LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja dalībvalsts, uz kuru ir pārvietojies Savienības pilsonis, kurš ir kādas citas dalībvalsts pilsonis, ir saņēmusi tādas trešās valsts izdošanas lūgumu, ar kuru pirmā dalībvalsts ir noslēgusi izdošanas līgumu, tai ir pienākums informēt dalībvalsti, kuras pilsonība ir minētajam pilsonim, un attiecīgā gadījumā pēc šīs pēdējās dalībvalsts lūguma nodot tai minēto pilsoni atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299, noteikumiem, ar nosacījumu, ka šai dalībvalstij atbilstoši tās valsts tiesībām ir kompetence veikt kriminālvajāšanu attiecībā uz šo personu par ārpus tās valsts teritorijas izdarītajiem nodarījumiem.

Šajā ziņā situācijā, kad dalībvalsts pilsonis kā Savienības pilsonis izmantojot savas tiesības brīvi pārvietoties Savienībā, ir pārvietojies uz citu dalībvalsti, ietilpst Līgumu piemērošanas jomā LESD 18. panta izpratnē, kas ietver arī nediskriminācijas principu pilsonības dēļ. Taču tādi valsts izdošanas jomā pastāvoši noteikumi, kas ļauj nodot šādu pilsoni, rada nevienlīdzīgu attieksmi atkarībā no tā, vai attiecīgā persona ir valsts pilsonis vai citas dalībvalsts pilsonis, jo to rezultātā citu dalībvalstu pilsoņiem netiek piešķirta tāda aizsardzība pret izdošanu, kāda ir valsts pilsoņiem. Tādējādi šie noteikumi var ietekmēt citu dalībvalstu pilsoņu brīvību pārvietoties Savienībā un izpaužas kā to pārvietošanās brīvības ierobežojums LESD 21. panta izpratnē.

Šāds ierobežojums var tikt attaisnots tikai tad, ja tas ir pamatots ar objektīviem apsvērumiem un ir samērīgs ar valsts tiesībās noteikto leģitīmo mērķi. Izdošana ir procedūra, kuras mērķis ir cīnīties pret tādas personas nesodāmību, kura atrodas citā teritorijā, nevis tajā, kurā tā varbūtēji ir izdarījusi noziegumu. Proti, ja valsts pilsoņu neizdošana parasti tiek kompensēta ar dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, iespēju uzsākt kriminālvajāšanu pret saviem pilsoņiem par smagiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti ārpus tās teritorijas, šai dalībvalstij parasti nav kompetences tiesāt par šādiem nodarījumiem, ja nedz iespējami izdarītā noziedzīgā nodarījuma izdarītājam, nedz cietušajam nav minētās dalībvalsts pilsonības. Šādā kontekstā tādas valsts tiesību normas, kas ļauj apmierināt izdošanas lūgumu kriminālvajāšanas veikšanai un sprieduma taisīšanai trešajā valstī, kurā varbūtēji ir ticis izdarīts noziedzīgais nodarījums, ir atbilstošas izvirzītā mērķa sasniegšanai.

Nepastāvot Savienības tiesību normām, kas reglamentē izdošanu starp dalībvalstīm un trešo valsti, ir jāizmanto visi atbilstoši Savienības tiesībām krimināltiesību jomā pastāvošie sadarbības un savstarpējās palīdzības mehānismi, lai aizsargātu Savienības pilsoņus no pasākumiem, kas varētu tiem atņemt LESD 21. pantā paredzētās tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos, vienlaicīgi cīnoties pret nesodāmību saistībā ar noziedzīgiem nodarījumiem. Līdz ar to ir jādod priekšroka informācijas apmaiņai ar dalībvalsti, kuras pilsonība ir attiecīgajai personai, lai sniegtu šīs dalībvalsts iestādēm, ciktāl tām atbilstoši to valsts tiesībām ir kompetence veikt šīs personas kriminālvajāšanu par ārpus valsts teritorijas izdarītajiem nodarījumiem, iespēju izdot Eiropas apcietināšanas orderi kriminālvajāšanas veikšanai. Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 1. un 2. punktā šādā gadījumā būtībā nav izslēgta iespēja dalībvalstij, kuras pilsonība ir iespējamajam nodarījuma izdarītajam, izdot Eiropas apcietināšanas orderi šīs personas nodošanai kriminālvajašanai. Šādi sadarbojoties ar dalībvalsti, kuras pilsonība ir attiecīgajai personai, un dodot priekšroku šim apcietināšanas orderim salīdzinājumā ar izdošanas lūgumu, uzņemošā dalībvalsts rīkojas veidā, kas mazāk ietekmē tiesību brīvi pārvietoties izmantošanu, vienlaicīgi, cik vien iespējams, izvairoties no nesodāmības riska.

(skat. 31.–34., 39., 40., 47.–50. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)