ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 11. februārī 1( )

Lieta C‑407/08 P

Knauf Gips KG, agrāk – Gebr. Knauf Westdeutsche Gipswerke KG

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Konkurence – Aizliegta vienošanās – Ģipša plākšņu tirgus – EKL 81. pants – Administratīvā procedūra – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Piekļuve lietas materiāliem – Atteikums darīt zināmus apsūdzošos pierādījumus – Atteikums darīt zināmus attaisnojošos pierādījumus – Vienošanās un saskaņotas darbības, kas veido atsevišķu pārkāpumu – Regulas Nr. 17/62 15. panta 2. punktā noteiktā 10 % maksimālā lieluma pārkāpums – Ekonomiskā vienība

I – Ievads

1. Ar savu apelācijas sūdzību Knauf Gips KG, agrāk – Gebrüder Knauf Gipswerke KG (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēja”), lūdz Tiesu cita starpā atcelt Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑52/03 ( ) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) kopumā. Pakārtoti – apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu nosūtīt lietu atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesai [tagad – Vispārējā tiesa] – un papildus tam pakārtoti – samazināt tai uzlikto naudas sodu, katrā ziņā vismaz par EUR 54,51 miljonu.

II – Atbilstošie tiesību akti

2. Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu ( ), 15. panta 2. punktā ir noteikts:

“Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodu] 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:

a) pārkāpj [EKL] [81.] panta 1. punktu vai [82.] pantu [..].”

III – Apelācijas sūdzības priekšvēsture

A – Apstrīdētais lēmums

3. Komisija 2002. gada 27. novembrī pieņēma Lēmumu par EK līguma 81. panta procedūras piemērošanu attiecībā uz BPB plc, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA un Gyproc Benelux NV (Lieta COMP/E‑1/37.152 – Ģipša plāksnes; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurā tā konstatēja, ka BPB plc (turpmāk tekstā – “BPB”), Knauf Group, Société Lafarge SA (turpmāk tekstā – “Lafarge”) un Gyproc Benelux NV (turpmāk tekstā – “Gyproc”), piedaloties virknē vienošanos un saskaņoto darbību ģipša plākšņu jomā, ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punkta prasības ( ). Komisija uzskatīja, ka BPB, Knauf ( ), Lafarge un Gyproc pretēji EKL 81. panta 1. punkta noteikumiem ir iesaistījušās un bez pārtraukuma bijušas sarežģītas un turpinātas vienošanās dalībnieces un šo piedalīšanos, izpaužoties kā vienošanās un saskaņotas darbības, raksturo šāda rīcība:

– BPB un Knauf pārstāvji 1992. gadā ir tikušies Londonā (Apvienotā Karaliste) un izteikuši kopīgu gribu stabilizēt tirgus Vācijā (turpmāk tekstā – “Vācijas tirgus”), Apvienotajā Karalistē (turpmāk tekstā – “Apvienotās Karalistes tirgus”), Francijā (turpmāk tekstā – “Francijas tirgus”), kā arī Nīderlandē, Beļģijā un Luksemburgā (turpmāk tekstā – “Beniluksa tirgus”);

– BPB un Knauf pārstāvji, sākot ar 1992. gadu, ir izveidojuši informācijas apmaiņas sistēmas, kurām pievienojās Lafarge, bet vēlāk – Gyproc, par to pārdošanas apjomiem Vācijas, Apvienotās Karalistes, Francijas un Beniluksa ģipša plākšņu tirgos;

– BPB, Knauf un Lafarge pārstāvji vairākkārt savstarpēji ir snieguši iepriekšēju informāciju par cenu paaugstināšanu Apvienotās Karalistes tirgū;

– reaģējot uz īpatnībām Vācijas tirgus attīstībā, BPB, Knauf, Lafarge un Gyproc pārstāvji 1996. gadā ir tikušies Versaļā (Francija), 1997. gadā – Briselē (Beļģija) un 1998. gadā – Hāgā (Nīderlande), lai sadalītu vai vismaz stabilizētu Vācijas tirgu;

– BPB, Knauf, Lafarge un Gyproc pārstāvji savstarpēji vairākkārt ir apmainījušies ar informāciju un vienojušies par cenu paaugstināšanu Vācijas tirgū no 1996. līdz 1998. gadam ( ).

4. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. pantu pārkāpuma ilgums ir bijis šāds:

– BPB PLC: no 1992. gada 31. marta līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim;

– Knauf: no 1992. gada 31. marta līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim;

– Société Lafarge SA: no 1992. gada 31. augusta līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim;

– Gyproc Benelux N.V.: no 1996. gada 6. jūnija līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim.”

5. Ņemot vērā attiecīgās rīcības raksturu, tās faktisko ietekmi uz ģipša plākšņu tirgu, kas būtībā bija ļoti koncentrēts un oligopolistisks, un faktu, ka tā aptvēra četrus galvenos tirgus Eiropas Kopienas centrā, Komisija uzskatīja, ka apstrīdētā lēmuma adresātes ir pieļāvušas ļoti nopietnu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu. Šādiem uzņēmumiem tika noteikti šādi naudas sodi:

– BPB: EUR 138,6 miljoni;

– Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG: EUR 85,8 miljoni;

– Lafarge: EUR 249,6 miljoni;

– Gyproc: EUR miljoni ( ).

6. Saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu Komisija apstrīdētā lēmuma 495.–499. punktā ir norādījusi:

“(495) Ir pierādīts, ka Knauf [grupa] aktīvi ir piedalījusies visā pret konkurenci vērstajā rīcībā, kas aprakstīta šajā lēmumā, un ka [Knauf grupas augstākie pārstāvji] [B. un C.] ir bijuši personīgi iesaistīti šajā rīcībā.

(496) Ņemot vērā Knauf grupas īpašo struktūru, lēmums ir adresēts Knauf Westdeutsche Gipswerke. Komisija nav spējusi identificēt vienu indivīdu sabiedrību grupas, kas veido uzņēmumu, virsotnē. Līdz ar to tās virsotnē nav vienas juridiskas vienības, kuru kā struktūru, kas ir atbildīga par grupas darbības koordinēšanu, varētu saukt pie atbildības par pārkāpumiem, kuru ir izdarījušas dažādas to veidojošās sabiedrības.

(497) Knauf Westdeutsche Gipswerke, kuras [B.] un [C.] ir augsta līmeņa pārstāvji, ir visievērojamākā sabiedrība šajā uzņēmumā. Konkrētāk, saistībā ar Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, kuras funkcijās ietilpst citu Knauf grupas sabiedrību pārvalde, ir jānorāda, ka tā vismaz daļēji ir atkarīga no Knauf Westdeutsche Gipswerke saistībā ar tās telpām un personālu.

(498) Šajos apstākļos, lai vienkārši formas jautājumi netraucētu Knauf [grupas] rīcības ģipša plākšņu tirgū konstatācijai, kas nepieciešama, lai piemērotu konkurences noteikumus, Komisija uzskata, ka Knauf Westdeutsche Gipswerke ir jāsauc pie atbildības par visu Knauf [grupas] rīcību. Knauf Westdeutsche Gipswerke nav iebildusi pret faktu, ka Komisija tai ir nosūtījusi paziņojumu par iebildumiem, lai gan tajā ir norādīts, ka Komisija paredz to saukt pie atbildības par visu Knauf rīcību.

(499) Komisija uzskata, ka, ņemot vērā iespējamo naudas soda uzlikšanu [..], apgrozījums, kas ir jāņem vērā šī lēmuma kontekstā, ir “uzņēmuma” apgrozījums Līguma 81. panta 1. punkta izpratnē, t.i., apgrozījums visā pasaulē, kāds ir bijis visām Knauf grupas sabiedrībām, kā Knauf to ir paziņojusi Komisijai ( ).”

7. Komisija arī apstrīdētā lēmuma 38. un 39. punktā ir norādījusi:

“(38) Dibināta 1932. gadā un ar galvenā biroja un lielas rūpnīcas atrašanās vietu Iphofenā [Iphofen], Bavārija (Vācija), Knauf tagad aptver vairākas privātas sabiedrības, kuras vēl joprojām pieder aptuveni [..] akcionāriem, kas pieder pie Knauf ģimenes. Sabiedrībai patīk sevi pasniegt kā ģimenes sabiedrību, Knauf Westdeutsche Gipswerke: “Firma Gebr. Knauf Westdeutsche Gipswerke, Iphofena, kas dibināta 1932. gadā, pašlaik ir ne tikai viena no vadošajiem būvmateriālu ražotājiem Eiropā, bet arī grupa, kas darbojas visā pasaulē un kuras komercdarbība aptver ne tikai ģipša materiālus. Neraugoties uz tās izaugsmi, Knauf turpina būt par ģimenes uzņēmumu, kas pieder Alfons un Karl Knauf ģimenēm [..].”

(39) Knauf Westdeutsche Gipswerke faktiski ir vecākā sabiedrība Knauf grupā, un tā nodarbina lielu skaitu (vairāk nekā 1000) grupas darbinieku; tā šobrīd ir komandītsabiedrība, kuras [augsta līmeņa pārstāvji] ir [B. un C.] [..] Sabiedrība darbojas tajās pašās telpās un ar to pašu personālu kā cita sabiedrība Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, kas arī ir komandītsabiedrība, kuras [augsta līmeņa pārstāvji] arī ir [B.] un [C.] un kuras uzdevums ir pārvaldīt citas Knauf grupas sabiedrības. Ir jānorāda, ka papildus tam, ka abām komandītsabiedrībām ir viena un tā pati akcionāru struktūra (tām pašām personām ir tieši tās pašas kapitāldaļas sabiedrības kapitāldaļu struktūrā), Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ir ļoti mazs darbinieku skaits – arī Iphofenas teritorijā.”

B – Tiesvedība Pirmās instances tiesā

8. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā 2003. gada 13. februārī reģistrēts kā lieta T‑52/03, Knauf Gips KG lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas, vai, pakārtoti, pienācīgi samazināt tai ar apstrīdēto lēmumu uzlikto naudas sodu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

9. Ar savu prasību Pirmās instances tiesā Knauf Gips KG izvirzīja astoņus pamatus. Ar pirmo pamatu Knauf Gips KG apgalvoja, ka ar apstrīdēto lēmumu ir tikušas pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību. Knauf Gips KG apgalvoja, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz pierādījumiem, kas tai, neraugoties uz tās lūgumiem, nav tikuši atklāti. Knauf Gips KG otrais pamats bija balstīts uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu. Ar trešo pamatu Knauf Gips KG apgalvoja, ka ir pieļauts vienota pārkāpuma jēdziens. Ar ceturto pamatu Knauf Gips KG apgalvoja, ka ar apstrīdēto lēmumu ticis pārkāpts Regulas Nr. 17. 15. panta 2. punkts saistībā ar naudas soda maksimālo lielumu. Ar piekto pamatu Knauf Gips KG apgalvoja, ka ar apstrīdēto lēmumu ticis pārkāpts EKL 253. pants un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un vispārējie tiesību principi sakarā ar naudas soda izvērtēšanu. Ar sesto pamatu Knauf Gips KG apgalvoja, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tā nav samazinājusi tai uzlikto naudas sodu, neraugoties uz faktu, ka tā sadarbojās ar Komisiju tādā pašā mērā kā BPB, kuras naudas sods tika samazināts par 30 %. Ar septīto pamatu Knauf Gips KG apgalvoja, ka pārmērīgais administratīvās procedūras ilgums izraisīja to, ka tika pārkāpts Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību Konvencijas 6. panta 1. punkts. Savā devītajā un pēdējā pamatā Knauf Gips KG apgalvoja, ka tikusi pieļauta kļūda tiesību piemērošanā un kļūda vērtējumā, nosakot procentu likmi par naudas soda maksājuma kavēšanu.

10. Pirmās instances tiesa 2008. gada 8. jūlijā pasludināja spriedumu, kurā tā noraidīja Knauf Gips KG celto prasību. Knauf Gips KG tika piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

IV – Apelācijas tiesvedība

11. Apelācijas sūdzības iesniedzēja 2008. gada 19. septembrī iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:

– pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu;

– pakārtoti, nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai jauna nolēmuma pieņemšanai;

– papildus tam pakārtoti, samazināt tai ar apstrīdētā lēmuma 3. pantu uzlikto naudas sodu, katrā ziņā vismaz par EUR 54,51 miljonu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

12. Komisija lūdz Tiesu:

– pilnībā noraidīt apelācijas sūdzību;

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

13. Apelācijas sūdzība par pārsūdzēto spriedumu ir balstīta uz trīs pamatiem. Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ir tikušas pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību. Ar otro apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ticis pārkāpts EKL 81. panta 1. punkts. Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ticis pārkāpts Regulas Nr. 17. 15. panta 2. punkts un EKL 81. pants.

14. Tiesas sēde notika 2009. gada 22. oktobrī.

V – Pirmais apelācijas sūdzības pamats – tiesību uz aizstāvību pārkāpums

15. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību sakarā ar to, ka nepareizi tika piemēroti noteikumi par piekļuvi, pirmkārt, apsūdzošiem dokumentiem un, otrkārt, attaisnojošiem dokumentiem.

A – Atteikums piekļūt pie apsūdzošiem dokumentiem

1) Pārsūdzētais spriedums

16. Pirmajā instancē Knauf Gips KG apgalvoja, ka apstrīdētais lēmums lielā mērā ir balstīts uz apsūdzošiem pierādījumiem, kuriem tai, neraugoties uz tās lūgumiem šajā sakarā, nebija piekļuves.

17. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā lēmuma 41. punktā ir apstiprinājusi, ka Knauf Gips KG administratīvā procesa, kas notika Komisijā, ietvaros nebija piekļuves atbildēm, kuras bija snieguši citi paziņojuma par iebildumiem adresāti. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, tā kā dokumenti, kas nav paziņoti attiecīgajām pusēm administratīvā procesa laikā, nav pieņemami kā pret šīm pusēm izmantojami pierādījumi, tad, ja Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pamatojusies uz dokumentiem, kas nebija iekļauti izmeklēšanas lietas materiālos un netika paziņoti prasītājiem, šie dokumenti ir jāizslēdz kā pierādījumi. Turklāt, ja administratīvajā procesā lietas dalībniekiem nebūtu tapuši zināmi arī citi dokumenti, kas bijuši Komisijas secinājumu pamatā, fakts, ka apsūdzošs dokuments, kas nav nosūtīts attiecīgajai personai, nav bijis pieņemams kā pierādījums, nevar ietekmēt apstrīdētajā lēmumā izvirzītos iebildumus. Pirmās instances tiesa tādēļ uzskatīja, ka attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka rezultāts, pie kāda Komisija ir nonākusi apstrīdētajā lēmumā, būtu bijis citāds, ja dokuments, kas netika nosūtīts šim uzņēmumam un uz kuru Komisija pamatojās, lai konstatētu pārkāpumu, būtu ticis noraidīts kā pierādījums ( ).

18. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 49. punktā norādīja, ka Knauf Gips KG bija vienīgi ar dažiem izņēmumiem citējusi apstrīdētā lēmuma izvilkumus, kuros bija minēti dokumenti, kuriem bija liegta piekļuve. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka šāds uzskaitījums nav pietiekams, lai attiecībā pret Knauf Gips KG izpildītu pienākumu, kas ir noteikts judikatūrā saistībā ar neatklātiem apsūdzošiem pierādījumiem. Pēc tam Pirmās instances tiesa izvērtēja apgalvoto piekļuves tiem apsūdzošajiem pierādījumiem pārkāpumu, tieši saistībā ar kuriem Knauf Gips KG bija iesniegusi sūdzības ( ). Pirmās instances tiesa, izvērtējusi attiecīgos dokumentus, konstatēja, ka Komisijas konstatējums, ko tā veikusi apstrīdētajā lēmumā, nebūtu bijis citādāks, ja attiecīgie dokumenti būtu bijuši izslēgti no lietas materiāliem. Pirmās instances tiesa norādīja, ka tā izvērtēs lietu pēc būtības, pilnības labad izslēdzot visus apsūdzošos pierādījumus, kas izriet no atbildēm, kuras snieguši citi paziņojuma par iebildumiem adresāti, lai pārbaudītu Komisijas vērtējumu par to, vai pārkāpuma pastāvēšana un iedarbība ir pietiekami pierādīta pat bez šādu pierādījumu izmantošanas ( ).

2) Arguments

19. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti ir atteikusies izvērtēt neatklāto pierādījumu piemērus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja bija norādījusi. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tur, kur tā citējusi attiecīgos pierādījumus un apstrīdētā lēmuma izvilkumus, kas ir balstīti vienīgi uz šiem pierādījumiem, nav nepieciešamas nekādas papildu norādes par to, ka, ja šie pierādījumu būtu izslēgti, tad vismaz šīs apstrīdētā lēmuma argumentācijas daļas būtu bijušas citādākas. Ņemot vērā, ka ir acīmredzams, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas izklāstītās daļas attiecās uz būtisku pārkāpuma kā tāda aspektu, ir acīmredzams, ka apstrīdētais lēmums būtu bijis pilnībā citādāks. Apstrīdētā lēmuma (skat. 51.–63. punktu) daļas, kuras Pirmās instances tiesa faktiski ir izvērtējusi, nav noteicošas, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību jau bija pārkāptas sakarā ar to, ka Komisija citās apstrīdētā lēmuma daļās bija balstījusies uz neatklātiem pierādījumiem, kurus Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi.

20. Komisija uzskata, ka, ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas sūdzība ir vērsta vienīgi pret apstrīdētā lēmuma pamatojumu, kas izklāstīts 49. un 50. punktā, šī sūdzība nevar izraisīt šī lēmuma atcelšanu. Tā kā attiecīgais pamatojums saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 63. punktu ir ticis ietverts pilnības labad, Pirmās instances tiesa neņēma vērā attiecīgos pierādījumus, kad tā izvērtēja pārsūdzēto spriedumu pēc būtības. Turklāt Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav izpildījusi prasības, kuras Tiesa noteikusi spriedumā apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija ( ) saistībā ar apsūdzošiem pierādījumiem. Saskaņā ar šo spriedumu Tiesa pieprasa, lai attiecīgās lietas dalībnieks pierādītu, ka rezultāts, pie kura ir nonākusi Komisija savā lēmumā, būtu bijis citādāks. Vispārēja apelācijas sūdzības iesniedzējas norāde uz dažādām apstrīdētā lēmuma daļām, kurās attiecīgie dokumenti ir tikai pieminēti, nav pietiekama, jo pretējā gadījumā no Pirmās instances tiesas tiktu pieprasīts pierādīt cēloņsakarību starp atteikumu piekļūt attiecīgajiem pierādījumiem un apgalvoto tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

3) Vērtējums

21. Vispirms es norādīšu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Pirmās instances tiesas konstatējumus, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 49. un 50. punktā. Taču apelācijas sūdzības iesniedzēja neceļ nekādus iebildumus pret Pirmās instances tiesas detalizētajām konstatācijām, kas izklāstītas pārsūdzētā sprieduma 51.–62. punktā saistībā ar specifiskām sūdzībām, kuras izvirzījusi Knauf Gips KG par noteiktiem pierādījumiem.

22. Turklāt pretēji Komisijas apgalvojumam Pirmās instances tiesas konstatācija 49. un 50. punktā un patiešām arī pārsūdzētā sprieduma 51.–62. punktā nebija iekļauta pabeigtības labad, jo šo apzīmējumu šī tiesa attiecināja vienīgi uz savu nostāju, kas izklāstīta šī sprieduma 63. punktā. Pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru Tiesa principā noraida šādu apstrīdēšanu, kas vērsta pret pamatiem, kuri iekļauti vienīgi pabeigtības labad, jo šāda apstrīdēšana nevar būt pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai ( ), manuprāt, nav tieši piemērojama saistībā ar izskatāmo pamatu.

23. Saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu, kas attiecas uz to, ka Pirmās instances tiesa netika izvērtējusi neatklāto pierādījumu piemērus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēja bija norādījusi, es uzskatu, ka šis apgalvojums ir acīmredzami nepamatots.

24. Knauf Gips KG būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti ir secinājusi, ka apstrīdētā lēmuma daļu, kurās bija minēti neatklātie pierādījumi, norādīšana nav pietiekama, lai izpildītu judikatūrā noteikto pienākumu, saskaņā ar kuru attiecīgajam lietas dalībniekam ir jāpierāda, ka iznākums, pie kura ir nonākusi Komisija savā lēmumā, atšķirtos, ja kā apsūdzošs pierādījums tiktu noraidīts nepaziņots dokuments, uz kuru Komisija ir balstījusies, lai apsūdzētu šo lietas dalībnieku.

25. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai dokumenta nenosūtīšana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka, pirmkārt, Komisija ir pamatojusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esamību un, otrkārt, iebildumu var pierādīt, tikai atsaucoties uz šo dokumentu. Turklāt, ja administratīvajā procesā lietas dalībniekiem nebūtu tapuši zināmi arī citi dokumenti, kas bijuši Komisijas secinājumu pamatā, fakts, ka apsūdzošs dokuments, kas nav nosūtīts attiecīgajai personai, nav bijis pieņemams kā pierādījums, nevar ietekmēt apstrīdētajā lēmumā izvirzītos iebildumus. Tādēļ attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka rezultāts, pie kāda Komisija ir nonākusi apstrīdētajā lēmumā, būtu bijis citāds, ja dokuments, kas netika nosūtīts šim uzņēmumam un uz kuru Komisija pamatojās, lai konstatētu pārkāpumu, būtu ticis noraidīts kā pierādījums ( ).

26. Manuprāt, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot, ka vienkārša apstrīdētā lēmuma daļu, kurās ir minēti neatklātie pierādījumi, uzskaitīšana nav pietiekama, lai izpildītu pienākumu, kas noteikts uzņēmumam saskaņā ar spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija ( ).

B – Atteikums piekļūt attaisnojošiem pierādījumiem un tiesību uz aizstāvību pārkāpums saistībā ar informācijas apmaiņu

27. Lietderības labad es šajā daļā apskatīšu apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmā apelācijas sūdzības pamata otro un trešo daļu, jo abas daļas attiecas uz Knauf Gips KG pirmo pamatu Pirmās instances tiesā saistībā ar atteikumu piekļūt attaisnojošiem pierādījumiem ( ).

1) Pārsūdzētais spriedums

28. Pārsūdzētā sprieduma 67. punktā Pirmās instances tiesa, citējot spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, ir norādījusi, ka attiecībā uz to, ka nav ticis paziņots attaisnojošs dokuments, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu būtu varējis izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja tas to būtu varējis izmantot administratīvās procedūras laikā, uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar pierādījumiem, ko šajā stadijā izmantojusi Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus; vismaz attiecībā uz tam pārmestās darbības smagumu un ilgumu un tādējādi – naudas soda apmēru. Šajā kontekstā iespējamību, ka nepaziņots dokuments varētu ietekmēt procedūru un Komisijas lēmuma saturu, var konstatēt tikai tad, ja tiek veikta pagaidu pārbaude atsevišķiem pierādīšanas līdzekļiem, kurā noskaidrojas, ka nepaziņotiem dokumentiem saistībā ar šiem pierādīšanas līdzekļiem varētu būt nozīme, kuru nevar atstāt neievērotu ( ).

29. Pēc piekļuves sniegšanas nekonfidenciālajām atbildēm, kuras snieguši citi ražotāji uz Komisijas paziņojumu par iebildumiem, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, pat ja Knauf Gips KG būtu varējusi pamatoties uz šiem dokumentiem administratīvajā procesā, Komisijas vērtējumu šie dokumenti nevarētu ietekmēt ( ).

2) Arguments

30. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 65. punktā nepareizi ir apkopojusi tās prasījumus lietā T‑52/03 un komentārus, kas ietverti atsevišķā 2006. gada 7. jūlija dokumentā, kurš attiecas uz Komisijas atteikumu sniegt piekļuvi attaisnojošiem pierādījumiem. Tādēļ ar Pirmās instances tiesas konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 64.–79. punktā ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību, un tie nav pamatoti.

31. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī uzskata, ka Pirmās instances tiesa nepareizi ir piemērojusi Tiesas judikatūru par attaisnojošiem pierādījumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tai nav jāpierāda tas, ka, ja tai būtu bijusi piekļuve atbildēm, kuras snieguši citi ražotāji uz paziņojumu par iebildumiem, Komisijas lēmuma saturs būtu bijis atšķirīgs, bet vienīgi tas, ka tā būtu varējusi izmantot šos dokumentus savai aizstāvībai ( ). Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 70.–78. punktā Pirmās instances tiesa nepareizi ir izvērtējusi, vai noteikti attaisnojoši pierādījumi, uz kuriem norādījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, būtu varējuši ietekmēt apstrīdētā lēmuma rezultātu.

32. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Pirmās instances tiesas konstatāciju, saskaņā ar kuru BPB atbildē uz paziņojumu par iebildumiem nav nekādu attaisnojošu pierādījumu ( ). Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka saskaņā ar pierādījumu vispārējiem principiem apgalvojumi, kurus ir izteikušas citas ieinteresētās personas, ir pierādījumi. Turklāt fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izvirzījusi tādus pašus argumentus, negroza šādu citu ieinteresēto personu apgalvojumu būtību.

33. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi BPB atbildes 4.1.16. punktā ietverto apgalvojumu, ka Londonas sanāksme labākajā gadījumā bija spontāna diskusija. Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi arī BPB atbildes 4.2.3. punktā izklāstīto apgalvojumu, ka dati, ar kuriem apmainījās BPB un tās konkurenti, netika izmantoti BPB plānošanas procesā. Turklāt Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi, kāda ir nozīme pierādījumiem saistībā ar Briseles un Hāgas sanāksmju 1997. un 1998. gadā, kuras sekoja pēc apgalvotās pirmās sanāksmes Versaļā, pastāvēšanas pierādīšanu. Knauf Gips KG 2006. gada 7. jūlija dokumentā norādīja, ka no BPB atbildes 4.3.28. un 4.3.34. punkta izriet, ka Versaļas sanāksmē netika panākta nekāda pret konkurenci vērsta vienošanās. Saistībā ar sanāksmēm Briselē un Hāgā Komisija vienkārši secināja, ka puses ievēroja apgalvoto vienošanos, kas tika panākta Versaļā. Tomēr BPB atbildes 4.3.28. un 4.3.34. punkts par Versaļas sanāksmi varēja tikt izmantots, lai pierādītu, ka secinājums par sanāksmēm Briselē un Hāgā nav bijis pamatots.

34. Komisija atkal izvirza argumentu, ko tā izvirzīja Pirmās instances tiesā un kuru šī tiesa netika izskatījusi. Komisija norāda, ka tā savam atteikumam sniegt piekļuvi apelācijas sūdzības iesniedzējai atbildēm, kuras snieguši citi ražotāji uz paziņojumu par iebildumiem, ir pievienojusi norādi par apelācijas sūdzības iesniedzējai pieejamajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja neiesniedza sūdzību attiecīgajam ierēdnim par šo jautājumu un tādējādi neizmantoja visus tiesību aizsardzības līdzekļus, kas pieejami administratīvā procesa ietvaros, apelācijas sūdzības iesniedzēja lika saprast, ka tā nevirzīs tālāk savu prasību. Komisija tādēļ uzskata, ka, tā kā tiesības piekļūt lietas materiāliem būtu bijis jāapskata administratīvā procesa laikā, apelācijas sūdzības iesniedzējai nebija tiesību apgalvot tiesību uz aizstāvību pārkāpumu Pirmās instances tiesā.

35. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa pareizi ir piemērojusi pārbaudi, kas izklāstīta spriedumā apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija ( ) saistībā ar attaisnojošiem pierādījumiem. Komisija uzskata arī, ka apstrīdētajā spriedumā netiek sagrozīti apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti.

36. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi, kas izklāstīti šo secinājumu 31. punktā, nav pieņemami, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja vienkārši atkārto argumentus, kurus tā izvirzīja Pirmās instances tiesā, un vēlas panākt, lai Tiesa no jauna izvērtētu tās prasījumus. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja nav parādījusi, kā attiecīgie neatklātie pierādījumi varētu būt bijuši noderīgi tās aizstāvībai. Komisija arī uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas šo secinājumu 33. punktā izklāstītais prasījums ir būtiski nepareizs.

3) Vērtējums

37. Vispirms es apskatīšu Komisijas apgalvojumu, kas izklāstīts šo secinājumu 34. punktā. Komisija būtībā apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmā apelācijas sūdzības pamata otrās un trešās daļas izvirzīšana ir liegta, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja nav izmantojusi visus tās rīcībā esošos tiesību aizsardzības līdzekļus saistībā ar piekļuvi attiecīgajiem dokumentiem administratīvā procesa laikā Komisijā.

38. Es uzskatu, ka šis arguments ir jānoraida. Pirmkārt, Komisija nav pierādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu to aktīvi maldinājusi vai nebūtu rīkojusies labticīgi saistībā ar attiecīgajiem neatklātajiem dokumentiem administratīvā procesa laikā. Vienīgi tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav izmantojusi visus tiesību aizsardzības līdzekļus Komisijā, nevarēja nepienācīgā veidā Komisijai radīt nepareizu priekšstatu par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neturpinās rīkoties Kopienu tiesās saistībā ar savu lūgumu par piekļuvi attiecīgajiem dokumentiem ( ). Otrkārt, tā kā nav nevienas tiesību normas, kurā būtu specifiski pieprasīts, lai ieinteresētā persona izmantotu visus tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir tās rīcībā administratīvā procesa laikā Komisijā, es uzskatu, ka, ja Tiesa noteiktu šādu prasību, nepienācīgi tiktu ierobežotas šīs personas tiesības uz aizstāvību un tai tiktu liegta pilnīga iespēja vērsties tiesā ( ).

39. Saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu, kas izklāstīts šo secinājumu 30. punktā, par to, ka pārsūdzētā sprieduma 65. punktā ir nepareizi apkopoti tās argumenti, ir jānorāda, ka tieši šie argumenti bija iekļauti tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesas sēdē, kas notika 2007. gada 23. janvārī, 43. punktā.

40. Saskaņā ar Tiesas judikatūru tiesneša referenta ziņojumā kopsavilkumā tiek izklāstīti lietas faktiskie un tiesiskie apstākļi, kā arī lietas dalībnieku pamati un argumenti, un lietas dalībnieki pirms tiesas sēdes vai tās laikā var lūgt ziņojumā izdarīt labojumus vai izdarīt atrunas. Turklāt Pirmās instances tiesas tiesnešiem, kuri piedalījās apspriedēs, visa procesa laikā bija piekļuve visiem dokumentiem, kuri ietilpa lietas materiālos ( ).

41. Lietā T‑52/03 tiesneša referenta ziņojumu Pirmās instances tiesas kanceleja nosūtīja lietas dalībniekiem 2006. gada 11. decembrī un lietas dalībnieki tika aicināti iesniegt apsvērumus par šo ziņojumu pirms tiesas sēdes. Atšķirībā no Komisijas, kura 2007. gada 15. janvārī iesniedza rakstveida apsvērumus par attiecīgo ziņojumu, Knauf Gips KG neiesniedza nekādus apsvērumus. Turklāt 2007. gada 23. janvārī Knauf Gips KG neizvirzīja nekādus iebildumus par tās prasījumu un argumentu kopsavilkumu, kas ietverts tiesneša referenta ziņojumā. Šādu iebildumu neesamību apliecina tiesas sēdes protokols, ko sastādījis tiesas sekretārs saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 63. pantu, parakstījuši priekšsēdētājs un tiesas sekretārs un kas ir oficiāls apliecinājums.

42. Neesot nekādiem iebildumiem no Knauf Gips KG puses par tiesneša referenta ziņojumu lietā T‑52/03 un ņemot vērā, ka Pirmās instances tiesas sastāvam visa procesa laikā bija piekļuve lietas materiāliem šajā lietā, es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījums, kas ir izklāstīts šo secinājumu 30. punktā, ir jānoraida.

43. Turklāt pilnības labad es uzsvēršu, ka no Pirmās instances tiesas konstatācijām, kas izklāstītas pārsūdzētā sprieduma 68.–77. punktā, izriet, ka šī tiesa detalizēti ir izvērtējusi Knauf Gips KG izvirzītos prasījumus ( ) par Komisijas atteikumu sniegt piekļuvi attaisnojošiem pierādījumiem.

44. Saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu par to, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini ir piemērojusi Tiesas judikatūru par attaisnojošiem pierādījumiem, ir jānorāda, ka ir pietiekami, ka uzņēmums pierāda, ka tas būtu varējis izmantot attaisnojošos dokumentus savai aizstāvībai, ja tas būtu varējis tos izmantot administratīvā procesa laikā, ka tas būtu varējis izvirzīt pierādījumus pret Komisijas konstatācijām šajā stadijā un tādēļ būtu varējis kaut kādā mērā ietekmēt Komisijas vērtējumu lēmumā, kuru tā pieņem, vismaz saistībā ar rīcības, kurā tiek vainots šis uzņēmums, smagumu un ilgumu un līdz ar to – naudas soda apmēru. Iespēja, vai dokuments, kas nav ticis atklāts, varētu ietekmēt procedūras norisi un Komisijas lēmuma saturu, var tikt konstatēta vienīgi tad, ja noteiktu pierādījumu provizoriska izvērtēšana parāda, ka neatklātiem dokumentiem, ņemot vērā šos pierādījumus, varētu būt bijusi nozīme, kura nedrīkstēja būt neņemta vērā ( ).

45. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 67. punktā specifiski ir norādījusi uz iepriekš minēto judikatūru par neatklātajiem attaisnojošajiem pierādījumiem. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 78. punktā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka, ja Knauf Gips KG būtu bijusi piekļuve attiecīgajiem dokumentiem administratīvā procesa laikā, Komisijas vērtējumu šie dokumenti nevarētu ietekmēt.

46. Es norādīšu, ka, neraugoties uz Pirmās instances kopējo konstatāciju pārsūdzētā sprieduma 78. punktā, pārsūdzētā sprieduma 74. punkta formulējums, kurā šī tiesa ir norādījusi, ka BPB atbildes 4.2.1. punkts “nebūtu varējis grozīt galīgo rezultātu”, ir diezgan neveikls attaisnojošo pierādījumu kontekstā un kaut kādā ziņā atgādina judikatūru, kas ir piemērojama neatklātiem inkriminējošiem pierādījumiem ( ). Tomēr šīs terminoloģijas izmantošana nav tāda, lai atceltu pārsūdzēto spriedumu. Es uzskata, ka vienkāršs apgalvojums bez jebkādiem pierādījumiem, kuru ir izteikusi cita aizliegtās vienošanās puse un ar kuru tā cenšas noliegt informācijas apmaiņas pret konkurenci vērsto raksturu vai iedarbību, nevar būt attaisnojošs pierādījums.

47. Līdz ar to es uzskatu, ka šo secinājumu 31. punktā izklāstītais prasījums ir jānoraida.

48. Saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumiem, kas izklāstīti šo secinājumu 31. un 32. punktā un ar kuriem tā apstrīd Pirmās instances tiesas konstatāciju, ka noteiktās BPB atbildes uz paziņojumu par iebildumiem daļās nav ietverti attaisnojoši pierādījumi, ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesas veiktā faktu pārbaude – izņemot gadījumus, kad tai iesniegto pierādījumu jēga ir acīmredzami sagrozīta – nav tiesību jautājums, kurš kā tāds būtu pakļauts Tiesas kontrolei ( ).

49. Manuprāt, vērtējums, ko Pirmās instances tiesa veikusi pārsūdzētā sprieduma 69.–78. punktā, attiecas uz to, vai BPB atbildes uz Komisijas paziņojumu par iebildumiem daļās bija attaisnojoši pierādījumi un vai tās Knauf Gips KG būtu varējusi izmantot savai aizstāvībai. Tādēļ šis vērtējums attiecas uz jautājumu par faktiem ( ). Tā kā nav ticis apgalvots, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi faktus, apelācijas sūdzības iesniedzējas sūdzība par Pirmās instances tiesas veikto vērtējumu, manuprāt, ir jānoraida kā nepieņemama.

50. Saistībā ar apgalvojumu, kas izklāstīts šo secinājumu 33. punktā, ka Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi Knauf Gips KG apgalvojumus par BPB atbildes 4.1.16. punktu, es uzskatu, ka tas nevar tikt pieņemts. Galvenais BPB atbildes uz paziņojuma par iebildumiem 4.1.16. punkta saturs ir tāds, ka “konkurence saglabājās intensīva dažādos Eiropas tirgos”, neraugoties uz “apgalvoto apņemšanos”, kas tika panākta Londonas sanāksmē. Jautājumu par turpināto konkurenci Pirmās instances tiesa faktiski ir apskatījusi pārsūdzētā sprieduma 72. un 75. punktā. Apgalvojums, ka Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi Knauf Gips KG iesniegto atbildi par BPB atbildes uz paziņojuma par iebildumiem 4.2.3. punktu, kurā bija noteikts, ka dati, ar kuriem apmainījās BPB un tās konkurenti, netika ietverti BPB plānošanas procesā, manuprāt, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 74. punktu, ir jānoraida. Apstrīdētā sprieduma 74. punktā specifiski ir izvērtēts BPB apgalvojums, ka apmaiņas ceļā iegūto informāciju zināja vienīgi [D.], Gyproc direktors, un BPB priekšsēdētājs ģenerāldirektors.

51. Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 76. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa ir izvērtējusi BPB atbildes 4.3.28. un 4.3.34. punktu saistībā ar Versaļas sanāksmi un konstatējusi, ka tās saturs nav attaisnojoši pierādījumi. Tā kā Knauf Gips KG apgalvojums par Briseles un Hāgas sanāksmēm, kas attiecīgi notika 1997. un 1998. gadā, bija atkarīgs no Pirmās instances tiesas konstatācijas, ka BPB atbildes 4.3.28. un 4.3.34. punkts saistībā ar Versaļas sanāksmi ir attaisnojoši pierādījumi, es uzskatu, ka šī tiesa nav nepareizi izvērtējusi Knauf Gips KG apgalvojumu par sanāksmēm Briselē un Hāgā.

52. Tādēļ es uzskatu, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats Tiesai būtu jānoraida pilnībā.

VI – Otrais apelācijas sūdzības pamats: EKL 81. panta pārkāpums

A – Arguments

53. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 140.–298. punkts nav pietiekami pamatots, jo Pirmās instances tiesa ir konstatējusi EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojoties uz neatklātiem apsūdzošiem pierādījumiem. Turklāt Pirmās instances tiesa nav ievērojusi pārsūdzētā sprieduma 63. punktā izteikto apgalvojumu, ka tā neņems vērā attiecīgos pierādījumus, kad tā izvērtēs pārsūdzēto lēmumu pēc būtības.

54. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, pat ņemot vērā prettiesiskos pierādījumus, Pirmās instances tiesas konstatācija saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas izdarītā pārkāpuma pieciem elementiem nepamato EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma konstatāciju. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka pārkāpums sastāv no piecām daļām, proti, no sanāksmes Londonā 1992. gadā, no informācijas apmaiņas saistībā ar pārdošanas apjomiem Vācijā, Francijā, Beniluksā un Apvienotajā Karalistē no 1992. līdz 1998. gadam, no informācijas apmaiņas saistībā ar cenu paaugstināšanos Apvienotajā Karalistē no 1992. līdz 1998. gadam, no vienošanās par tirgus daļām Vācijā (Versaļas, Briseles un Hāgas sanāksmes) no 1996. gada jūnija un no vienošanās par cenu paaugstināšanu Vācijā no 1996. gada. Tomēr, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas veiktajām faktu konstatācijām, neviena no šīm situācijām neatbilst kritērijiem, lai konstatētu pārkāpumu saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja kritizē arī vairākus Pirmās instances tiesas nolēmuma aspektus saistībā ar pieciem elementiem vai izpausmēm, kas izklāstītas pārsūdzētā sprieduma 140.–298. punktā.

55. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas otrais apelācijas sūdzības pamats nav pieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja vienīgi kritizē Pirmās instances tiesas konstatāciju. Komisija arī norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd vienota, turpināta pārkāpuma pastāvēšanu, ar kuru ir pamatots apstrīdētais lēmums. Apelācijas sūdzības iesniedzējas otrais apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz pieņēmumu, ka ne ar vienu no pārkāpuma daļām vai elementiem, kuri, apskatīti kopā, ir pārkāpums, atsevišķi pašiem par sevi netiek pārkāpts EKL 81. pants. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja nepareizi saprot būtisku apstrīdētā lēmuma aspektu un Pirmās instances tiesas veikto pierādījumu izvērtējumu. Pirmās instances tiesa, norādot uz spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija ( ), uzskatīja, ka lielākajā daļā gadījumu pret konkurenci vērstu saskaņotu darbību vai vienošanās pastāvēšana ir jāizsecina no virknes sakritību un norādēm, kas, kopā ņemtas un nepastāvot citam atbilstošam izskaidrojumam, var pierādīt konkurences noteikumu pārkāpumu. Pirmās instances tiesa nolēma, ka šī judikatūra ir attiecināma uz vienota un turpināta pārkāpuma jēdzienu, jo katra izpausme apstiprina pierādījumus, ka šāds pārkāpums patiešām ir noticis.

56. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojums, kas izklāstīts šo secinājumu 53. punktā, nav pieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja nav identificējusi pārsūdzētā sprieduma daļas, kuras tā kritizē, bet vienīgi kopsavilkuma veidā norādījusi uz pārsūdzētā sprieduma 140.–298. punktu.

B – Vērtējums

57. No pārsūdzētā sprieduma 299. punkta skaidri izriet, ka Knauf Gips KG Pirmās instances tiesā apgalvoja, ka to nevar apsūdzēt par piedalīšanos vienotā pārkāpumā ilgstošā laika posmā, līdz ar ko esot jāsamazina pārkāpuma smagums un jāņem vērā individuālās rīcības noilgums, kas notikusi vairāk nekā piecus gadus pirms tiesvedības sākšanās.

58. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 306. punktā ir norādījusi, ka no apstrīdētā lēmuma 479. punkta izriet, ka “izskatāmajā lietā vienošanos un saskaņoto darbību kopums ietilpst attiecīgo uzņēmumu pūliņu virknē, kas vērsta uz vienu ekonomisku mērķi, proti, ierobežot konkurenci, un kas bijusi salikta un turpinātas vienošanās, kuras priekšmets un sekas bija konkurences ierobežošana, dažādas izpausmes”. Uzskatot, ka iepriekš minētās vienošanās un saskaņotās darbības nepārtraukti laika posmā no 1992. līdz 1998. gadam konkretizēja minēto uzņēmumu “kopīgo gribu stabilizēt un tādējādi ierobežot konkurenci vismaz Vācijas, Francijas, Apvienotās Karalistes un Beniluksa ģipša plākšņu tirgos, Komisija pārkāpumu kvalificēja kā vienotu, saliktu un turpinātu”. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir noteikts, ka attiecīgie uzņēmumi, tostarp apelācijas sūdzības iesniedzēja, “ir pārkāpuši [EKL] 81. panta 1. punktu, piedaloties vienošanās ietvaros un saskaņotajās darbībās ģipša plākšņu nozarē” ( ). Piemērojot sprieduma apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija ( ) judikatūru, Pirmās instances tiesa noraidīja Knauf Gips KG pamatu, kas vērsts pret to, ka attiecīgās darbības tika kvalificētas kā vienots, turpināts pārkāpums ( ).

59. Apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā apelācijas sūdzībā nav apstrīdējusi Pirmās instances tiesas konstatāciju par vienota, turpināta pārkāpuma pastāvēšanu. Drīzāk apelācijas sūdzības iesniedzēja tiecas pierādīt, ka neviens no pieciem individuālajiem elementiem vai izpausmēm ne paši par sevi, ne atsevišķi nepamato EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma konstatējumu. Ņemot vērā, ka apstrīdētais lēmums un arī pārsūdzētais spriedums ir balstīti uz vienota, turpināta pārkāpuma pastāvēšanu, kurš tomēr sastāv no dažādiem elementiem, es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nav jēgas apgalvot, ka šie individuālie elementi, apskatīti atsevišķi, nav EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums. Tādēļ attiecīgais prasījums, manuprāt, ir jānoraida.

60. Turklāt tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav specifiski identificējusi inkriminējošos pierādījumus, kurus Pirmās instances tiesa esot izvirzījusi pārsūdzētā sprieduma 140.–298. punktā, es uzskatu, ka šis prasījums tā nekonkrētības dēļ ir jānoraida kā nepieņemams.

61. Tādēļ es uzskatu, ka Tiesai būtu jānoraida otrais apelācijas sūdzības pamats.

VII – Apelācijas sūdzības trešais pamats: Regulas Nr. 17 15. panta pārkāpums un EKL 81. panta pārkāpums

A – Arguments

62. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa, ņemot vērā Knauf grupas sabiedrību apgrozījumu, lai aprēķinātu 10 % maksimālo lielumu, kas noteikts šajā normā, ir pārkāpusi Regulas Nr. 17 15. pantu. Tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja veido ekonomisku vienību kopā ar citām Knauf grupas sabiedrībām, un uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir atbildīga par Knauf grupas rīcību.

63. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 348. punktā Pirmās instances tiesa nav rīkojusies objektīvi un neitrāli. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Pirmās instances tiesas konstatāciju, ka Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ir guvusi labumu no attiecīgā pārkāpuma.

64. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi ir uzskatījusi, ka tā kopā ar Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG un tās meitas sabiedrībām ir ekonomiska vienība.

65. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd deviņus faktorus, ar kuriem Pirmās instances tiesa pamatojusi savu konstatāciju par ekonomisku vienību. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka spriedums lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija ( ) nav attiecināms uz šo gadījumu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēju nekontrolē cita sabiedrība. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējai nav akciju nevienā ar Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG saistītā sabiedrībā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka judikatūra, kas attiecas uz komercaģentiem ( ) un uz kuru ir izdarīta atsauce pārsūdzētā sprieduma 350., 351. un 355. punktā, nav piemērojama. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka spriedums lietā HFB u.c./Komisija ( ), uz kuru ir izdarīta atsauce pārsūdzētā sprieduma 343.–346. punktā, arī nav piemērojams, jo minētajā lietā ekonomiskas vienības konstatācija bija balstīta uz faktu, ka visas dažādo sabiedrību akcijas pieder vienai un tai pašai personai. Izskatāmajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja un Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG pieder 22 akcionāriem, no kuriem katrs ir mazākuma akcionārs.

66. Konstatācija par ekonomisku vienību nevar tikt pamatota arī ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja un citas sabiedrības kopīgi kontrolē daudzie akcionāri, kas pieder Knauf ģimenēm. Kopīgas kontroles konstatācija ir izslēgta gadījumos, kad ir iespējams plūstošs vai variēts vairākums starp akcionāriem. Pirmās instances tiesa spriedumā lietā Baustahlgewebe/Komisija ( ) un Komisija savā lēmumā šajā lietā ir konstatējušas, ka nebija ekonomiskas vienības gadījumā ar četriem mazākuma akcionāriem. Ģimenes līgums, kas minēts pārsūdzētā sprieduma 349. punktā, nepakļāva attiecīgās sabiedrības kopīgai kontrolei.

67. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētais spriedums ir pretrunā Tiesas judikatūrai, it īpaši spriedumam lietā Aristrain/Komisija ( ), kurā Tiesa konstatēja, ka vienkārši fakts, ka divu atsevišķu komercsabiedrību akciju kapitāls pieder vienai un tai pašai personai vai ģimenei, pats par sevi nav pietiekams, lai konstatētu, ka šīs divas sabiedrības ir ekonomiska vienība, līdz ar ko saskaņā ar Kopienu konkurences tiesībām vienas sabiedrības rīcība var tikt attiecināta uz citu sabiedrību un tai var tikt uzdots maksāt naudas sodu par otru sabiedrību.

68. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka nav nekāda tiesiska pamatojuma konstatējumam par ekonomisku vienību. Faktam, ka vieni un tie paši akcionāri pārvalda visas Knauf sabiedrības, nav nozīmes (pārsūdzētā sprieduma 345. punkts). Pārsūdzētā sprieduma 346. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka nav pierādījumu par to, ka divi Knauf brālēni [B.] un [C.] netika pārstāvējuši Knauf grupu pārkāpuma dažādu izpausmju ietvaros. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi principu in dubio pro reo. Turklāt fakts, ka tās pašas personas pārstāv vienas un tās pašas sabiedrības, nenorāda, ka šīs sabiedrības nav autonomas no konkurences skatpunkta. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata arī, ka pārsūdzētā sprieduma 346. punktā izklāstītā konstatācija, ka pārdošanas dati, ar kuriem attiecīgās sabiedrības apmainījās pārkāpuma gaitā, attiecas uz dažādām Knauf grupas sabiedrībām, nenorāda neko par strukturālajām attiecībām starp attiecīgajiem dalībniekiem vai sabiedrībām, kas iesaistītas informācijas apmaiņā, un tādējādi neliecina par ekonomiskas vienības pastāvēšanu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 347. punktā izklāstītā konstatācija, ka ekonomiskas vienības pastāvēšana arī ir balstīta uz faktu, ka Knauf Gips KG pēc attiecīgā lūguma Komisijai papildus saviem apgrozījuma datiem nosūtīja arī citu Knauf grupas sabiedrību apgrozījuma datus, ir juridiski neefektīva. Attiecīgā informācija tika nosūtīta pēc pārbaudēm un, lai izvairītos no tā, ka Komisija uzskatītu, ka atklātā informācija nav pietiekama. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 356. punktā izklāstītais apgalvojums, lai pamatotu konstatāciju par ekonomisko vienību, ir pretrunīgs. Fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir vienīgā sabiedrība, kuru nepārvalda Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, neizskaidro, kādēļ naudas sods tika uzlikts apelācijas sūdzības iesniedzējai, nevis Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG. Nav skaidrs, kādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja būtu jāuzskata par ekonomisku vienību ar Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir neatkarīga no minētās sabiedrības. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 357. punktā izklāstīto konstatāciju, ka “lielākajā” daļā dokumentu, kas tika atrasti pārbaužu gaitā un kas bija uzdrukāti uz apelācijas sūdzības iesniedzējas veidlapām, pārstāvēta Knauf grupa. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka interpretācijas noteikums, saskaņā ar kuru tiek secināts, ka persona, kas iesniedz “lielāko” daļu dokumentu, automātiski “pārstāv” citus pārkāpuma dalībniekus, netiek atbalstīts dalībvalstu tiesību sistēmās vai Kopienu konkurences tiesībās. Turklāt nav skaidrs, kā Komisija izvēlējās attiecīgos dokumentus no visiem dokumentiem, kas bija pieejami izmeklēšanas gaitā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 357. punktā izklāstītais apgalvojums, ka nav šaubu par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja koordinē Knauf grupas rīcību attiecīgajā tirgū, ir diametriski pretējs pārsūdzētā sprieduma 337. punktā paustajam apgalvojumam, ka “tās virsotnē nav vienas juridiskas vienības, kuru kā struktūru, kas ir atbildīga par grupas darbības koordinēšanu, varētu saukt pie atbildības par pārkāpumiem”. Pārsūdzētā sprieduma 358. punktā izklāstītais apgalvojums, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija vienīgā sarunu vedēja ar Komisiju administratīvā procesa laikā, nav juridiski saistošs un izriet no fakta, ka vēstulē, kas bija pievienota 2001. gada 19. aprīļa paziņojumam par iebildumiem, Komisija sāka formālo izmeklēšanas procedūru vienīgi pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, neraugoties uz faktu, ka pārbaudes notika arī citās sabiedrībās. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tās advokāti uz paziņojumu par iebildumiem atbildēja apelācijas sūdzības iesniedzējas vārdā.

69. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 359. un 360. punktā izklāstītos apgalvojumus, saskaņā ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējai administratīvā procesa laikā būtu bijis jāiebilst pret Komisijas pieņēmumu, ka pastāv ekonomiska vienība, lai apelācijas sūdzības iesniedzējai nebūtu liegts to darīt tagad. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šie apgalvojumi pārkāpj principu in dubio pro reo. Tā kā paziņojums par iebildumiem bija adresēts vienīgi apelācijas sūdzības iesniedzējai, apelācijas sūdzības iesniedzēja rīkojās vienīgi savā vārdā. Paziņojumā par iebildumiem netika norādīts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tiks saukta pie atbildības saistībā ar citām sabiedrībām, kurām ir Knauf vārds.

70. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa ekonomiskas vienības pastāvēšanu ir konstatējusi, pamatojoties uz virkni elementu (pārsūdzētā sprieduma 342. punkts), it īpaši ieskaitot faktu, ka pārkāpuma laikā Knauf brālēni pārstāvēja visu Knauf grupu, faktu, ka pārdošanas apjomi, ar kuriem notika apmaiņa attiecīgo sabiedrību starpā, attiecās uz visām Knauf sabiedrībām, kas aktīvi darbojās ģipša plākšņu tirgū (pārsūdzētā sprieduma 346. punkts), un faktu, ka Knauf grupas sabiedrību akcijas, kuru turētāja bija holdinga sabiedrība Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, šī minētā sabiedrība pārvaldīja ģimenes uzņēmuma vārdā, kuram savukārt piederēja un kas kontrolēja Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG. Pārsūdzētā sprieduma 348. punktā minētais apgalvojums ir jāapskata attiecīgajā kontekstā. Ņemdama vērā šo kontekstu, Pirmās instances tiesa nav bijusi neobjektīva. Ja ir pierādīts, ka Knauf brālēni pārstāvēja visu grupu pārkāpuma ietvaros, tad no tā izriet, ka visas Knauf sabiedrības guva labumu no pārkāpumu.

71. Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa nav norādījusi uz sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija ( ) judikatūru, bet uz vispārējiem principiem, kas nosaka ekonomiskas vienības pastāvēšanu. Spriedums lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija ( ) un judikatūra par komercaģentiem ir attiecīgo vispārējo principu specifiskas piemērošanas gadījumi. Katrā ziņā šajā lietā ir iespējams vilkt paralēles ar sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija ( ) judikatūru, pat ja tā nav tieši piemērojama. Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka Knauf grupas sabiedrību kontroli veica Knauf ģimene saskaņā ar ģimenes līgumu, kas nodrošināja, ka visa grupa pakļāvās vienotai vadībai. Knauf brālēni pārvaldīja visas sabiedrības šīs grupas ietvaros, ieskaitot divas mātes sabiedrības, un tie pārkāpuma ietvaros pārstāvēja visas Knauf sabiedrības, kas darbojās ģipša plākšņu nozarē. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumi saistībā ar spriedumu lietā HFB u.c./Komisija ( ) nav atbilstīgi. Pārsūdzētā sprieduma 342. un 343. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka ekonomiskas vienības pastāvēšana ir jānovērtē saskaņā ar katru individuālo gadījumu un ir iespējams (kā tas ir spriedumā lietā HFB u.c./Komisija) konstatēt ekonomiskas vienības pastāvēšanu, pamatojoties uz virkni elementu, kas pierāda kontroles attiecības. Pirmās instances tiesa ir konstatējusi paralēles starp spriedumu lietā HFB u.c./Komisija un šo lietu saistībā ar to, kā Knauf ģimene kontrolē Knauf grupu, saistībā ar Knauf brālēnu nozīmīgo stāvokli, veidu, kādā tie pasniedz sevi kā Knauf grupas pārstāvjus, un faktu, ka pārdošanas dati, ar kuriem attiecīgās sabiedrības apmainījās pārkāpuma ietvaros, attiecas uz visu grupu. Tiesa ir apstiprinājusi šādus kritērijus spriedumā apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija ( ).

72. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas apsvērumi par to, ka ir iespējams, ka mainās vairākums akcionāru starpā, ir pretrunā ģimenes līgumam, kas garantē vienotu pārvaldību un vienotu, saskaņotu akcionāru tiesību izmantošanu. Turklāt Komisija uzskata, ka faktam, ka pastāv mainīgie vairākumi akcionāru starpā, nav nozīmes, jo saskaņā ar ģimenes līgumu ir tikai divas lēmumu pieņemšanas struktūras, kurām ir kontrole pār Knauf grupu (kopā ar divu Knauf brālēnu veikto pārvaldību pār visu grupu) un kuras garantē, ka grupa rīkojas kā viena vienība. Ģimenes sabiedrības veikto kontroli apelācijas sūdzības iesniedzēja ir apstiprinājusi 2002. gada 19. septembra atbildē uz Komisijas jautājumu (pārsūdzētā sprieduma 347. punkts).

73. Komisija uzskata, ka apstrīdētais spriedums nav pretrunā Tiesas konstatācijai spriedumā lietā Aristrain/Komisija ( ). Pārsūdzētajā spriedumā veiktā konstatācija par ekonomiskas vienības pastāvēšanu nav vienkārši balstīta uz faktu, ka Knauf grupas ietvaros esošām divām mātes sabiedrībām ir identiski akcionāri. Komisija apgalvo arī, ka dažādie apstākļi, kurus ir konstatējusi Pirmās instances tiesa, pierāda ekonomiskas vienības pastāvēšanu. Šajā sakarā Komisija uzsver Knauf brālēnu kā pārvaldošo akcionāru stāvokli, tādējādi nodrošinot vienotu grupas pārvaldību (pārsūdzētā sprieduma 345. punkts). Knauf brālēni bija personīgi iesaistīti pārkāpumā, un grupas konkurenti uzskatīja viņu rīcību par Knauf grupas rīcību (pārsūdzētā sprieduma 346. punkts). Turklāt Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi faktu, ka pārdošanas dati, ar kuriem attiecīgās sabiedrības apmainījās pārkāpuma ietvaros, attiecās uz visām Knauf sabiedrībām, kas darbojās ģipša plākšņu tirgū. Pārdošanas datu apkopošana pierāda, ka visu Knauf grupu pārstāv Knauf brālēni (vai apelācijas sūdzības iesniedzēja). Saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu par to, ka tā ir paziņojusi savu un Knauf grupā ietilpstošo sabiedrību apgrozījumu Komisijai, Komisija norāda, ka šī informācija tika iesniegta pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas. Paziņojumā par iebildumiem apelācijas sūdzības iesniedzēja ir minēta vienīgi kā adresāts. Pirmās instances tiesa pareizi ir konstatējusi, ka fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pēc savas gribas iesniedza datus par Knauf grupas un Knauf sabiedrību, kuras darbojas ģipša plākšņu tirgū, apgrozījumu, ir papildu pierādījums, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pati uzskatīja, ka pastāv ekonomiska vienība un ka tā pārstāv visas Knauf sabiedrības, kas ražo ģipša plāksnes.

74. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem saistībā ar Pirmās instances tiesas vērtējumu par tās īpašo lomu Knauf grupā (pārsūdzētā sprieduma 354. punkts) nav nozīmes, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd vienīgi ekonomiskās vienības pastāvēšanu. Tādēļ turpmākajām piezīmēm ir vienīgi palīgraksturs.

75. Komisija uzsver īpašo apelācijas sūdzības iesniedzējas kā Knauf sabiedrības, kura ir atbildīga par pārkāpumu, lomu. Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir viena no divām mātes sabiedrībām grupas ietvaros. Atšķirībā no Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG tā nav vienīgi holdinga sabiedrība, un pirmās minētās no tās ir atkarīga saistībā ar noteiktiem resursiem. Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG kā vienkārša holdinga sabiedrība nevar tikt saukta pie atbildības par grupas darbību (pārsūdzētā sprieduma 348. un 355. punkts), jo par to ir atbildīga apelācijas sūdzības iesniedzēja. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 346. un 357. punktā ir konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja koordinēja Knauf grupas darbību attiecīgajā tirgū. Šī konstatācija nav pretrunā apgalvojumam, kas izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 361. punktā, ka nav iespējams identificēt kādu juridisku vienību tās virsotnē, kas koordinē grupas darbību. Kaut gan apelācijas sūdzības iesniedzēja ir viena no divām mātes sabiedrībām, tai bija atvēlēta koordinēšanas loma, it īpaši sakarā ar faktu, ka Knauf brālēni izmantoja to kā instrumentu uzņēmuma pārvaldīšanai.

76. Saistībā ar šo secinājumu 69. punktā izklāstītajiem apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumiem par tiesību izmantošanas noilgumu Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja gan pirms, gan pēc paziņojuma par iebildumiem paziņošanas rīkojās citu Knauf sabiedrību vārdā. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesas apgalvojumi, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 359. un 360. punktā, ir jāapskata 358. punktā izklāstītā apgalvojuma kontekstā. Administratīvā procesa laikā apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja, ka tai ir vadoša loma Knauf uzņēmumā, un tādējādi radīja Komisijai priekšstatu, ka tā ir grupas vadībā. Tādēļ Komisija paziņojumu par iebildumiem nosūtīja apelācijas sūdzības iesniedzējai, nevis citām sabiedrībām grupas ietvaros, kaut gan tā kā tā norādot, ka pārkāpums attiecas uz Knauf grupu (pārsūdzētā sprieduma 359. punkts).

B – Vērtējums

77. Manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojums, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 348. punktā nav rīkojusies objektīvi un neitrāli, ir pilnībā nepamatots. Vienkārši fakts, ka Pirmās instances tiesas faktu konstatācija atšķiras no apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumiem, nekādā veidā nenorāda objektivitātes vai neitralitātes trūkumu no šīs tiesas puses. Turklāt, kā to norādījusi Komisija, it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 344.–347. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesas konstatācija, kas izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 348. punktā un saskaņā ar kuru Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG un tās meitas sabiedrības guva labumu no attiecīgā pārkāpuma, bija balstīta uz vairākiem apsvērumiem, kurus šī tiesa ir izskatījusi un izvērtējusi, un tādēļ šī konstatācija nav panākta abstrakti.

78. Turklāt Pirmās instances tiesas konstatācija, ka Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG un tās meitas sabiedrības guva labumu no attiecīgā pārkāpumu, ir faktu vērtējums, kas, nepastāvot pierādījumu acīmredzamās jēgas sagrozīšanai, saskaņā ar EKL 225. pantu un Tiesas Statūtu 58. panta pirmo daļu ietilpst Pirmās instances tiesas ekskluzīvajā kompetencē ( ).

79. Pirmās instances tiesa saistībā ar Knauf Gips KG pamatu par Regulas Nr. 17 15. panta pārkāpumu ir izvērtējusi, pirmkārt, vai Knauf grupa ir ekonomiska vienība no konkurences tiesību skatpunkta un, otrkārt, vai Knauf Gips KG ir atbildīga par Knauf grupas darbības koordinēšanu. Manuprāt, un pretēji šo secinājumu 74. punktā izklāstītajam Komisijas apgalvojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas procesa tiesvedības gaitā Tiesā ir apstrīdējusi Pirmās instances tiesas konstatāciju par abiem iepriekš minētajiem jautājumiem.

80. Saistībā ar jautājumu par ekonomiskas vienības pastāvēšanu ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību un uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida. Tiesa ir arī precizējusi, ka uzņēmuma jēdziens, apskatīts šajā kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām ( ). Tādēļ, manuprāt, vērtējums, vai sabiedrību grupa ir ekonomiska vienība, nav jautājums par juridisko formu, bet gan pieprasa katra konkrētā gadījuma analīzi, īpašu vērību pievēršot katras individuālās lietas specifiskajiem faktiem. Turklāt es vēlos norādīt, ka ekonomiskas vienības pastāvēšana var tikt konstatēta, pamatojoties uz dažādiem faktiem, no kuriem neviens individuāli nevar pamatot šādu konstatāciju.

81. Saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu, ka sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija ( ) judikatūra nav piemērojama, es vispirms norādīšu, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā sprieduma nav balstījusies uz šo lietu, lai noteiktu ekonomiskas vienības pastāvēšanu. Turklāt fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja analogi specifiskajiem sprieduma lietā Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija faktiem nekontrolē visas citas sabiedrības akcijas, manuprāt, neliedz konstatēt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir daļa no ekonomiskas vienības konkurences tiesību piemērošanas vajadzībām.

82. Turklāt, kaut gan Pirmās instances tiesa patiešām pārsūdzētā sprieduma 350., 351. un 355. punktā ir minējusi judikatūru, kas attiecas uz komercaģentiem, un pārsūdzētā sprieduma 343. punktā minējusi spriedumu lietā HFB u.c/Komisija ( ), tajā nav nekādas norādes, ka Pirmās instances tiesa būtu uzskatījusi, ka šo lietu specifiskie fakti atkārtojas šajā lietā ( ). Pirmās instances tiesa vienīgi ir vēlējusies vispārēji uzsvērt virkni faktoru, saskaņā ar kuriem var konstatēt ekonomiskas vienības pastāvēšanu.

83. Saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumiem, kas izklāstīti šo secinājumu 66. punktā, es norādīšu, ka spriedumā lietā Baustahlgewebe/Komisija Pirmās instances tiesa izvērtēja, vai vienošanās ir jāuzskata par grupas ietvaros notikušām, kuras tādējādi neskar EKL 81. panta 1. punkts. Pirmās instances tiesa konstatēja, ka EKL 81. pants neattiecas uz vienošanās un saskaņotām darbībām starp uzņēmumiem, kas pieder pie vienas grupas kā mātes sabiedrība un meitas sabiedrība, ja šie uzņēmumi veido ekonomisku vienību, kuras ietvaros meitas sabiedrībai nav faktiskas brīvības noteikt savu rīcību tirgū. Šāda situācija nepastāv gadījumā, ja uzņēmumam nav kontroles pār citu uzņēmumu, izņemot to kontroli, kas izriet no tā, ka tam pieder mazākuma kapitāldaļas pēdējā minētajā uzņēmumā ( ).

84. Spriedumā lietā Baustahlgewebe/Komisija Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz faktiem, konstatēja, ka faktiskais kontroles apjoms, ko Arbed realizēja pār Baustahlgewebe, atbilst tās īpašumā esošo kapitāldaļu procentiem, proti, 25,001 %, kas nav vairākuma kapitāldaļas. Pirmās instances tiesa konstatēja, ka šāds kapitāldaļu daudzums nepamato secinājumu, kas attiecīgās sabiedrības pieder pie grupas, kuras ietvaros tās veido ekonomisku vienību, līdz ar ko uz šo divu uzņēmumu vienošanos ierobežot konkurenci nevar attiekties EKL 81. panta 1. punkts.

85. Manuprāt, no Pirmās instances tiesas sprieduma lietā Baustahlgewebe/Komisija ( ) izriet, ka tā nebalstīja konstatāciju par kontroles neesamību vienīgi uz to, cik procentu akciju uzņēmumam Arbed ir uzņēmumā Baustahlgwebe, bet izvērtēja faktisko kontroles līmeni un konstatēja, ka tas nav pietiekams. Faktiskā realitāte, nevis vienkārši forma bija tas, ko Pirmās instances tiesa, manuprāt, pareizi ņēma vērā. Tādēļ es uzskatu, ka vienkārša juridiskā iespējamība, ka Knauf sabiedrības grupas, kurā ietilpst arī apelācijas sūdzības iesniedzēja un Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, ietvaros var mainīties akcionāru vairākumi saistībā ar to, ka pastāv 22 akcionāri, pati par sevi neizslēdz konstatāciju par ekonomiskas vienības pastāvēšanu.

86. Es uzskatu arī, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka pārsūdzētais spriedums ir pretrunā spriedumam lietā Aristrain/Komisija ( ). Šajā lietā Tiesa konstatēja, ka vienkārši fakts, ka divu atsevišķu komercsabiedrību akciju kapitāls pieder vienai un tai pašai personai vai ģimenei, pats par sevi nav pietiekams ( ), lai konstatētu, ka šīs divas sabiedrības ir ekonomiska vienība, līdz ar ko vienas sabiedrības rīcība var tikt attiecināta uz otras sabiedrības rīcību un viena var būt atbildīga par citas sabiedrības naudas soda samaksu ( ). No Pirmās instances tiesas plašajām konstatācijām pārsūdzētā sprieduma 337.–362. punktā izriet, ka šī tiesa savu konstatāciju par ekonomiskas vienības pastāvēšanu nepamatoja ar vienu vienkāršu, izolētu faktu ( ). Apelācijas sūdzības iesniedzēja savā apelācijas sūdzībā ir iebildusi pret “deviņiem” pamatojumiem ( ), uz kuriem Pirmās instances tiesa balstījusi savu konstatāciju par ekonomiskas vienības pastāvēšanu.

87. Manuprāt, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumam, kas izklāstīts šo secinājumu 68. punktā, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 344.–350. punktā ir izklāstījusi virkni faktu, kas, apskatīti kopā, nevis atsevišķi, noved pie secinājuma, ka Knauf ģimenei piederošās sabiedrības ir ekonomiska vienība EKL 81. panta 1. punkta izpratnē.

88. No apstrīdētā sprieduma izriet, ka visām Knauf grupas sabiedrībām ir vieni un tie paši 22 akcionāri, kuri ietilpst divos Knauf ģimenes atzaros ( ), un visas šīs sabiedrības pārvalda tie paši divi Knauf brālēni ( ).

89. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 346. punktā ir konstatējusi arī, ka nav pierādījumu par to, ka divi Knauf brālēni nebūtu pārstāvējuši Knauf grupu pārkāpuma ietvaros, un ka nav apstrīdēts, ka pārdošanas dati, ar kuriem notika apmaiņa, attiecas uz visām Knauf grupas sabiedrībām, kas darbojas ģipša plākšņu tirgū. Es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi principu in dubio pro reo, paužot apgalvojumu, ka nav pierādījumu par to, ka Knauf brālēni nepārstāvēja Knauf grupu attiecīgā pārkāpuma laikā. Pirmās instances tiesa vienīgi ir norādījusi, ka pierādījumi norāda uz Knauf brālēnu pārstāvošo lomu un ka nav iesniegti pierādījumi par pretējo. Nav nekādu norāžu, ka Pirmās instances tiesai būtu bijušas šaubas par tās rīcībā esošo pierādījumu vērtību. Turklāt, manuprāt, fakts, ka pārdošanas dati, ar kuriem notika apmaiņa, attiecās uz visām Knauf grupas sabiedrībām, kas darbojās ģipša plākšņu tirgū, ir papildu pierādījumi, kas norāda, ka šīs sabiedrības rīkojās kā ekonomiska vienība ar kopīgām interesēm. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam, kā minēts šo secinājumu 68. punktā, nav nepieciešams, lai šāda apmaiņa norādītu uz kādu formālu strukturālu saikni starp attiecīgajām sabiedrībām.

90. Pārsūdzētā sprieduma 347. punktā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi arī, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja 2002. gada 19. septembra atbildē uz Komisijas informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu ir norādījusi ne tikai tās apgrozījumu, kā to bija pieprasījusi Komisija, bet arī labprātīgi, bez pieprasīšanas iesniegusi datus par visu Knauf grupas sabiedrību apgrozījumu. Es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa pamatoti ir uzskatījusi šo faktu par papildu pierādījumiem, ka Knauf ģimenei piederošie uzņēmumi ir ekonomiska vienība ar kopīgām interesēm. Apelācijas apgalvojums, ka tā attiecīgo informāciju nosūtījusi, lai izvairītos no tā, ka Komisija uzskatīs, ka atklātā informācija ir nepietiekama, man nešķiet pārliecinošs ( ). Attiecīgā informācija tika nosūtīta 2002. gada 19. septembrī – vairāk nekā gadu pēc tam, kad Komisija 2001. gada 18. aprīlī tieši bija nosūtījusi paziņojumu par iebildumiem inter alia apelācijas sūdzības iesniedzējai ( ). Tā kā paziņojumā par iebildumiem, ņemot vērā tā nozīmi, ir nepārprotami jāprecizē juridiskā persona, kurai var uzlikt naudas sodus, un tam jābūt adresētam šai personai ( ), apelācijas sūdzības iesniedzēja, kad tā 2002. gada 19. septembrī nosūtīja attiecīgos apgrozījuma datus, pilnībā apzinājās, ka naudas sods varētu tikt uzlikts drīzāk tai, nevis citām Knauf grupas sabiedrībām ( ). Pirmās instances tiesa ir konstatējusi arī, ka Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ir vienīgi holdinga sabiedrība, kurai nav personāla un kuru pārvalda tā pati vadība, kas ir apelācijas sūdzības iesniedzējai, tajās pašās telpās, kas ir apelācijas sūdzības iesniedzējai ( ). Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 349. punktā in extensio ir citējusi Knauf ģimenes līguma 1. punktu, kurš ir vērsts, lai nodrošinātu inter alia, ka Knauf grupas sabiedrības ir pakļautas vienotai vadībai ar kopīgu mērķi ( ).

91. Tādēļ es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot, ka sabiedrības, kas pieder Knauf ģimenei, ir ekonomiska vienība.

92. Saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu ir jānorāda, ka viena uzņēmuma pret konkurenci vērstā rīcībā var vainot citu uzņēmumu, ja pirmais no minētajiem savu rīcību tirgū nav noteicis pats, bet galvenokārt izpildījis otra uzņēmuma dotos norādījumus, it īpaši ņemot vērā starp tiem pastāvošās ekonomiskās un juridiskās saiknes ( ).

93. Turklāt, manuprāt, no sprieduma lietā Aristrain/Komisija var pieņemt, ka noteiktos apstākļos uz sabiedrību ir iespējams attiecināt visas grupas darbības, kaut gan šī sabiedrība nav bijusi identificēta kā juridiskā persona grupas vadībā, kurai ir uzdots koordinēt grupas darbību ( ).

94. Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz vairākiem faktoriem, ir konstatējusi, ka Knauf Gips KG ir atbildīga par Knauf grupas darbību ( ).

95. Kā neatņemamu argumentācijas daļu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 359. punktā ir norādījusi, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem uzskatīja, ka pārkāpums attiecas uz visu Knauf grupu. Turklāt Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija jānojauš, ka tā, visticamāk, būs galīgā lēmuma adresāte. Neraugoties uz šo faktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja atbildēja Komisijai, neapšaubot tās kā sabiedrības, kura ir atbildīga par grupas darbībām pārkāpuma ietvaros, lomu. Pirmās instances tiesa, citējot spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija ( ), ir norādījusi, ka šādā situācijā administratīvā procesa laikā tai, apzinoties, ka tā vēlāk to nevarēs izdarīt, bija jāreaģē, pierādot, ka, neraugoties uz Komisijas minētajiem pierādīšanas elementiem, Knauf grupas izdarītais pārkāpums nav tai inkriminējams ( ).

96. Es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot, ka, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja nav attiecīgi reaģējusi administratīvā procesa laikā, tā vairs nevarēs to darīt Pirmās instances tiesā. Manuprāt, tā kā Pirmās instances tiesa nav konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja aktīvi ir maldinājusi Komisiju vai nav rīkojusies labticīgi administratīvā procesa laikā saistībā ar tās lomu Knauf grupas ietvaros, vienīgi tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi konkrēto nostāju, kuru Komisija bija ieņēmusi administratīvā procesa laikā, bet, konkrētāk, paziņojumā par iebildumiem, nevar ierobežot apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību Pirmās instances tiesā un pilnībā liegt tai iespēju vērsties tiesā.

97. No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl Knauf Gips KG ir atzīta par atbildīgu par Knauf grupas darbībām un ciktāl ir noraidīts Knauf Gips KG pamats par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu.

98. Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. pantam, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.

99. Es uzskatu, ka izskatāmajā lietā tiesvedības stadija ļauj pieņemt galīgo spriedumu. Tādēļ, manuprāt, Tiesai ir jāpieņem galīgais spriedums par apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumu samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts apstrīdētajā lēmumā.

100. Ir jānorāda, ka papildus pārsūdzētā sprieduma 359. un 360. punktā izklāstītajai konstatācijai, Pirmās instances tiesa arī pārsūdzētā sprieduma 356. punktā ir konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir vienīgā sabiedrība, kas darbojas attiecīgajā tirgū un kuru nepārvalda Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ( ). Manuprāt, šis fakts pats par sevi neizskaidro, kādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējai tika uzlikts naudas sods.

101. Tomēr Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 348. punktā ir konstatējusi, ka Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG ir vienīgā holdinga sabiedrība bez personāla, kuru vada tā pati vadība, kas apelācijas sūdzības iesniedzēju, apelācijas sūdzības iesniedzējas telpās. Šie fakti, manuprāt, pierāda, ka, lai gan abas sabiedrības ir juridiski nošķirtas, apelācijas sūdzības iesniedzēja ir faktiski atbildīga par holdinga sabiedrības Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG darbības koordinēšanu un līdz ar to par citu Knauf grupas sabiedrību, kuras pieder Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, darbības koordinēšanu.

102. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 357. punktā ir norādījusi arī, ka lielākā daļa Knauf grupas dokumentu, kurus Komisija atrada izmeklēšanas laikā, bija uzdrukāti uz apelācijas sūdzības iesniedzējas veidlapām. No sprieduma apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija ( ) izriet, ka saistībā ar aizliegtas vienošanās izmeklēšanu pierādījumi, kurus Komisija ir atradusi izmeklēšanas gaitā, parasti ir vienīgi fragmentāri un trūcīgi un bieži vien noteiktas detaļas ir jārekonstruē ar dedukcijas palīdzību. Es uzskatu, ka šādi rakstveida pierādījumi, neraugoties uz to, ka tie, kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, var būt vienīgi dokumentu pārskats, kas ir faktiski pieejams izmeklēšanas laikā, ir ļoti spēcīgi pierādījumi par apelācijas sūdzības iesniedzējas koordinējošo vai noteicošo lomu saistībā ar Knauf grupas darbībām pārkāpuma ietvaros.

103. Manuprāt, pārsūdzētā sprieduma 358. punktā paustā konstatācija, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja bija vienīgais sarunu vedējs ar Komisiju administratīvā procesa laikā, pats par sevi, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, nav juridiski noteicoša. Tomēr tā norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija noteicoša loma Knauf grupā pārkāpuma ietvaros ( ), un šo faktu, manuprāt, apstiprina arī Pirmās instances tiesas konstatācija pārsūdzētā sprieduma 347. punktā par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja labprātīgi paziņoja visu Knauf grupas sabiedrību apgrozījuma datus.

104. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tās kā vienīgā sarunu vedēja stāvoklis izriet no fakta, ka ar vēstuli, kas bija pievienota 2001. gada 19. aprīļa paziņojumam par iebildumiem, Komisija sāka formālo izmeklēšanas procedūru vienīgi par apelācijas sūdzības iesniedzēju, neraugoties uz faktu, ka pārbaudes notika arī citās sabiedrībās. Manuprāt, šis apgalvojums nav ticams, jo atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kas šķietami tika rakstīta tās vārdā, apelācijas sūdzības iesniedzēja faktiski ir norādījusi ne tikai uz savu rīcību vai situāciju, bet arī uz vairākiem gadījumiem par Knauf grupas vai citu Knauf grupas sabiedrību rīcību. Turklāt, kā to apgalvo Komisija, nekas nenorāda uz to, ka pārsūdzētā sprieduma 358. punktā izdarītā atsauce uz administratīvo procesu Komisijā attiecas vienīgi uz izmeklēšanu pēc paziņojuma par iebildumiem paziņošanas un neaptver procedūru, kas notika pirms šīs paziņošanas.

105. Ņemot vērā faktus, kas izklāstīti šo secinājumu 100.–104. punktā, es uzskatu, ka Tiesa būtu jānolemj, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, konstatējot, ka Knauf Gips KG ir sabiedrība, kas ir atbildīga par Knauf grupas koordinēšanu pārkāpuma ietvaros. No visa iepriekš minētā izriet, ka Knauf Gips KG izvirzītais pamats savas prasības atbalstam Pirmās instances tiesā par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu nav pamatots un līdz ar to ir noraidāms.

VIII – Tiesāšanās izdevumi

106. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saistībā ar tiesāšanās izdevumiem pirmās instances tiesvedībā, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, es uzskatu, ka tie ir jāpiespriež tādā pašā veidā, kā tie ir izklāstīti Pirmās instances tiesas sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktā.

IX – Secinājumi

107. Tādēļ es uzskatu, ka Tiesai būtu jālemj šādi:

– atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑52/03 Knauf Gips KG/Komisija tiktāl, ciktāl šī tiesa ir nolēmusi, ka Knauf Gips KG ir atbildīga par Knauf grupas darbībām, un noraidījusi tās pamatu par Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās regulas par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu, 15. panta 2. punkta pārkāpumu;

– apelācijas sūdzību pārējā daļā noraidīt;

– noraidīt Knauf Gips KG prasību atcelt tiesību aktu Pirmās instances tiesā tiktāl, ciktāl tā ir balstīta uz pamatu par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu;

– piespriest KnaufGips KG atlīdzināt tiesāšanas izdevumus šajā tiesvedībā. Tiesāšanās izdevumi pirmajā instancē, kurā tika pieņemts šo secinājumu rezolutīvās daļas pirmajā punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums, ir atlīdzināmi saskaņā ar minētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktu.