ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21.

Tiesas sēdē tika izvirzīts jautājums par Tiesas kompetenci izskatīt šo lietu. Šajā ziņā īsumā norādīšu, ka Tiesa ir kompetenta atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem. Kā pierādīs mana atbilde uz uzdotajiem jautājumiem, šī lieta attiecas nevis uz Somijas tiesību, bet uz Direktīvas 2008/95 2. un 3. panta interpretāciju. No direktīvas 6. apsvēruma izriet, ka dalībvalstīm ir tiesības noteikt procesuālos noteikumus par preču zīmju reģistrāciju. Kā turklāt tiesas sēdē norādīja Somijas valdība, dalībvalsts procesuālie noteikumi tomēr ir jānosaka un jāpiemēro tādējādi, lai tiktu nodrošināta ar direktīvu saskaņoto preču zīmju reģistrācijas prasību ievērošana. Citiem vārdiem sakot, valsts iestādēm it īpaši ir jārūpējas par to, lai tiktu ievērotas direktīvā paredzētās prasības, it īpaši tās 2. un 3. pantā noteiktās prasības, saskaņā ar kurām visas preču zīmes, lai tās varētu reģistrēt, ir jāspēj attēlot grafiski un tām ir jāpiemīt atšķirtspējai.
1.

Ar šo apelācijas sūdzību TestBioTech eV, European Network of Scientists for Social and Environmental Responsibility eV un Sambucus eV (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzējas”) lūdz, pirmkārt, atcelt Vispārējās tiesas 2016. gada 15. decembra spriedumu lietā TestBioTech u.c./Komisija (T‑177/13, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedumu”, EU:T:2016:736), ar kuru Vispārējā tiesa noraidījusi viņu prasību atcelt Eiropas Komisijas 2013. gada 8. janvāra lēmumu ( 2 ) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar kuru Komisija informējusi TestBioTech par to, ka tā neapmierinās nevienu no argumentiem, kas izvirzīti, lai pamatotu pieprasījumu veikt iekšēju [Komisijas Īstenošanas] lēmuma 2012/347/ES (2012. gada 28. jūnijs), ar ko atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 1829/2003 atļauj laist tirgū produktus, kas satur ģenētiski modificētas sojas pupas MON 87701 × MON 89788 (MON‑877Ø1‑2 x MON‑89788‑1), sastāv vai ir ražoti no tām [ ( 3 )] (OV 2012, L 171, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par atļaujas piešķiršanu”), pārskatīšanu. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, kā arī identiskus Komisijas lēmumus, kas adresēti European Network of Scientists for Social and Environmental Responsibility un Sambucus, vai pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai.
111.

Ņemot vērā iepriekš minēto, es ierosinu Tiesai sniegt šādu atbildi uz Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Lombardijas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2009/72/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu 2. panta 5. punkts un 28. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sistēma, kuru izveidojis un pārvalda privāts subjekts, kurai ir pieslēgts ierobežots ražošanas un patēriņa vienību skaits un kura savukārt pati ir savienota ar galveno tīklu, ir sadales sistēma. Šajā saistībā nav būtiski tas, ka sistēma sākotnēji tika izveidota kā pašražošanas sistēma un ka tā izveidota pirms Direktīvas 2009/72 spēkā stāšanās. 2) Dalībvalstis var piešķirt sadales sistēmām atbrīvojumu no Direktīvā 2009/72 norādītajām saistībām tikai tādā gadījumā, ja šīs sistēmas ir kvalificējamas kā slēgtas sadales sistēmas šīs direktīvas 28. panta 1. punkta izpratnē, kā mazas, izolētas sistēmas direktīvas 2. panta 26. punkta izpratnē, kā izolētas mikrosistēmas direktīvas 2. panta 27. punkta izpratnē vai gadījumā, ja tās apkalpo mazāk nekā 100000 lietotāju. Dalībvalstīm nav atļauts identificēt citu sadales sistēmu kategoriju un šajā kategorijā ietilpstošās sistēmas atbrīvot no citām saistībām papildus tām, no kurām var tikt atbrīvotas slēgtas sadales sistēmas, mazas, izolētas sistēmas, izolētas mikrosistēmas vai sistēmas, kas apkalpo mazāk nekā 100000 lietotāju. 3) Direktīvas 2009/72 28. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 32. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka slēgtu sadales sistēmu operatoriem ir jānodrošina trešo personu piekļuve, izņemot, ja tiem nav vajadzīgās jaudas. 4) Direktīvas 2009/72 26. panta 4. punkts un 28. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs tiesību normas dalībvalstīm neļauj slēgtu sadales sistēmu operatorus atbrīvot no tādu prasību izpildes, kas nav noteiktas šajās normās. 5) Valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram dispečervadības izmaksas, kuras katram slēgtās sadales sistēmas lietotājam ir jāmaksā galvenā tīkla operatoram, tiek piemērotas elektroenerģijai, ko katrs lietotājs ir ievadījis slēgtās sadales sistēmā, vai elektroenerģijai, ko katrs lietotājs ir paņēmis no slēgtās sadales sistēmas, ir pretrunā Direktīvas 2009/72 15. panta 7. punktam un 37. panta 6. punkta b) apakšpunktam. Šīs izmaksas ir jāpiemēro tikai attiecībā uz to elektroenerģiju, ko katrs slēgtās sadales sistēmas lietotājs ir ievadījis galvenajā tīklā, vai attiecībā uz to elektroenerģiju, ko katrs slēgtās sistēmas lietotājs ir paņēmis no galvenā tīkla.
2)

Vai mehāniskais transportlīdzeklis, kurš ir samontēts no būtiskām sastāvdaļām, kas izgatavotas pirms [Pamatdirektīvas] piemērošanas sākuma, no vienas puses, un no būtiskām sastāvdaļām, kas pievienotas tikai pēc šīs direktīvas piemērošanas sākuma, no otras puses, ir mehāniskais transportlīdzeklis, kas pastāvēja jau pirms direktīvas piemērošanas sākuma, vai arī šāds transportlīdzeklis ir izgatavots tikai pēc direktīvas piemērošanas sākuma?
2.

Ar to Tiesai tiek lūgts sniegt atsevišķus precizējumus, pirmkārt, par to, kā interpretēt noteikumus par starptautiskās jurisdikcijas noteikšanu no maksātnespējas procesa tieši izrietošu apstrīdēšanas prasību izskatīšanai, un, otrkārt, par to personu aizsardzības nosacījumiem, kuras bankrotējušam parādniekam ir izpildījušas saistību, kura bija jāizpilda par labu citā dalībvalstī uzsāktā procesā ieceltam maksātnespējas procesa administratoram. Tiesai it īpaši tiek lūgts izlemt būtisku un diskutētu jautājumu, vai dalībvalstī, kurā ir uzsākts galvenais maksātnespējas process, tiesām ir vai nav izņēmuma starptautiskā jurisdikcija izskatīt no šī procesa izrietošās apstrīdēšanas prasības.
24.

Abi prasītāji C. un A. iesniedza Raad van State (Valsts padome) apelācijas sūdzības par pirmās instances spriedumiem. Pirmkārt, prasītāji C. un A. uzskata, ka iespēja pakārtot patstāvīgas uzturēšanās atļaujas piešķiršanu tādiem valsts tiesībās paredzētiem nosacījumiem kā Vb 2000 3.80.a panta 1. punktā iekļautais nosacījums pirms patstāvīgas uzturēšanās atļaujas saņemšanas nokārtot otro sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu, neizrietot no Direktīvas 2003/86 15. panta, kura 4. punktā ir paredzēti nevis materiāltiesiskie nosacījumi, bet tikai procesuāli nosacījumi. Otrkārt, C. un A. pārmet pirmās instances tiesai, ka tā ir kļūdījusies, balstoties uz 2015. gada 9. jūlija spriedumu K. un A. (C‑153/14, turpmāk tekstā – “spriedums K. un A., EU:C:2015:453), lai pamatotu nosacījuma par otro sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu saderību ar Direktīvu 2003/86. Proti, prasītāju C. un A. skatījumā, spriedums K. un A. attiecas uz trešās valsts valstspiederīgā pienākumu integrēties, īstenojot tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos, kad tiek izsniegta atļauja ieceļošanai Nīderlandē. Spriedums K. un A. atšķiroties no pamatlietas. C. ieskatā, patstāvīga uzturēšanās atļauja esot bijusi jāizsniedz no 2014. gada 10. februāra, kas ir datums, no kura viņa jau bija likumīgi uzturējusies Nīderlandē piecus gadus, neprasot viņai izpildīt nosacījumu sekmīgi nokārtot otro sabiedriskās integrācijas pārbaudījumu. Prasītājs A. apgalvo, ka Direktīvas 2003/86 15. panta 1. punkta mērķis tieši ir ierobežot laikposmu, kurā ģimenes locekļi ir atkarīgi no apgādnieka, līdz pieciem gadiem. Treškārt, prasītāja C. apgalvo, ka uzturēšanās atļauja pie laulātā bija jāanulē datumā, kad tika pasludināta laulības šķiršana, [proti], 2015. gada 2. februārī, un nevis, kā to uzskatīja pirmās instances tiesa, 2014. gada 10. februārī, no kura BRP reģistrā C. un viņas laulātais vairs nebija reģistrēti vienā un tajā pašā adresē. Turklāt C. apgalvo, ka uzturēšanās atļaujas pie laulātā anulēšana ar atpakaļejošu spēku izraisa to, ka starpposmā viņas uzturēšanās nebija likumīga.
65.

Regulas Nr. 1782/2003 6. panta 1. punkts tika grozīts ar Regulu Nr. 146/2008, un šie grozījumi stājās spēkā 2008. gada 1. aprīlī. Pēc grozījumiem angļu valodas versija bija formulēta šādi: “Where the statutory management requirements or good agricultural and environmental conditions are not complied with at any time in a given calendar year (hereinafter “the calendar year concerned”), and the non‑compliance in question is the result of an act or omission directly attributable to the farmer who submitted the aid application in the calendar year concerned, the total amount of direct payments to be granted [..] to that farmer, shall be reduced or cancelled [..] [Ja konkrētā kalendārā gadā (turpmāk – “attiecīgais kalendāra gads”) kādu laiku nav ievērotas tiesību aktos paredzētās apsaimniekošanas prasības vai labas lauksaimniecības un vides apstākļi un minētās prasības nav ievērotas attiecīgajā kalendāra gadā atbalsta lūgumu iesniegušā lauksaimnieka tiešas darbības vai bezdarbības dēļ, tiešo maksājumu kopsummu, ko piešķir minētajam lauksaimniekam [..], samazina vai maksājumu atceļ [..]”]
32.

Attiecībā uz Protokoliem par iestāžu atrašanās vietu, kuros ir iekļauts Edinburgas lēmums, nav iemesla atkāpties no šādas interpretācijas. To vēl jo vairāk var pamatot ar to, ka jaunā saskaņošanas procedūra, kas ieviesta ar LESD 314. panta 5. punktu, nav publiska un tajā piedalās tikai 28 Parlamenta locekļi. Parlamenta publiskās debates plenārsēdē par kopīgo dokumentu, ko pieņēmusi Samierināšanas komiteja, stiprina Parlamenta lomu, un tādējādi Savienības demokrātiskā leģitimitāte kļūst arvien nozīmīgāka.
24.

Konkrētāk, apsūdzētie tiek apsūdzēti par to, ka liellopu gaļu no pieaugušu vīriešu kārtas liellopu liemeņa priekšējām ceturtdaļām krāpnieciski nepatiesi ir deklarējuši kā liellopu gaļu no liemeņa pakaļējām ceturtdaļām. Tomēr attiecīgajā laikā liellopu gaļa no liemeņa priekšējām ceturtdaļām – atšķirībā no liellopu gaļas no liemeņa pakaļējām ceturtdaļām – vēl nebija iekļauta attiecīgo Savienības tiesību aktu par īpašajām eksporta kompensācijām piemērošanas jomā, bet tajā tika iekļauta tikai vēlāk – no 1998. gada 19. janvāra.
36.

Francijas valdība uzsver, ka, pirmkārt, Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums ir jāinterpretē šauri, jo tajā ir paredzēta atkāpe no minētajā direktīvā noteiktā pienākuma piemērot nodokļus energoproduktiem. Otrkārt, minētās direktīvas 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā nav skaidri paredzēts, ka gadījumos, kad energoproduktus izmanto kombinētajai siltuma un elektroenerģijas ražošanai, tā šādu produktu daļa, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai, ietilpst minētā noteikuma piemērošanas jomā. Turpretī tās pašas direktīvas 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir skaidri noteikts, ka tas attiecas uz energoproduktiem, ko izmanto kombinētajai siltuma un elektroenerģijas ražošanai. Pēdējā minētajā noteikumā nav noteikts, ka tas attiecas tikai uz to šādu produktu daļu, ko izmanto siltuma ražošanai. Treškārt, 14. panta 1. punkta e) apakšpunktā Komisijas priekšlikumā, kas vēlāk kļuva par Direktīvu 2003/96 ( 13 ), (turpmāk tekstā – “Komisijas priekšlikums”) bija noteikts, ka dalībvalstis var atbrīvot no nodokļiem “elektroenerģijas ražošanas procesā saražoto siltumu” ( 14 ). Komisijas priekšlikuma 14. panta 1. punkta e) apakšpunkts ir lasāms tā, ka dalībvalstis var atbrīvot no nodokļiem to energoproduktu daļu, ko izmanto siltuma ģenerēšanai, savukārt minētā priekšlikuma 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāatbrīvo no nodokļiem tā šādu produktu daļa, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai. Tomēr Komisijas priekšlikuma 14. panta 1. punkta e) apakšpunkts tika grozīts, tā ka attiecīgajā Direktīvas 2003/96 noteikumā, proti, 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā, vairs nav atsauces uz siltumu vien. Attiecīgi Savienības likumdevēja nodoms bija ļaut dalībvalstīm kopumā atbrīvot no nodokļiem energoproduktus, ko izmanto kombinētajai siltuma un elektroenerģijas ražošanai, saskaņā ar Direktīvas 2003/96 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu. Savienības likumdevēja nodoms nebija tāds, ka dalībvalstis atbrīvo no nodokļiem to šādu produktu daļu, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai, saskaņā ar tās pašas direktīvas 14. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Ceturtkārt, praksē ir grūti nodalīt, cik liela daļa energoproduktu tiek izmantota elektroenerģijas ražošanai un cik – siltuma ģenerēšanai.
56.

Jēdziens “izpildāms spriedums” pamatlēmuma 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas nolūkā nozīmē galīgu spriedumu, kas saskaņā ar piemērojamajām tiesībām kompetentajām iestādēm ļauj izpildīt attiecīgajai personai uzlikto brīvības atņemšanas sodu. Tas, kas konkrētajā gadījumā veido šo spriedumu, būs atkarīgs no diviem mainīgajiem, proti, no dalībvalsts procesuālajām tiesību normām un to konkrētas izmantošanas, ko veica attiecīgā persona (vai kas tika veikta tās labā) ( 11 ).
43.

Īstenojot vienu vai vairākus īpašus pasākumus, lai aizsargātu vidi, manuprāt, tikai retos gadījumos iestādes var būt pārliecinātas, ka izvirzītie mērķi pilnā apmērā un neapšaubāmi tiks sasniegti tikai ar šo pasākumu palīdzību. Bieži vien tiešām ir grūti iepriekš novērtēt plānoto pasākumu efektivitāti, un vairāk vai mazāk veiksmīgs iznākums var būt atkarīgs no dažādiem faktoriem, no kuriem daži nav pilnībā kontrolējami vai paredzami. Vēl jo vairāk tas attiecas uz gadījumiem, kad rīcība tiek uzskatīta par vajadzīgu, lai risinātu problēmas, kurām var būt daudz un dažādi un no zinātniskā viedokļa varbūt pat apstrīdami cēloņi. Turklāt vides mērķi bieži ir ilgtermiņa mērķi, kurus var sasniegt, tikai īstenojot lielu skaitu pasākumu, kas atkarībā no situācijas attīstības laika gaitā var būt jāpielāgo.
185.

Pirmkārt, šī atšķirība sākas, balstoties uz to, ka pamatoti var atsaukties tikai uz motīviem, kas saistīti ar nodokļu bāzes saglabāšanu (proti, nepieciešamību nodrošināt ieņēmumus valsts budžetā). To ilustrē Komisijas minētie piemēri: piemēram, nepieciešamība apkarot izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, nepieciešamība ņemt vērā īpašas grāmatvedības prasības, administratīvā pārvaldāmība un nodokļu neitralitātes princips, kā arī nepieciešamība izvairīties no nodokļa dubultās uzlikšanas varētu pamatot iespējamo attaisnojumu, lai saglabātu nodokļu pasākumu ( 82 ). Tomēr neesmu pārliecināts, ka šos iemeslus var apzināti atdalīt no citiem mērķiem, ko valsts cenšas sasniegt ar nodokļu iekasēšanu. Nevajadzētu ignorēt to, ka mūsdienu pasaulē nodokļu sistēma ir arī instruments, kuru valsts izmanto, lai ietekmētu darbības. Citiem vārdiem, iemesli, kas Tiesas klasifikācijā ir tipiski nodokļu sistēmai, ir nesaraujami saistīti ar mērķiem, kuriem sabiedrībā ir plašāks konteksts. Man prātā it īpaši ir konkrēti mērķi, tādi kā nepieciešamība saglabāt nodarbinātību, aizsargāt apkārtējo vidi un nodrošināt reģionālo attīstību, kā arī vienādu attieksmi pret nodokļu maksātājiem.
7.

Tiesa 2013. gada 25. aprīļa spriedumā Komisija/Slovākija (C‑331/11, EU:C:2013:271) lēma, ka, atļaujot apsaimniekot atkritumu poligonu Žilina – Považský Chlmec bez poligona projekta un darbības uzlabošanas plāna un nepieņemot galīgu lēmumu par to, vai attiecīgais poligons var turpināt savu darbību, pamatojoties uz apstiprinātu poligona projektu un darbības uzlabošanas plānu, Slovākija nav izpildījusi savus pienākumus, kas izriet no Atkritumu poligonu direktīvas 14. panta a), b) un c) punkta. Šis spriedums balstījās uz to, ka attiecībā uz strīdīgo poligonu nebija iesniegts poligona projekts un darbības uzlabošanas plāns.
10.

2012. gada augustā Cour des comptes (Revīzijas palāta, Francija) izdeva ziņojumu par CNC vadību un finansējumu ( 7 ). Saskaņā ar šo ziņojumu triju nodokļu ieņēmumu summa no 2007. līdz 2011. gadam ir palielinājusies gandrīz par 60 % un atbilst 46,3 % pēc grāmatvedības metodes izmaiņu pielāgojumiem. No šī ziņojuma izriet, ka galvenais tā iemesls bija ieņēmumu no nodokļa par televīzijas pakalpojumiem lielais pieaugums, proti, no EUR 362 miljoniem 2007. gadā līdz EUR 631 miljonam 2011. gadā, kas it īpaši ir izskaidrojams ar grozījumiem šī nodokļa bāzē, kuri izdarīti 2007. gadā un kurus Komisija ir ņēmusi vērā savā 2007. gada 10. jūlija lēmumā.
59.

Turklāt Lēmuma 2010/300 preambulas 5. apsvērumā ir sniegta atbilde uz jautājumu par to, kāds bija patiesais Lēmuma 2001/672 2. panta 4. panta grozījumu mērķis. Proti, ar grozījumiem ir ņemts vērā, ka “dzīvnieki, kurus no dažādām saimniecībām pārvieto uz vienām vasaras ganībām [..], tur nonāk [var nonākt] vēlāk nekā septiņu dienu laikā”. Tāpēc laikposmi, lai samazinātu “nevajadzīgu administratīvu slogu”, bija “jāpielāgo, lai ņemtu vērā minēto praktisko faktu”. Nevajadzīgs administratīvais slogs saskaņā ar iepriekšējo tiesisko situāciju varēja rasties tādējādi, ka dzīvnieku turētājam, kuram, lai pārvietotu savus dzīvniekus no vairākām turēšanas vietām uz vienām ganībām, ir nepieciešamas vairāk nekā septiņas dienas, nevarēja paziņot par visu dzīvnieku pārvietošanu vienā paziņojumā. Tas tāpēc, ka, ņemot vērā faktu, ka paziņošanas termiņu attiecībā uz dzīvnieku sāk skaitīt no pirmā no šiem dzīvniekiem pārvietošanas brīža, tas šādā gadījumā pēdējā dzīvnieka pārvietošanas brīdī jau būtu beidzies.
30.

Spriedumā Hervis Sport Tiesa nosprieda, ka gadījumā, ja nodoklis tiek aprēķināts atkarībā no uzņēmuma apgrozījuma apmēra, zināmā situācijā var tikt radīta nelabvēlīga situācija uzņēmumiem ar juridisko adresi citās dalībvalstīs ( 10 ). Konkrēti runa bija par īpašu nodokli, kas tika uzlikts mazumtirdzniecības uzņēmumiem un kura likme ļoti progresīvi bija atkarīga no apgrozījuma. Turklāt attiecībā uz uzņēmumiem, kuri bija daļa no grupas, par pamatu, klasificējot nodokļu pakāpē, tika izmantots konsolidētais apgrozījums, nevis konkrētā uzņēmuma apgrozījums. Tiesa nosprieda, ka netieša diskriminācija var tikt konstatēta, ja lielākā daļa uzņēmumu, kuri, pamatojoties uz to lielo apgrozījumu, cieš no lielās nodokļa progresijas, ir daļa no grupas, kurai ir saikne ar citu dalībvalsti ( 11 ).
36.

Manuprāt, no Regulas Nr. 207/2009 57. panta 2. punkta redakcijas (“ja šāda pierādījuma nav, pieteikumu par spēkā neesamības paziņošanu noraida”) ( 23 ) izriet, ka Vispārējai tiesai ir taisnība. Saskaņā ar minēto regulu spēkā neesamības atzīšanas procesā ir dažādi posmi. Pirmkārt, agrākās preču zīmes īpašnieks apstrīd pieteikumu par Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju – konkrētajā gadījumā šī apstrīdēšana notika atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunktam un 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam. Otrkārt, saskaņā ar 57. panta 2. punktu Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks var izlemt iebilst pret jebkādu šādu apstrīdēšanu, lūdzot, lai agrākās preču zīmes īpašnieks iesniegtu pierādījumus par faktisku izmantošanu. Tādējādi 57. panta 2. punkta mērķis ir atturēt agrākās preču zīmes īpašnieku (šajā gadījumā – Rezon) no uzbrukumiem Eiropas Savienības preču zīmei, ja agrākā preču zīme, uz kuru īpašnieks pamatojas, ir anulējama tās neizmantošanas dēļ ( 24 ). No tiesību aktu sistēmas izriet, ka, ja Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks uzvar atbilstoši 57. panta 2. punktam (jo nav iesniegti pierādījumi par faktisko izmantošanu), nav jāpārbauda neviens spēkā neesamības atzīšanas pieteikuma pamatojums pēc būtības (8. panta 1. punkta b) apakšpunkts konkrētajā lietā) un šis pieteikums ir noraidāms. Tomēr, ja agrākās preču zīmes īpašnieks sekmīgi pierāda faktisko izmantošanu, tad ir jāpārbauda pieteikuma pamatojums pēc būtības. Tādas ir sekas strīdīgajiem lēmumiem, kurus Vispārējā tiesa ir atstājusi spēkā attiecībā uz daļu no pakalpojumiem, uz kuriem attiecas mobile.de Eiropas Savienības preču zīme, proti, attiecībā uz pakalpojumiem par “reklāmu saistībā ar transportlīdzekļiem” ( 25 ).
12.

Regulas VI iedaļas nosaukums ir “Pārsūtīšanas”. Regulas 29. pantā ir noteikts: “1. Pieteikuma iesniedzēja vai citas 18. panta 1. punkta c) vai d) apakšpunktā minētās personas pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu. [..] 2. Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt attiecīgās personas ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem attiecīgās personas bēgšanas gadījumā. 3. Ja persona ir pārsūtīta kļūdas dēļ vai lēmums par pārsūtīšanu apelācijas vai pārskatīšanas rezultātā ir atcelts pēc tam, kad pārsūtīšana ir notikusi, dalībvalsts, kas veica pārsūtīšanu, tūlīt pieņem minēto personu atpakaļ. [..].”
53.

Turklāt “procesuāla” interpretācija ir saderīga ar faktu, ka formulējums “gadījumi, uz kuriem attiecas krimināltiesības” tiek lietots daudzos dažādos finanšu tiesību aktos ( 24 ). Tas liecina par to, ka no šāda viedokļa runa drīzāk ir par formulējumu, kura mērķis ir izvairīties no kolīzijām un nodrošināt informācijas apmaiņas iespēju kriminālvajāšanas vajadzībām un tādējādi mazāk atsevišķi vērtēt dažādus pasākumus atkarībā no rakstura un direktīvas regulējuma priekšmeta.
20.

Minētā sabiedrība to pārsūdzēja Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa), kura pauž šaubas par to, vai PVN likuma 2. panta 14. punktā paredzētajai prasībai attiecībā uz “pirmreizēju izmantošanu” papildus ir jānosaka prasība, ka ir veicams ar nodokli apliekams darījums, vai arī, gluži pretēji, šim jēdzienam ir saikne ar ēkas faktisku izmantošanu neatkarīgi no tā, vai ir veikts ar nodokli apliekams darījums. Pirmajā gadījumā tā saskata valsts tiesību normas iespējamu nesaderību ar Direktīvas 2006/112 135. panta 1. punkta j) apakšpunktu, jo ar to nepamatoti ir ierobežotas tiesības uz atbrīvojumu no nodokļa.
2)

dalībvalstis drīkst paredzēt atbrīvojuma saņemšanas nosacījumus saskaņā ar Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta c) apakšpunktu, lasot to kopā ar 6. panta c) punktu. Atbilstoši samērīguma principam nav aizliegts trešās personas tiesības uz attiecīgā akcīzes nodokļa atmaksu vai atlīdzināšanu pakārtot konkrētu dokumentu iesniegšanai, lai padarītu iespējamu efektīvu pārbaudi un novērstu dubultu atvieglojumu piešķiršanu vai nepamatotu neaplikšanu ar nodokli.
108.

Visbeidzot, būtu iespējams arī, ka dalībvalstis pēc tam, kad tās ir ar nosacījumu Komisijai nodevušas resursus, ar prasību par zaudējumu atlīdzību atbilstoši LESD 268. pantam mēģina noskaidrot jautājumu par Komisijas materiāltiesisko prasījumu attiecībā uz šiem resursiem. Proti, nododot resursus, dalībvalstis attiecīgā gadījumā zaudē likviditāti, uz ko tās var norādīt prasībā par zaudējumu atlīdzību. Tāpat šķiet iespējami dalībvalstīm atsaukties uz prasījumu no netaisnas iedzīvošanās, kas arī var tikt apgalvots saskaņā ar LESD 268. pantu un 340. panta 2. punktu ( 63 ). Taču, lai noskaidrotu šādu prasījumu par zaudējumu atlīdzību vai prasījumu no netaisnas iedzīvošanās, Vispārējai tiesai vispirms būtu jāpārbauda, vai Komisijai bija tiesības uz nodotajiem resursiem un vai dalībvalstīm bija pienākums iemaksāt šos resursus Savienības budžetā. Tādējādi prasība par zaudējumu atlīdzību ar tās konstatēšanas funkciju varētu palīdzēt dalībvalstīm iegūt efektīvu tiesisko aizsardzību, noskaidrojot jautājumu par to maksāšanas pienākumiem pret Komisiju ( 64 ).