Lieta C‑347/02

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Francijas Republiku

Apdrošināšana – Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva – "Bonus-malus" sistēma

Sprieduma kopsavilkums

Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Tiešā apdrošināšana, kas nav dzīvības apdrošināšana – Direktīva 92/49 – Likmju noteikšanas brīvība – "Bonus-malus" sistēma, kas nenoved pie tā, ka valsts tieši nosaka likmes – Pieļaujamība

(Padomes Direktīva 92/49)

Bonus-malus sistēma, kas tiek piemērota automašīnu apdrošināšanas līgumiem un tik tiešām ietekmē prēmiju izmaiņas, tomēr nenovedot pie tā, ka valsts tieši nosaka likmes, jo apdrošināšanas sabiedrības var brīvi noteikt pamatprēmiju apjomu, nav pielīdzināma sistēmai, kas paredz likmju apstiprināšanu, kura ir pretrunā likmju noteikšanas brīvības principam, kas noteikts Direktīvā 92/49 par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239 un Direktīvu 88/357.

Šajā sakarā nevar uzskatīt, ka ir veikta pilnīga nedzīvības apdrošināšanas likmju saskaņošana, kas izslēdz jebkādus valsts pasākumus, kuri ietekmētu likmes, ja Kopienu likumdevējs šajā ziņā nav skaidri izteicis savu gribu.

(sal. ar 24. un 25. punktu)

TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)

2004. gada 7. septembrī ( )

Apdrošināšana – Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva – "Bonus-malus" sistēma

Lieta C‑347/02

par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,

ko 2002. gada 30. septembrī cēla

Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv C. Tufvesons [C. Tufvesson] un Ž. F. Paskjē [J.-F. Pasquier], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

prasītāja,

pret

Francijas Republiku, ko pārstāv Ž. de Bergess [G. de Bergues] un P. Busaroks [P. Boussaroque], kā arī C. Mersjē [C. Mercier], pārstāvji,

atbildētāja.

TIESA (virspalāta)

šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātas priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), K. Gulmans [C. Gulmann] un H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], F. Makena [F. Macken], N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un K. Lēnartss [K. Lenaerts],

ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix-Hackl],

sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 10. februārī,

noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 30. martā,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1 Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, ieviešot un paturot spēkā bonus-malus sistēmu, kura automātiski un obligāti ietekmē prēmiju likmes un kura tiek piemērota visiem automašīnu apdrošināšanas līgumiem, kas noslēgti Francijas teritorijā, neatkarīgi no tā, vai tās ir apdrošināšanas sabiedrības, kuru sēdeklis ir Francijā, vai apdrošināšanas sabiedrības, kuras tur veic savu darbību caur filiālēm vai sniedzot pakalpojumus, un pārkāpjot principu par likmju brīvu noteikšanu un prēmiju likmju un līgumu iepriekšēju vai regulāru kontroļu atcelšanu, kas noteikts 6. panta 3. punktā, 29. un 39. pantā Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) (OV L 228, 1. lpp.), Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums

2 Direktīvas 92/49 II sadaļas "Apdrošināšanas darījumu sākšana" 6. pants nosaka:

"Direktīvas 73/239/EEK 8. pantu aizstāj ar šādu punktu [šādi]:

"8. pants

[..]

3. Šī direktīva nekādā veidā neliedz dalībvalstīm paturēt spēkā vai ieviest normatīvos vai administratīvos aktus, kas liek apstiprināt statūtus un dibināšanas dokumentus un iesniegt citus dokumentus, kuri vajadzīgi normālai uzraudzībai.

Dalībvalstis tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas liek iepriekš apstiprināt vai regulāri darīt zināmus vispārīgos un īpašos apdrošināšanas nosacījumus, prēmiju lielumus un veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem.

Dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumus, kas paredz iepriekšēju paziņojumu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā.

[..]""

3 Saskaņā ar Direktīvas 92/49 29. pantu, kas atrodas tās III sadaļā "Apdrošināšanas darbības nosacījumu saskaņošana",

"Dalībvalstis nedrīkst pieņemt noteikumus, kas prasa iepriekš apstiprināt vispārīgos un īpašos apdrošināšanas nosacījumus, prēmiju lielumus vai veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem, vai sistemātiski sniegt ziņas par tiem. Vienreizējus ziņojumus par apdrošināšanas nosacījumiem un citiem dokumentiem var paredzēt tikai nolūkā pārbaudīt to atbilstību valsts noteikumiem par apdrošināšanas līgumiem, un šī prasība nedrīkst būt priekšnoteikums uzņēmuma darījumu veikšanai.

Dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņojumu sniegšanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā."

4 Direktīvas 92/49 IV sadaļas "Noteikumi par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību" 39. panta 2. un 3. punkts paredz:

"2. Filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas prasa iepriekš apstiprināt vai sistemātiski sniegt ziņas par vispārīgiem un īpašiem apdrošināšanas nosacījumiem, prēmiju lielumiem vai veidlapām un citiem iespiedu dokumentiem, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem. Tā var tikai prasīt, lai uzņēmums, kas tās teritorijā plāno veikt apdrošināšanu, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, sniedz vienreizējus ziņojumus par apdrošināšanas nosacījumiem un citiem dokumentiem nolūkā pārbaudīt to atbilstību valsts tiesību aktiem par apdrošināšanas līgumiem, un šī prasība nedrīkst būt priekšnoteikums uzņēmuma darījumu veikšanai.

3. Filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņošanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā."

Valsts tiesiskais regulējums

5 Saskaņā ar Francijas Apdrošināšanas kodeksa A 121‑1. panta pirmo daļu:

"Apdrošināšanas līgumos jomās, kas minētas Apdrošināšanas kodeksa R.321‑1. panta 3. un 10. punktā un kas attiecas uz sauszemes motorizētajiem transportlīdzekļiem, jāiekļauj nosacījums par prēmiju vai iemaksu pazemināšanu vai paaugstināšanu, kas ir šī panta pielikumā."

6 Apdrošināšanas kodeksa A.121‑1. panta pielikumā ir četrpadsmit panti. Šīs normas paredz, ka apdrošināšanas sabiedrība nosaka atskaites prēmiju, no kuras tiek aprēķināta gada prēmija, ko maksā apdrošinājuma ņēmējs. Šī gada prēmija būtībā tiek aprēķināta, atskaites prēmiju reizinot ar pazeminājuma vai paaugstinājuma koeficientu, kurš sākumā tiek noteikts kā 1. Katra gada beigās, kura laikā nav iestājies neviens apdrošināšanas gadījums, šis koeficients tiek samazināts par 5 %, tomēr tas nevar būt mazāks par 0,50. Turpretim, ja konkrētā gada laikā iestājas apdrošināšanas gadījums, minētais koeficients tiek palielināts par 25 %, un pēc katra nākamā apdrošināšanas gadījuma tas pieaug pēc šīs pašas proporcijas. Tomēr koeficients netiek palielināts par pirmo apdrošināšanas gadījumu, kas iestājies pēc vismaz trīs gadu laikposma, kurā pazeminājuma vai paaugstinājuma koeficients bija 0,5. Turklāt paaugstinājuma koeficients nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt 3,5.

Pirmstiesas procedūra

7 Pēc sākotnējās informācijas apmaiņas starp Francijas valsts iestādēm un Komisiju Komisija 1997. gada 7. jūlijā nosūtīja Francijas Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā tā izteica viedokli, ka Francijā spēkā esošā bonus-malus sistēma neatbilst Direktīvas 92/49 normām.

8 Francijas Republika atbildēja uz šo brīdinājuma vēstuli ar 1997. gada 23. oktobra notu, kuru papildināja ar otru notu, kas tika nosūtīta Komisijai 1998. gada 31. jūlijā.

9 Pēc tam, kad vairākkārt bija notikusi informācijas apmaiņa starp Komisijas un Francijas Ekonomikas, Finanšu un Rūpniecības ministrijas dienestiem, Komisija 2001. gada 20. aprīļa vēstulē nosūtīja Francijas Republikai argumentētu atzinumu, kurā tā apstiprināja savu analīzi, kuras rezultātā tā nonāca pie slēdziena, ka valsts tiesību akti par bonus-malus sistēmu ir pretrunā ar Kopienu tiesībām, un aicināja dalībvalsti veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā paziņošanas brīža.

10 Atbildot uz argumentēto atzinumu, Francijas valsts iestādes nosūtīja Komisijai paskaidrojumus 2001. gada 18. jūlija vēstulē, kurā tās uzsvēra, ka, no vienas puses, bonus-malus sistēma neietekmē likmju noteikšanas brīvību, un ka, no otras puses, šī sistēma ir balstīta uz Tiesas judikatūrā atzītiem vispārējo interešu apsvērumiem.

11 Ievērojot to, ka Francijas valsts iestādes neveica pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu no Direktīvas 92/49 izrietošos pienākumus, Komisija nolēma celt šo prasību.

Par lietas būtību

Lietas dalībnieku argumenti

12 Komisija uzskata, ka Francijas bonus-malus sistēma, no vienas puses, ir pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu, kas izriet no Direktīvas 92/49 normām un kas aizliedz dalībvalstīm pieprasīt paziņošanu, nodošanu iepriekšējam apstiprinājumam vai regulāru ziņošanu par prēmiju likmēm vai to paaugstināšanu, ko apdrošināšanas sabiedrība plāno piemērot šo valstu teritorijā, un, no otras puses, ar šīs pašas Direktīvas mērķi ‑ īstenot brīvu apdrošināšanas pakalpojumu tirdzniecību Kopienā. Komisija uzskata, ka tās interpretācija ir nostiprināta Tiesas 2000. gada 11. maija spriedumā lietā C‑296/98 Komisija/Francija, Recueil 2000, I‑3025. lpp., un 2003. gada 25. februāra spriedumā lietā C‑59/01 Komisija/Itālija, Recueil 2003, I‑1759. lpp.

13 Komisija neapstrīd dalībvalstu tiesības ieviest skalu, kurā tiktu ņemts vērā apdrošinājuma ņēmēju iespējamais apdrošināšanas gadījumu skaits, vai pat vienveidīgu bonus-malus sistēmu. Tomēr, kā to norāda Komisija, tās sistēmas, kas automātiski ietekmē prēmiju likmes, ir pretrunā ar Direktīvu 92/49, kā tas ir Francijas bonus-malus sistēmas gadījumā.

14 Komisija atzīst, ka apdrošināšanas sabiedrības var netraucēti brīvi noteikt pamatprēmijas (vai atskaites prēmijas) apjomu un ka citi kritēriji bez pazeminājuma vai paaugstinājuma koeficienta ietekmē apdrošinājuma ņēmēja maksājamās prēmijas izmaiņas. Šī brīvība tomēr lielākoties būtu fiktīva, ja apdrošināšanas sabiedrības, vadoties pēc tik svarīga kritērija kā apdrošināšanas gadījumu skaits, prēmiju varētu pielāgot tikai saskaņā ar Francijas Apdrošināšanas kodeksa A.121‑1. panta pielikumā noteiktajām prasībām.

15 Komisija piebilst, ka pielāgošanai, ko noteikusi šī valsts tiesību norma, nav tikai margināla ietekme uz prēmijas apjomu, bet gan tā varētu to pat divkāršot. Turklāt Komisija uzskata, ka ierobežojumi, ko sabiedrībām rada Francijas bonus-malus sistēma, iespaido pamatprēmijas apjomu, kas ir jo augstāks, jo būtiskāki ir šie ierobežojumi. Tādējādi nevarētu apgalvot, ka šī sistēma būtu neitrāla shēma, kas neietekmē likmju noteikšanas brīvību.

16 Francijas valdība vispirms norāda, ka iepriekšējas likmju paziņošanas pienākums tika atcelts 1994. gadā un ka valsts iestādes nekontrolē likmju līmeni kopš 1987. gada.

17 Turklāt tā uzskata, ka Direktīvā 92/49 nav nevienas normas, kas nodibinātu absolūtu likmju noteikšanas brīvības principu, kas attiektos uz apdrošināšanas cenas aprēķināšanas nosacījumiem.

18 Konkrētāk, neviens princips, kas izriet no Direktīvas 92/49 vai Tiesas judikatūras, neaizliedz apdrošināšanas prēmiju aprēķināšanā izmantot obligātu koeficientu, kas neietekmē prēmiju sākotnējo līmeni un tikai nedaudz ietekmē to izmaiņas, ciktāl galīgās cenas noteikšana kopumā paliek brīva.

19 Francijas valdība visbeidzot uzsver, ka bonus-malus koeficienta piemērošana neļauj valsts iestādēm kontrolēt ne prēmiju sākotnējo līmeni, ne galvenokārt to izmaiņas laika gaitā.

20 Runājot par prēmiju sākotnējo līmeni, Francijas valdība norāda, ka šis līmenis izriet tieši no atskaites prēmijas, ko apdrošināšanas sabiedrības var noteikt pilnīgi brīvi, balstoties uz kritērijiem, kas tām šķiet vispiemērotākie.

21 Attiecībā uz prēmijas izmaiņām laika gaitā Francijas valdība uzsver, ka no valsts iestāžu viedokļa bonus-malus sistēmas piemērošana ir nevis likmju kontroles instruments, bet gan tikai viens no daudziem prēmiju līmeņa izmaiņas ietekmējošiem faktoriem. Apdrošināšanas kompānijas būtībā var pilnīgi brīvi mainīt savas likmes, neaprobežojoties ar bonus-malus koeficienta mehānisku izmaiņu atspoguļošanu.

Tiesas vērtējums

22 Kā to Tiesa norādījusi iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Itālija 29. punktā, Kopienas likumdevēja mērķis bija nodrošināt likmju noteikšanas brīvības principa ievērošanu nedzīvības apdrošināšanas jomā, ieskaitot obligāto apdrošināšanu, tādu kā no transportlīdzekļa vadīšanas izrietošās civiltiesiskās atbildības apdrošināšana. Kā to Tiesa norādījusi iepriekš minētajā spriedumā, 29. punkts, šis princips aizliedz jebkuru sistēmu, kas liek iepriekš vai regulāri paziņot un apstiprināt prēmiju likmes, ko apdrošināšanas sabiedrība plāno izmantot savos darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem. Vienīgā atkāpe no šī principa, ko pieļauj Direktīva 92/49, attiecas uz "prēmiju likmju paaugstināšanas" iepriekšēju paziņošanu un apstiprināšanu "vispārējas cenu kontroles sistēmas ietvaros".

23 Iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija Tiesa atzina, ka sistēma, kas paredz cenu iesaldēšanu, kas ietekmē kā likmju noteikšanu, tā arī mainīšanu attiecībā uz līgumiem no transportlīdzekļa vadīšanas izrietošās civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas jomā saistībā ar Itālijā pastāvošu risku (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 32. un 48. punkts), ir pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu.

24 Francijas bonus-malus sistēmai, kas ir šīs prasības priekšmets, runājot par tās ietekmi uz apdrošināšanas sabiedrību likmēm, ir citāds raksturs nekā Itālijas tiesību aktiem, kas tika apskatīti iepriekš minētajā spriedumā Komisija/Itālija. Šī sistēma tik tiešām ietekmē prēmiju izmaiņas. Tomēr tā nenoved pie tā, ka valsts tieši nosaka prēmiju likmes, jo apdrošināšanas sabiedrības var brīvi noteikt pamatprēmiju apjomu. Pie šādiem apstākļiem Francijas bonus-malus sistēma nav pielīdzināma sistēmai, kas paredz likmju apstiprināšanu un ir pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu, kā to noteikusi Tiesa iepriekš minētajā spriedumā Komisija/Itālija, 29. punkts.

25 Nevar uzskatīt, ka ir veikta pilnīga nedzīvības apdrošināšanas likmju saskaņošana, kas izslēdz jebkādus valsts pasākumus, kuri ietekmētu likmes, ja šajā sakarā nav Kopienas likumdevēja skaidri izteiktas gribas.

26 Tādējādi nav iespējams atbalstīt argumentu, uz kuru pamatojas Komisijas prasība un saskaņā ar kuru Francijas bonus-malus sistēma, neskatoties uz faktu, ka pamatprēmija var tikt noteikta pilnīgi brīvi, ir pretrunā ar likmju noteikšanas brīvības principu tikai tāpēc, ka tā ietekmē šīs prēmijas izmaiņas.

27 Turklāt Komisija neapgalvo, ka minētā sistēma pieprasītu iepriekš vai regulāri paziņot par likmēm, ko apdrošināšanas sabiedrība plāno izmantot savos darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem, vai ka tā noteiktu šo likmju apstiprināšanas sistēmu.

28 No tā izriet, ka Komisija nav pierādījusi, ka Francijas Republika, ieviešot un paturot spēkā savu bonus-malus sistēmu, būtu rīkojusies pretrunā ar principu par likmju brīvu noteikšanu un prēmiju likmju un apdrošināšanas līgumu iepriekšēju vai regulāru kontroļu atcelšanu, kas noteikts Direktīvas 92/49 6., 29. un 39. pantā.

29 Tā kā Komisija aprobežoja argumentētā atzinuma un šīs prasības priekšmetu tikai ar likmju noteikšanas brīvības un iepriekšēju vai regulāru kontroļu pār prēmiju likmēm un apdrošināšanas līgumiem atcelšanas principa, kā tas izriet no iepriekšējā punktā minētajām normām, pārkāpumu, minētā prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem

30 Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Francijas Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1) prasību noraidīt;

2) Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]