box Promotion secinājumu 173.–176. punktā.

( 26 ) Komisijas 2018. gada 13. novembra ziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei par Rumānijas panākumiem saskaņā ar sadarbības un pārbaudes mehānismu, COM(2018) 851 final, 2. lpp.

( 27 ) Komisijas ziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei par Rumānijas panākumiem saskaņā ar sadarbības un pārbaudes mehānismu, COM(2019) 499 final, 2019. gada 22. oktobris, 3. lpp.) Skat. arī pievienoto tehnisko ziņojumu (SWD(2019) 393 final, 12. lpp.).

( 28 ) Spriedums, 2019. gada 17. janvāris, Dzivev u.c. (C‑310/16, EU:C:2019:30, 33.–41. punkts).

( 29 ) Skat. Euro Box Promotion secinājumu 215.–222. punktu.

( 30 ) Skat. Euro Box Promotion secinājumu 225.–229. punktu. Skat. vispārīgāk arī AFJR secinājumu 242.–248. punktu.

( 31 ) Gan Eiropas civiltiesībās, gan parastajās tiesībās nejauša retrospektivitāte, kas izriet no tā, ka juridiska interpretācija rada sekas ex tunc, faktiski ir noteikta, savukārt iespējama atcelšana ir izņēmums, kas skaidri jāparedz, ierobežojot šāda lēmuma sekas laikā: skat., piemēram, Arden, M., Human Rights and European Law: Building New Legal Orders, Oxford University Press, 2015, 267.–272. lpp. Tas pats faktiski attiecas uz procesu šajā Tiesā, kur lēmuma iedarbības ierobežošana laikā (un tādējādi Tiesas sprieduma piemērošana tikai nākamajām lietām) ir īpaši jāpieprasa (un reti tiek piešķirta): skat., piem., Barents, R., Remedies and Procedures before the EU Courts, Wolters Kluwer, 2016, 454.–458. lpp.

( 32 ) Piemēru, kad šādas garantijas vairs netiek nodrošinātas, skat. spriedumā, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982, 142.–152. punkts).

( 33 ) Skat. Euro Box Promotion secinājumu 233. punktu.

( 34 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 25. un 41. punktu.

( 35 ) Skat. Euro Box Promotion secinājumu 235.–243. punktu.

( 36 ) Kā jau minēts šo secinājumu 36.–42. punktā, Tiesai nav jālemj par atsevišķiem tiesu disciplīnas gadījumiem. Tādējādi, kaut arī ES tiesības kopumā liedz valsts disciplinārlietas izmantot noteiktos veidos, šis apgalvojums, protams, nevar atspoguļot to bezgalīgo atsevišķu lietu daudzveidību, kurās valsts tiesnesis var iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas, iespējams, rada pamatu citiem disciplinārizmeklēšanas iemesliem. Tāpēc tīšais uzsvars uz “tikai tāpēc”. Skat. arī Euro Box Promotion secinājumu 244. un 245. punktu.

( 37 ) Skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny (C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 58. punkts).

( 38 ) Turpat, 57. un 58. punkts.

( 39 ) Spriedums, 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny (C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234, 59. punkts). Šajā sakarā skat. arī spriedumu, 2016. gada 5. jūlijs, Ognyanov (C‑614/14, EU:C:2016:514, 25. punkts), un rīkojumu, 2019. gada 12. februāris, RH (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, 47. punkts).