ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA

[ PEDRO CRUZ VILLALÓN ] SECINĀJUMI,

sniegti 2015. gada 14. janvārī ( 1 )

Lieta C‑62/14

Peter Gauweiler

Bruno Bandulet

Wilhelm Hankel

Wilhelm Nölling

Albrecht Schachtschneider

Joachim Starbatty

Roman Huber u.c.

Johann Heinrich von Stein u.c.

un

Fraktion DIE LINKE im Deutschen Bundestag

pret

Deutscher Bundestag

(Bundesgerichtshof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Ekonomikas un monetārā politika — Eiropas Centrālās bankas Padomes 2012. gada 6. septembra lēmuma spēkā esamība — Valsts obligāciju iegādes sekundārajā tirgū (“Outright Monetary Transactions” (TMD)) tehniskās iezīmes — Pārbaude saistībā ar Savienības tiesību aktu atbilstību valsts konstitūcijai — Ultra vires tiesību akti — Konstitucionālā identitāte — Lojāla sadarbība — Pieņemamība — Apstrīdams tiesību akts prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā — Eiropas Centrālās bankas izziņošanas sabiedrībai politika — Eiropas Centrālās bankas pilnvaras — Cenu stabilitāte — Monetārās politikas transmisijas mehānismu darbības atjaunošana — LESD 119. pants un 127. panta 1. un 2. punkts — Izņēmuma apstākļi — Monetārās politikas nestandarta pasākumi — Samērīguma princips — LES 5. panta 4. punkts — LESD 123. pants — Eurozonas dalībvalstu monetārās finansēšanas aizliegums”

Satura rādītājs

I – Atbilstošās tiesību normas A – Atbilstošās Savienības tiesību normas B – Valsts tiesību normas II – Fakti un tiesvedība valsts tiesā III – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā IV – Ievada apsvērumi: Par prejudiciālā jautājuma “funkcionālajām” problēmām attiecīgajā BVerfG judikatūrā V – Pieņemamība VI – Prejudiciāli jautājumi A – Pirmais prejudiciālais jautājums: LESD 119. pants un 127. panta 1. un 2. punkts un ECB monetārās politikas ierobežojumi 1) Lietas dalībnieku nostāja 2) Vērtējums a) Ievada apsvērumi i) Par ECB statusu un pilnvarām ii) Monetārās politikas nestandarta pasākumi un TMD programmas iekļaušana tajos – Par monetārās politikas nestandarta pasākumiem saskaņā ar ECB viedokli – TMD programma kā monetārās politikas nestandarta pasākums b) ECB pilnvaras un TMD programma i) TMD programma un Savienības un dalībvalstu ekonomikas politika kā ECB pilnvaru ierobežojums – Savienības ekonomikas politika un monetārā politika – TMD programma, ņemot vērā Savienības ekonomikas politikā un monetārajā politikā noteiktos kritērijus ii) TMD programmas samērīguma pārbaude (LES 5. panta 4. punkts) – Samērīguma priekšnoteikums – apstākļu, kas attaisno TMD programmu, pamatojums – Piemērotības pārbaude – Vajadzības pārbaude – Samērīguma pārbaude šaurā nozīmē – Starpsecinājums c) Atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu B – Otrais prejudiciālais jautājums: TMD programmas saderība ar LESD 123. panta 1. punktu (eurozonas valstu monetārās finansēšanas aizliegums) 1) Lietas dalībnieku nostāja 2) Vērtējums a) Dalībvalstu monetārās finansēšanas aizliegums (LESD 123. panta 1. punkts) un ECB īstenotā valstu obligāciju iegāde b) TMD programma un tās saderība ar LESD 123. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu i) Atteikšanās no tiesībām un pari passu statuss ii) Saistību neizpildes risks iii) Turēšana līdz termiņa beigām iv) Iegādes atskaites punkts laikā v) Iegādes primārajā tirgū veicināšana 3) Atbilde uz otro prejudiciālo jautājumu VII – Secinājumi

1. Eiropas Centrālā banka pēc Padomes 2012. gada 5. un 6. septembra sanāksmes ar paziņojumu presei darīja zināmu vienošanos izveidot programmu eurozonas dalībvalstu emitētu obligāciju iegādei, kuras nosaukums ir “Outright Monetary Transactions” (tiešie monetārie darījumi; turpmāk tekstā – “TMD”). Paziņojumā presei tika sīki izklāstītas valsts obligāciju iegādes programmas pamatiezīmes. Tomēr reglamentējošu juridisko instrumentu apstiprināšana tika pārtraukta, un līdz šim brīdim tā nav atjaunota.

2. Šajā paziņojumā presei Eiropas Centrālā banka (turpmāk tekstā – “ECB”) darīja zināmu tās vēlmi iegādāties eurozonas dalībvalstu obligācijas sekundārajos tirgos, ievērojot noteiktus nosacījumus. Konkrēti, ECB programmas piemērošanu pakārtoja attiecīgajā dalībvalstī vai dalībvalstīs īstenotajai Eiropas Finanšu stabilitātes fonda vai Eiropas Stabilizācijas mehānisma finansiālās palīdzības programmai, ar nosacījumu, ka šādā programmā tiks ietverta iespēja veikt iegādi primārajā tirgū. Turklāt TMD programmas ietvaros veiktie darījumi tiktu vērsti uz ienesīguma līknes īsāko daļu, nenosakot kvantitatīvus ierobežojumus ex ante un vienlaikus nodrošinot tādu pašu attieksmi (pari passu) kā pret privātajiem kreditoriem, kā arī tiktu paredzētas saistības pilnībā sterilizēt radušos likviditāti.

3. Tādējādi TMD programma radās saistībā ar un reaģējot uz tādu situāciju, kas tika uzskatīta par ārkārtēju ECB uzticētās monetārās politikas dzīvotspējai. Vairākās eurozonas valstīs starptautiskā ekonomiskā krīze, kas aizsākās 2008. gadā, 2010. gadā vairākās eurozonas valstīs izvērtās par valstu parāda krīzi. 2012. gada vasarā, saskaroties ar investoru šaubām par euro dzīvotspēju, vairākās eurozonas dalībvalstīs izveidojās neilgtspējīga situācija finanšu jomā, jo to obligācijām piemērojamo riska prēmiju pieaugums šķietami bija neapturams. Šķita, ka euro “atgriezeniskums” un no tā izrietošā atgriešanās pie nacionālajām valūtām varēja kļūt par pašīstenojušos pareģojumu. Tieši šādā kontekstā ECB paziņoja par TMD programmu, ko parasti mēdz uzskatīt par solījuma savu pilnvaru ietvaros darīt “visu, kas vajadzīgs”, lai atjaunotu uzticēšanos vienotajai valūtai, kuru dažas nedēļas pirms tam bija izteicis [ECB] priekšsēdētājs M. Draghi, piepildīšanos.

4. Vācijas Federālā Konstitucionālā tiesa (Bundesverfassungsgericht; turpmāk tekstā – “BVerfG”) pirmo reizi savas pastāvēšanas vēsturē ir vērsusies Tiesā, pamatojoties uz LESD 267. pantu, lai apstrīdētu minētās TMD programmas tiesiskumu. Kā tiks izklāstīts turpmāk, BVerfG uzdotie jautājumi rada nozīmīgas interpretācijas grūtības, uz kurām Tiesai ir jāsniedz atbilde.

5. Šajā gadījumā vispirms ir jāpievērš uzmanība apstāklim, ka BVerfG uzdod prejudiciālu jautājumu kontekstā, kuru tā kvalificē kā Savienības tiesību aktu, kuriem ir ietekme uz Vācijas Federatīvās Republikas “konstitucionālo identitāti”, ultra vires pārbaudi. BVerfG balstās uz sākotnējo vērtējumu, ka, ņemot vērā valsts konstitucionālās tiesības, kā arī Savienības tiesības, apstrīdētais ECB akts ir prettiesisks, bet pirms sava turpmāka vērtējuma izstrādes tā lūdz Tiesai spriest par to, no Savienības tiesību viedokļa raugoties.

6. Tiesai arī ir jāizskata jautājums par pieņemamību, pievēršot uzmanību tādas vienošanās apstrīdamībai, kuras pamatiezīmes tika publiskotas tikai paziņojumā presei. Lai arī šķiet, ka tas ir vienkāršs paziņojums presei, kas ar grūtībām varētu kļūt par spēkā esamības pārbaudes priekšmetu, šīs lietas apstākļos, kā arī ņemot vērā īpašu izziņošanas sabiedrībai nozīmi centrālo banku darbībā būtu iespējams pamatot arī citu atbildi.

7. Attiecībā uz lietas būtību Tiesai ir jārisina jautājumi, kas publiskajās tiesībās parasti rada ārkārtas situācijas. Saskaroties ar eurozonas sabrukšanas iespējamību, Tiesai tiek jautāts, kādas pilnvaras ir ECB – iestādei, kurai atšķirībā no citām centrālajām bankām ir noteiktas īpaši ierobežotas pilnvaras. ECB apgalvo, ka TMD programma ir atbilstošs instruments, lai risinātu izņēmuma situācijas, jo, lai arī tā ir “nestandarta” pasākums un rada riskus, tai ir tikai viens mērķis – darīt visu, kas vajadzīgs, lai ECB atgūtu spēju efektīvi izmantot savus monetārās politikas instrumentus. Savukārt prasītāji pamatlietā, kā arī pati iesniedzējtiesa pauž šaubas, ka tas ir patiesais programmas mērķis, jo uzskata, ka minētās programmas galīgais mērķis ir padarīt ECB par “pēdējās instances aizdevēju” eurozonas valstīm.

8. Šajā situācijā BVerfG ir iesniegusi Tiesai jautājumus par TMD programmas saderību ar Līgumiem. Pirmkārt, tā jautā, vai minētā programma nav monetārās politikas pasākums, bet drīzāk ekonomikas politikas pasākums, un tādējādi tiek pārsniegtas ECB pilnvaras. Otrkārt, tā vēlas noskaidrot, vai, īstenojot attiecīgo pasākumu, ir ievērots Līguma par Eiropas Savienības darbību 123. pantā paredzētais monetārās finansēšanas aizliegums.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Atbilstošās Savienības tiesību normas

9. LESD Trešās daļas VIII sadaļas “Ekonomikas politika un monetārā politika” sākumā ir šāds noteikums: “119. pants 1. Lai sasniegtu Līguma par Eiropas Savienību 3. pantā izvirzītos mērķus, dalībvalstu un Savienības darbība saskaņā ar Līgumiem paredz izstrādāt ekonomikas politiku, kas balstās uz dalībvalstu ekonomikas politiku precīzu koordināciju, iekšējo tirgu un kopēju mērķu definēšanu, un kuru īsteno saskaņā ar principu, kas paredz atvērta tirgus ekonomiku, kurā pastāv brīva konkurence. 2. Līdztekus iepriekš minētajam, kā arī saskaņā ar Līgumos paredzētajām procedūrām, šīs darbības paredz arī ieviest vienotu valūtu, euro, kā arī noteikt un veidot vienotu monetāro politiku un valūtas maiņas kursa politiku, kuras galvenais mērķis ir uzturēt stabilas cenas un, neietekmējot šo mērķi, atbalstīt Savienības vispārējo ekonomikas politiku saskaņā ar principu, kas paredz atvērta tirgus ekonomiku, kurā pastāv brīva konkurence. 3. Šīs dalībvalstu un Savienības darbības saskan ar šādiem pamatprincipiem: stabilas cenas, stabila valsts finanšu un monetārā sistēma un stabila maksājumu bilance.

10. LESD arī ir iekļauts noteikums par dalībvalstu monetārās finansēšanas aizliegumu: “123. pants 1. Aizliegts ir pieļaut konta pārtēriņu, kā arī aizliegti ir jebkādi citi kredīta pakalpojumi Eiropas Centrālajā bankā vai dalībvalstu centrālajās bankās (še turpmāk “valstu centrālās bankas”) Savienības iestāžu vai struktūru, dalībvalstu valdību, reģionālu, vietēju vai citu publisku iestāžu, vai citu publisku tiesību subjektu vai publisku uzņēmumu vajadzībām, kā arī Eiropas Centrālajai bankai un valstu centrālajām bankām ir aizliegts tieši pirkt parāda instrumentus no minētajām iestādēm. 2. Šā panta 1. punkts neattiecas uz kredītiestādēm ar valsts kapitāla līdzdalību, kam Eiropas Centrālā banka un valstu centrālās bankas sakarā ar rezervju apgādi no centrālām bankām piemēro tādu pašu režīmu kā privātām kredītiestādēm.”

11. ECB mērķi un galvenie uzdevumi LESD ir apkopoti šādi: “127. pants 1. Eiropas Centrālo banku sistēmas (turpmāk tekstā – “ECBS”) galvenais mērķis ir uzturēt cenu stabilitāti. Neietekmējot šo mērķi, ECBS atbalsta vispārējo ekonomikas politiku Savienībā, lai palīdzētu sasniegt Savienības mērķus, kas noteikti Līguma par Eiropas Savienību 2. pantā. ECBS darbojas saskaņā ar principu, kas paredz atvērta tirgus ekonomiku, kurā pastāv brīva konkurence, veicinot resursu efektīvu sadali, kā arī ievēro šā Līguma 119. pantā noteiktos principus. 2. Galvenie uzdevumi, kas jāīsteno Eiropas Centrālo banku sistēmā, ir šādi: — definēt un īstenot Savienības monetāro politiku; — veikt valūtas maiņas operācijas atbilstīgi 219. pantam; — turēt un pārvaldīt dalībvalstu oficiālās ārvalstu valūtas rezerves; — veicināt norēķinu sistēmu vienmērīgu darbību. [..]”

12. ECB neatkarība ir noteikta un garantēta LESD 130. pantā, kurā ir noteikts: “Ne Eiropas Centrālā banka, ne kādas valsts centrālā banka, ne arī kāds to lēmējinstanču loceklis, īstenojot pilnvaras un veicot uzdevumus un pienākumus, ko uzliek Līgumi un ECBS un ECB statūti, nelūdz un nepieņem norādījumus no Savienības iestādēm vai struktūrām, no kādas dalībvalsts valdības vai no kādas citas struktūras. Savienības iestādes vai struktūras un dalībvalstu valdības apņemas ievērot šo principu un nemēģināt iespaidot Eiropas Centrālās bankas vai valstu centrālo banku lēmējinstanču locekļus, kad viņi veic amata pienākumus.”

13. 4. protokolā par Eiropas Centrālo banku sistēmas statūtiem un Eiropas Centrālās bankas statūtiem ir uzskaitīti ECB monetārās politikas instrumenti, par kuriem izskatāmās lietas vajadzībām ir noteikts šādi: “18. pants Atvērta tirgus operācijas un kredītoperācijas 18.1. Lai sasniegtu ECBS mērķus un veiktu tās uzdevumus, ECB un valstu centrālās bankas var: — finanšu tirgos pirkt un pārdot tieši (tūlītējos darījumos vai nākotnes darījumos) vai, slēdzot atpirkšanas līgumus, un aizdot vai aizņemties prasības un tirgojamus finanšu instrumentus euro vai citās valūtās, kā arī dārgmetālus; — veikt kredītoperācijas ar kredītiestādēm un citiem tirgus dalībniekiem, aizdodot pret atbilstīgu nodrošinājumu. 18.2. ECB nosaka vispārējus principus ECB vai valstu centrālo banku veiktām atvērta tirgus operācijām un kredītoperācijām, tostarp principu paziņot par nosacījumiem, ar kādiem tās ir gatavas iesaistīties šādos darījumos.”

14. 1993. gadā pirms ECB izveides un pārejas procesā uz Ekonomikas un monetāro savienību Padome pieņēma 1993. gada 13. decembra Regulu (EK) Nr. 3603/93, ar ko precizē definīcijas, lai piemērotu Līguma 104. pantā un 104.b panta 1. punktā [LESD 123. pants] minētos aizliegumus (OV L 332, 1. lpp.). Šīs tiesvedības vajadzībām ir jāmin šādi minētās regulas apsvērumi un noteikumi: “[..] tā kā dalībvalstīm ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu Līguma 104. pantā minēto aizliegumu efektīvu un pilnīgu piemērošanu; tā kā jo īpaši otrreizējā tirgū izdarītos pirkumus nedrīkst izmantot, lai apietu minētā panta mērķi.” 1. pants “1. Līguma 104. pantā: a) “konta pārtēriņš” ir līdzekļu izsniegšana valsts sektoram, kas rada vai varētu radīt bilances debetu; b) “cita veida kredīta pakalpojumi” ir: i) prasījumi pret valsts sektoru, kas pastāv 1994. gada 1. janvārī, izņemot pirms šā datuma iegādātus fiksēta termiņa prasījumus; ii) valsts sektora saistību finansējums attiecībā uz trešajām personām; iii) neskarot Līguma 104. panta 2. punktu, darījumi ar valsts sektoru, kuru rezultātā rodas vai, sagaidāms, radīsies prasījumi pret šo sektoru. [..]”

B – Valsts tiesību normas

15. Šīs tiesvedības vajadzībām ir jāmin šādi Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikuma noteikumi: “1. pants (1) Cilvēka cieņa ir neaizskarama. Valsts varas iestāžu pienākums ir nodrošināt tās ievērošanu un aizsardzību. (2) Tāpēc vācu tauta atzīst neaizskaramas un neatņemamas cilvēktiesības kā jebkuras cilvēku kopienas, miera un taisnīguma pasaulē pamatu. (3) Šādas pamattiesības ir cieši saistītas ar likumdošanas varu, izpildvaru un tiesu varu un ir piemērojamas tieši. [..] 20. pants (1) Vācijas Federatīvā Republika ir demokrātiska, sociāla un federatīva valsts. (2) Visa valsts vara izriet no tautas. Tauta to īsteno vēlēšanu un balsošanas ceļā, kā arī ar konkrētu likumdošanas, izpildvaras un tiesu varas orgānu starpniecību. (3) Likumdošanas vara ir pakļauta konstitucionālajai iekārtai, izpildvara un tiesu vara – likumam un tiesībām. [..] 23. pants (1) Lai veidotu vienotu Eiropu, Vācijas Federatīvā Republika veicina Eiropas Savienības attīstību, kuras pienākums ir ievērot demokrātijas, tiesiskas valsts, sociālos un federālisma principus, kā arī subsidiaritātes principu un kura garantē tādu pamattiesību aizsardzību, kas pēc būtības pielīdzināmas šajā Pamatlikumā ietvertajām pamattiesībām. Šiem mērķiem federācija ar likumu, kuru ir apstiprinājusi Federālā padome, var nodot savas suverēnās tiesības. Eiropas Savienības izveidei, kā arī tās dibināšanas līgumu un tiem pielīdzināma tiesiskā regulējuma grozījumiem, ar kuriem pēc tā satura tiek grozīts vai papildināts šis Pamatlikums vai ar kuriem tiek radīta iespēja šādu grozījumu vai papildinājumu veikšanai, ir piemērojams 79. panta 2. un 3. pants. 79. pants [..] (3) Šajā Pamatlikumā nav atļauts ieviest nekādus grozījumus, kas skar federālo zemju organizāciju, federālo zemju līdzdalības likumdošanā principu vai 1. un 20. pantā minētos principus. [..] 88. pants Federācija izveido Federālo monetāro un izdevējbanku. Eiropas Savienībā tās uzdevumus un pienākumus var deleģēt Eiropas Centrālajai bankai, kura ir neatkarīga un kuras galvenais mērķis ir nodrošināt cenu stabilitāti.”

16. Bundesverfassungsgericht ir izstrādājusi judikatūru, saskaņā ar kuru šī tiesa pārbauda Savienības iestāžu un struktūru izdoto tiesību aktu atbilstību konstitūcijai gadījumos, kad ar tiesību aktiem acīmredzami ir pārsniegtas pilnvaras vai arī tie skar [valsts] “konstitucionālo identitāti”, kā tas izriet no Bonnas Pamatlikuma 79. panta 3. punkta “nemainīguma klauzulas”.

17. Attiecībā uz pārbaudi saistībā ar acīmredzamu pilnvaru pārkāpšanu, kas ir apzīmēta kā “ultra vires pārbaude”, BVerfG savā 2010. gada 6. jūlija spriedumā ir norādījusi, ka to var veikt tikai labvēlīgākai Savienības tiesību piemērošanai. BVerfG arī uzsvēra, ka, veicot šo pārbaudi, tiek ievērots Tiesas nolēmumu attiecībā uz Savienības tiesību interpretāciju saistošais raksturs.

18. BVerfG uzskata, ka Savienības tiesību akta ultra vires pārbaude tiek veikta tikai tad, kad ir acīmredzami, ka Eiropas iestādes un struktūras ir pieņēmušas tiesību aktus, pārsniedzot tām piešķirtās pilnvaras, ar nosacījumu, ka pārkāpumi ir “pietiekami būtiski”, ņemot vērā tiesiskai valstij raksturīgos kompetences piešķiršanas un tiesiskuma principus ( 2 ).

II – Fakti un tiesvedība valsts tiesā

19. Laikposmā no 2010. gada sākuma līdz 2012. gada sākumam Eiropas Savienības un eurozonas valstu un valdību vadītāji veica daudzus pasākumus, lai pārvarētu nopietnas finanšu krīzes radītās sekas pasaules ekonomikā. Tā kā finanšu krīze vairākās dalībvalstīs kļuva par valstu parādu krīzi, tostarp tika panākta vienošanās par pastāvīga Eiropas Stabilizācijas mehānisma izveidi, kura mērķis ir uzturēt eurozonas finanšu stabilitāti, piešķirot finansiālu palīdzību jebkurai mehānisma dalībvalstij.

20. Par spīti Savienības un dalībvalstu centieniem dažu eurozonas valstu obligācijām piemērotās riska prēmijas 2012. gada vasarā būtiski palielinājās. Saskaroties ar investoru šaubām par monetārās savienības dzīvotspēju, Savienības un eurozonas valstu pārstāvji vairākkārt uzsvēra, ka vienotā valūta ir neatgriezeniska. Šajā laikā ECB priekšsēdētājs nāca klajā ar paziņojumu, kas vēlāk tika atkārtots ļoti bieži, ka savu pilnvaru ietvaros viņš darīs visu, kas ir vajadzīgs, lai saglabātu euro ( 3 ).

21. Vairākas nedēļas vēlāk, kā tas ir norādīts attiecīgajā 2012. gada 5. un 6. septembra 340. sanāksmes protokolā, ECB Padome apstiprināja tiešo monetāro darījumu, kurus oficiāli sauc par “Outright Monetary Transactions”, sekundārajā valstu obligāciju tirgū pamatprincipus. Kā norādīts rakstveida apsvērumos, kurus ECB ir iesniegusi šajā tiesvedībā, minētajā sanāksmē tika pieņemts Lēmuma par tiešajiem monetārajiem darījumiem un par Lēmuma ECB/2010/5 atcelšanu projekts, kā arī Pamatnostādņu par tiešajiem monetārajiem darījumiem projekts. ECB Padomes 2012. gada 4. oktobra un 7. un 8. novembra sanāksmju laikā abos projektos tika ieviesti turpmāki grozījumi.

22. Pēc Padomes 2012. gada 6. septembra sanāksmes ECB priekšsēdētājs preses konferencē darīja zināmus TMD programmas būtiskus aspektus, kas tajā pašā dienā tika apkopoti paziņojumā presei, kurš ir pieejams ECB tīmekļa vietnē angļu valodā. TMD programmas tehniskās iezīmes šajā paziņojumā tika izklāstītas šādi: “Kā tika paziņots 2012. gada 2. augustā, Eiropas Centrālās bankas (ECB) Padome šodien pieņēma lēmumus par dažām tehniskām iezīmēm saistībā ar Eurosistēmas tiešajiem monetārajiem darījumiem sekundārajos valstu obligāciju tirgos, lai nodrošinātu atbilstošu monetārās politikas transmisiju un minētās politikas vienotību. Šie darījumi, ko sauc par tiešajiem monetārajiem darījumiem (akronīms angļu valodā – “OMT”), tiek veikti saskaņā ar šādu shēmu: Nosacījumi TMD nepieciešams priekšnoteikums ir stingru un efektīvu nosacījumu esamība. Šiem nosacījumiem jābūt piesaistītiem atbilstošai Eiropas Finanšu stabilitātes fonda/Eiropas Finanšu stabilizācijas mehānisma (EFSF/ESM) programmai. Šāda programma var būt vai nu EFSF/ESM pilntiesīga makroekonomisko korekciju programma, vai piesardzības programma (kredītlīnija ar papildu nosacījumiem), ja vien tā ietver EFSF/ESM iegāžu iespēju primārajā tirgū. Katrai konkrētajai valstij specifisko nosacījumu un šādas programmas uzraudzības izstrādē paredzēts iesaistīt arī SVF. Ja tiks konstatēta pilnīga atbilstība programmas nosacījumiem, Padome apsvērs, vai tiešo monetāro darījumu veikšana nepieciešama no monetārās politikas viedokļa, un pārtrauks tos, ja būs sasniegti noteiktie mērķi vai ja tiks konstatēta neatbilstība makroekonomisko korekciju vai piesardzības programmai. Pēc rūpīgas izvērtēšanas Padome pilnīgi neatkarīgi un atbilstoši savam pilnvarojumam īstenot monetāro politiku lems par tiešo monetāro darījumu uzsākšanu, turpināšanu un apturēšanu. Aptvērums Tiešie monetārie darījumi tiks apsvērti saistībā ar nākotnē īstenojamajām EFSF/ESM makroekonomisko korekciju vai piesardzības programmām, kā aprakstīts iepriekš. To veikšanas iespēju varēs apsvērt arī attiecībā uz dalībvalstīm, kurās pašlaik tiek īstenota kāda makroekonomisko korekciju programma, kad šīs valstis atgūs pieeju obligāciju tirgum. Darījumi būs vērsti uz ienesīguma līknes īsāko daļu un it īpaši uz valstu obligācijām ar samaksas termiņu no viena līdz trim gadiem. Attiecībā uz tiešo monetāro darījumu apjomu kvantitatīvie ierobežojumi ex ante nav noteikti. Attieksme pret kreditoriem Eurosistēmai attiecīgā tiesību aktā ir nodoms skaidri noteikt, ka saistībā ar eurozonas valstu emitētajam obligācijām, kuras Eurosistēma iegādāsies ar tiešo monetāro darījumu palīdzību, uz Eurosistēmu attiecas tādi paši (pari passu) noteikumi kā uz privātajiem vai citiem kreditoriem atbilstoši šo obligāciju nosacījumiem. Sterilizācija Tiešo monetāro darījumu rezultātā radusies likviditāte tiks pilnībā sterilizēta. Pārredzamība Katru nedēļu tiks publicēts kumulētais saldo līdz brīdim, kad tiks īstenoti tiešie monetārie darījumi, kā arī atbilstoša tirgus vērtība. Katru mēnesi tiks publicēts vidējais ilgums un sadalījums pa valstīm. Programma vērtspapīru tirgiem Pēc šodien pieņemtā lēmuma par tiešajiem monetārajiem darījumiem tiek izbeigta vērtspapīru tirgus programma (“SMP” – tās akronīms angļu valodā). Ar SMP palīdzību pievienotā likviditāte tiks novirzīta kā iepriekš, un SMP portfelī esošie vērtspapīri tiks saglabāti līdz beigu termiņam.”

23. Vairāki Vācijas individuālie prasītāji cēla BVerfG prasību par pamattiesību aizsardzību, pamatojoties uz to, ka Vācijas federālā valdība nebija cēlusi prasību Tiesā atcelt 2012. gada 6. septembra paziņojumu par TMD programmu.

24. Arī Fraktion Die Linke im Deutschen Bundestag (turpmāk tekstā – “Die Linke”), politiskā grupa ar parlamentāru pārstāvību Bundestāgā, cēla BVerfG prasību saistībā ar konfliktu starp konstitucionālajām iestādēm, prasot, lai Bundestāgs veicina 2012. gada 6. septembrī ECB publiskotās TMD programmas atcelšanu.

III – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā

25. 2014. gada 10. februārī Tiesas kancelejā tika reģistrēts BVerfG lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar iepriekš minēto atsevišķo prasītāju un parlamentārās grupas Die Linke ierosinātajām lietām.

26. Iesniedzējtiesa uzdod šādus jautājumus: “1) a) Vai Eiropas Centrālās bankas Padomes 2012. gada 6. septembra lēmums par tiešo monetāro darījumu tehniskām iezīmēm ir nesaderīgs ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 119. pantu un 127. panta 1. un 2. punktu, kā arī Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas statūtiem un Eiropas Centrālās bankas statūtiem 17.–24. pantu, jo tas pārsniedz šajās normās reglamentētās Eiropas Centrālās bankas pilnvaras monetārās politikas jomā un iejaucas dalībvalstu kompetencē? Vai Eiropas Centrālās bankas pilnvaru pārsniegšana izriet it īpaši no tā, ka Eiropas Centrālās bankas Padomes 2012. gada 6. septembra lēmums: i) ir saistīts ar tādām ekonomikas politikas atbalsta programmām kā Eiropas Finanšu stabilitātes instruments vai Eiropas Stabilizācijas mehānisms (nosacījumi); ii) paredz tikai dažu dalībvalstu valsts obligāciju iegādi (selektivitāte); iii) paredz programmas valstu valsts obligāciju iegādi papildus Eiropas Finanšu stabilitātes instrumenta vai Eiropas Stabilizācijas mehānisma atbalsta programmām (paralēlisms); iv) varētu apiet Eiropas Finanšu stabilitātes instrumenta vai Eiropas Stabilizācijas mehānisma atbalsta programmu ierobežojumus un nosacījumus (apiešana)? b) Vai Eiropas Centrālās bankas Padomes 2012. gada 6. septembra lēmums par tiešo monetāro darījumu tehniskām iezīmēm ir nesaderīgs ar Līguma par Eiropas Savienības darbību 123. pantā nostiprināto budžeta monetārās finansēšanas aizliegumu? Vai atbilstību LESD 123. pantam it īpaši nepieļauj tas, ka Eiropas Centrālās bankas Padomes 2012. gada 6. septembra lēmums: i) neparedz valsts obligāciju iegādes kvantitatīvo ierobežojumu (apjoms); ii) neparedz nekādu laika intervālu starp valsts obligāciju emisiju primārajā tirgū un Eiropas Centrālo banku sistēmas īstenoto obligāciju iegādi sekundārajā tirgū (tirgus cenas veidošana); iii) pieļauj, ka visas iegādātās valsts obligācijas tiek turētas līdz beigu termiņam (iejaukšanās tirgus loģikā); iv) neparedz konkrētas prasības iegādājamo valsts obligāciju kredītkvalitātei (saistību neizpildes risks); v) paredz vienādu attieksmi pret Eiropas Centrālo banku sistēmu un privātiem vai citiem valsts obligāciju īpašniekiem (parāda atlaišana)? 2) Pakārtoti gadījumam, ja Tiesa uzskatītu, ka Eiropas Centrālās bankas Padomes 2012. gada 6. septembra lēmums par tiešo monetāro darījumu tehniskām iezīmēm kā Eiropas Savienības iestādes akts nevar būt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets atbilstoši Līguma par Eiropas Savienības darbību 267. panta pirmās daļas b) punktam: a) Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 119. pants un 127. pants, kā arī Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas statūtiem un Eiropas Centrālās bankas statūtiem 17.–24. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie – alternatīvi vai kumulatīvi – ļauj Eurosistēmai: i) valsts obligāciju iegādi pakārtot tādu ekonomikas politikas atbalsta programmu kā Eiropas Finanšu stabilitātes instrumenta vai Eiropas Stabilizācijas mehānisma esamībai un ievērošanai (nosacījumi); ii) iegādāties tikai noteiktu dalībvalstu valsts obligācijas (selektivitāte); iii) paredzēt programmas valstu valsts obligāciju iegādi papildus Eiropas Finanšu stabilitātes instrumenta vai Eiropas Stabilizācijas mehānisma atbalsta programmām (paralēlisms); iv) apiet Eiropas Finanšu stabilitātes instrumenta vai Eiropas Stabilizācijas mehānisma atbalsta programmu ierobežojumus un nosacījumus (apiešana)? b) Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 123. pants, ņemot vērā budžeta monetārās finansēšanas aizliegumu, ir interpretējams tādējādi, ka Eurosistēmai – alternatīvi vai kumulatīvi – ir ļauts: i) iegādāties valsts obligācijas bez kvantitatīva ierobežojuma (apjoms); ii) iegādāties valsts obligācijas bez minimāla laika intervāla attiecībā uz to emisiju primārajā tirgū (tirgus cenas veidošana); iii) pieļaut, ka visas iegādātās valsts obligācijas tiek turētas līdz beigu termiņam (iejaukšanās tirgus loģikā); iv) iegādāties valsts obligācijas bez minimālām to kredītkvalitātes prasībām (saistību neizpildes risks); v) paredzēt vienādu attieksmi pret Eiropas Centrālo banku sistēmu un privātiem vai citiem valsts obligāciju īpašniekiem (parāda atlaišana); vi) ietekmēt cenu veidošanos, hronoloģiskā kopsakarā ar eurozonas dalībvalstu valsts obligāciju emisiju izsakot nodomu iegādāties obligācijas vai citādā veidā (iegādes primārajā tirgū veicināšana)?”

27. Rakstveida apsvērumus ir iesnieguši individuālie prasītāji pamatlietā saistībā ar pamattiesību aizsardzību, Die Linke, Vācijas Federatīvā Republika, Grieķijas Republika, Kipras Republika, Portugāles Republika, Polijas Republika, Francijas Republika, Itālijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Spānijas Karaliste, Īrija un Somijas Republika, kā arī ECB, Eiropas Parlaments un Eiropas Komisija.

28. Sākumā ir jānorāda, ka, lai arī Eiropas Parlaments iesniedza rakstveida un mutvārdu apsvērumus, tas nav tiesīgs to darīt tādā tiesvedībā kā šī. Attiecībā uz prejudiciālā nolēmuma tiesvedību saistībā ar spēkā esamību iestādei, kas nav pieņēmusi apstrīdēto aktu, saskaņā ar Statūtu 23. pantu nav tiesību iestāties šajā lietā. Tāpēc uzskatu, ka Eiropas Parlamenta rakstveida un mutvārdu apsvērumi Tiesai nav jāņem vērā.

29. Tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai notika 2014. gada 14. oktobrī. Tajā piedalījās lietas dalībnieki, kas bija iesnieguši rakstveida apsvērumus, izņemot Kipras Republiku un Somijas Republiku.

IV – Ievada apsvērumi: Par prejudiciālā jautājuma “funkcionālajām ” problēmām attiecīgajā BVerfG judikatūrā

30. Lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu (ar kuru ir uzdots šis prejudiciālais jautājums) piemīt īpatnība – tajā ir iekļauta plaša ievaddaļa par atbilstošām valsts tiesību normām un judikatūru. Minētā īpatnība neizpaužas tādējādi, ka tajā ir minētas valsts tiesību normas – šajā gadījumā neliels skaits konstitucionālo (Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikuma (turpmāk tekstā – “PL”) 20., 23., 38., 79. un 88. pants) normu –, bet tādējādi, ka tajā ir plaši izklāstīta BVerfG judikatūra par Vācijas Federatīvās Republikas pamatiem un tās integrācijas Eiropas Savienībā konstitucionālajiem ierobežojumiem. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nodaļā “BVerfG judikatūra” ( 4 ) ir interpretēta tās agrākā judikatūra, kas galvenokārt ir iekļauta tās 1993. gada 12. oktobra spriedumā (Māstrihta) ( 5 ), 2009. gada 30. jūnija spriedumā (Lisabona) ( 6 ) un 2010. gada 6. jūlija spriedumā (Honeywell) ( 7 ), kurš ir pasludināts tieši pirms aplūkojamā lūguma sniegt prejudiciālu jautājumu iesniegšanas.

31. Varētu domāt, ka tāpat kā daudzos citos gadījumos šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ievaddaļas vienīgais mērķis ir palīdzēt Tiesai iekļaut kontekstā uzdotos jautājumus. Un, protams, tas tiek darīts, lai arī nevar sacīt, ka minētajā nodaļā tikai īsumā ir apkopota minētā valsts judikatūra. Vienlaikus tajā ir iekļauti apsvērumi, kurus nevar uzskatīt par nesvarīgiem ( 8 ).

32. Šādi izklāstītās valsts judikatūras, kuras piemērojamība Tiesai ir izskaidrota sākumā, konteksts, manuprāt, tieši ietekmē šī prejudiciālā jautājuma funkcionalitāti. Vispirms ir jāprecizē, ka visa minētā judikatūra ir pietiekami sarežģīta, tāpēc to interpretēšu ļoti piesardzīgi. Atšķirīgie viedokļi, kas pievienoti lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, liecina par dažādiem priekšstatiem attiecībā uz sprieduma Honeywell noteikumu piemērošanu šim jautājumam ( 9 ).

33. Izklāstot to pēc iespējas vienkāršāk, attiecīgās ievaddaļas par valsts judikatūru saturs ir šāds. Atsevišķos gadījumos, kas pašlaik nav jāaplūko, Tiesas atbildei uz uzdoto jautājumu par konkrētu Savienības aktu, kā tas esot izskatāmajā lietā, obligāti nav jābūt noteicošam elementam lietu a quo izspriešanā. Tieši otrādi, ja konkrētā gadījumā ir pārkāpts Savienības tiesībās paredzētais kritērijs, šim apstrīdētajam aktam BVerfG varētu piemērot citu spēkā esamības kritēriju: valsts konstitūciju.

34. Precīzāk, šādu secīgu konstitucionālu kritēriju BVerfG esot iekļāvusi gan saskaņā ar valsts konstitūcijas nemainīgu saturu (“konstitucionālā identitāte”, kas minēta PL 79. panta 3. punktā), gan saskaņā ar pilnvaru piešķiršanas principu (radot loģiskas sekas attiecībā uz “ultra vires” pieņemtiem Savienības tiesību aktiem, netieši minēts PL 23. panta 1. punktā). Abi konstitucionālie kritēriji, kas nebūt nav savstarpēji izslēdzoši, varētu pastiprināt viens otru ( 10 ), kā, šķiet, tas ir izskatāmajā lietā. Pēc definīcijas šādus spēkā esamības kritērijus (tā saukto “identitātes pārbaudi” un “ultra vires pārbaudi”) varot piemērot tikai pati BVerfG ( 11 ).

35. Tāpēc neizbrīna, ka vairākas valstis, kas iestājušās šajā lietā (Nīderlandes Karaliste, Itālijas Republika un Spānijas Karaliste), ar dažādu stingrības pakāpi apšaubīja vai pat noliedza šī prejudiciālā jautājuma pieņemamību. Atkal vienkāršojot, tiek apgalvots, ka prejudiciāls jautājums nav procesuāls mehānisms, lai atvieglotu valsts tiesām pašām veikt Savienības tiesību aktu pārbaudi, kā tas ir izskatāmajā lietā, bet lai nodrošinātu, ka minēto pārbaudi veic tiesa, kurai ir ekskluzīva kompetence, proti, Tiesa. Šajā pašā nozīmē: ja valsts tiesa rezervētu sev tiesības uz galavārdu jautājumā par Savienības tiesību akta spēkā esamību, prejudiciālam jautājumam šajā gadījumā būtu tikai konsultatīvs raksturs, tādējādi mazinātos tā nozīme, kāda tam pārsūdzības sistēmā ir paredzēta Līgumos ( 12 ).

36. Visbeidzot, valsts tiesai nebūtu jādod iespēja uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu, ja šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu jau pēc būtības vai konceptuāli ir ietverts pieņēmums par saņemtās atbildes faktisku neņemšanu vērā. Un to nevarētu darīt, jo tas nav gadījums, kuru varētu aplūkot atbilstoši LESD 267. pantam ( 13 ).

37. Tādas ir problēmas, kuras es uzdrīkstos kvalificēt kā šī prejudiciālā jautājuma “funkcionālas” problēmas, un uzskatu, ka Tiesai, manuprāt, tās ir jāaplūko, sniedzot savu atbildi uz uzdoto jautājumu. Tomēr arī norādīšu, ka tās ir jāizskata tikai, ciktāl tas ir nepieciešams šīs lietas vajadzībām, proti, saistībā ar to ietekmi uz prejudiciālā jautājuma pieņemamību. Nenoliedzami, ka BVerfG judikatūrai, kā arī tās iespējamām sekām ir svarīga nozīme, kā kopš ilga laika tas ir bijis pietiekami skaidri noteikts visdažādākajos doktrinārajos komentāros ( 14 ). Piemēram, pietiek minēt lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu 30. punktā iekļauto norādi, ka jēdziens “konstitucionālā identitāte” un jēdziens “ultra vires pārbaude” pieder daudzu dalībvalstu konstitucionālajam mantojumam.

38. Ir skaidrs, ka dažādu iemeslu dēļ, bet būtībā piesardzības nolūkā vairākas valstu konstitucionālās un augstākās tiesas šajā ziņā ir uzskatījušas, ka bija jāformulē vai jāpasludina pieņēmums, ko parasti uzskata par ārkārtēju ( 15 ) – lietojot pēc iespējas vispārīgāku izteicienu –, par Eiropas “konstitucionālā pakta”, kas ir integrācijas procesa pamatā, laušanu un, precīzāk, kā kādas Savienības struktūras darbības sekas.

39. Tātad, ņemot vērā, ka citi jautājumi ir tikpat svarīgi kā šis, šīs lietas vajadzībām, manuprāt, nav būtiski, ka Tiesa izskata šo dažādo formulējumu pamatojumu, jo atkārtoju, ka parasti tie ir minēti kā ārkārtēji, ne arī ir jāanalizē to lielāku vai mazāku vispārinājuma pakāpi dalībvalstu līmenī, ne arī to lielāku vai mazāku atbilstību BVerfG uzdotajiem jautājumiem. “One case at a time” ( 16 ) – tādai šajā konkrētajā gadījumā arī būtu jābūt prātīgai devīzei. Mēģināšu paskaidrot, kāpēc es tā domāju.

40. Vispirms ir jāprecizē, ka man nav īpaši jākomentē apstāklis, ka BVerfG pirmo reizi ilgās vēstures gaitā ir uzdevusi Tiesai prejudiciālu jautājumu, jo tas ir apstiprinājums norisei, kas sāk kļūt par parastu. Tā sacīt, lai efektīvāk izmantotu Savienības sistēmu, īpaši dalībvalstu konstitucionālās tiesas ir aicinātas arvien biežāk rīkoties kā tiesas LESD 267. panta izpratnē ( 17 ). To, ka konstitucionālās tiesas, kas ir izveidotas vairākumā dalībvalstu, tikai ārkārtas gadījumos bija vērsušās Tiesā, lai saņemtu juridisko palīdzību vai sadarbības ietvaros nodrošinātu Eiropas Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju, agrāk varēja pietiekami izskaidrot ar to specifiskumu. Vispārējā situācija sāk mainīties, un šis prejudiciālais jautājums, iespējams, to tikai apstiprina.

41. Tomēr šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ievaddaļā vienlaikus ir izteikta piezīme par BVerfG iniciatīvas “ārkārtējumu”. Nav pilnībā skaidrs, vai šis prejudiciālais jautājums būtu jāuzskata par standartizācijas elementu tikko minētajā nozīmē.

42. No minētās judikatūras izriet, ka aplūkojamais prejudiciālais jautājums esot obligāti jāuzdod tā sauktajā “izņēmuma” situācijā, ko, pašlaik vienkāršojot, var kvalificēt kā ultra vires situāciju: veicot vērtējumu, ka Savienības iestāde vai struktūra ir pārkāpusi Līgumos noteikto pilnvaru piešķiršanas principu, bet balstoties uz Konstitūcijā paredzēto pamatojumu un priekšnosacījumiem. Pašlaik analizēšu tikai šajā judikatūrā aplūkoto ultra vires aspektu, neņemot vērā “konstitucionālās identitātes” aspektu.

43. Šī lieta precīzi atbilst tikko aprakstītajam gadījumam. Valsts tiesa balstās uz principa konstatējumu par Savienības struktūras ultra vires darbību ( 18 ). Konkrētāk, saskaņā ar valsts tiesībām runa esot par “acīmredzamu, strukturāli būtisku ultra vires darbību” ( 19 ), kas šajā gadījumā turklāt skar arī valsts konstitucionālās sistēmas pamatjautājumus ( 20 ).

44. Attiecībā uz šī prejudiciālā jautājuma funkcionalitāti ir jāuzsver, ka spriedumā Honeywell tika atzīts, ka šādā situācijā, veicot jau zināmā mērā uzsākto ultra vires pārbaudi, Tiesai ir “jādod iespēja” pieņemt nolēmumu par apstrīdētā akta spēkā esamību, kuru BVerfG uzskatīs par “būtībā saistošu Savienības tiesību interpretāciju” ( 21 ).

45. Pašlaik nav jāaplūko jautājums, vai šāds iesniedzējtiesas izteiksmes veids pietiekami atbilst pienākumam, kas noteikts valsts pēdējās instances tiesām LESD 267. panta izpratnē. Svarīgi ir, ka tādējādi pamattiesvedībā, kuras priekšmets jau no paša sākuma ir ultra vires pārbaude, tiktu “iekļauta” tiesvedība Tiesā par šī paša apstrīdētā tiesību akta spēkā esamību. Protams, tiek atzīts princips, ka, veicot apstrīdētā akta pārbaudi, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai saistoša Savienības tiesību interpretācija. Jautājums tomēr ir problemātiskāks.

46. Uzreiz ir jāpiebilst – ja vien esmu sapratis to pareizi –, ka tas neizslēgtu BVerfG veiktu secīgu (“papildu”) pārbaudi, ja ir “acīmredzami”, ka ar apstrīdēto tiesību aktu ir pārkāpts pilnvaru piešķiršanas princips, ar ko ir jāsaprot, ka minētais pārkāpums ir “acīmredzams”, ja tas izdarīts “tādējādi”, ka ietver šī principa “konkrētu pārkāpumu”, ko savukārt var raksturot kā “pietiekami būtisku” ( 22 ). Ja es pareizi interpretēju attiecīgo teksta daļu, ir skaidrs, ka tā sauktā prejudiciāla jautājuma “iekļaušana” valsts tiesas ultra vires pārbaudes galīgā novērtējuma iter rada problēmas, kuras kvalificēšu kā funkcionālas.

47. Savukārt, kā izriet, šis par nepieciešamu atzītais lūgums Tiesai iepriekš pieņemt nolēmumu par apstrīdēto aktu, kaut arī tikai no Savienības tiesību viedokļa raugoties, tiek uzskatīts par tādu “sadarbības attiecību” izpausmi, kurām būtu jāvalda starp abām tiesām, – tas ir iesniedzējtiesas pašas lietots jēdziens.

48. Šo “sadarbības attiecību” saturam būtu jābūt precīzam, bet ir skaidrs, ka tās ietver ne tikai plašu “dialogu” starp tiesām. To galīgais pamatojums esot jēdzienā, saskaņā ar kuru Federālās Konstitucionālās tiesas pienākums nodrošināt valsts konstitūcijā noteikto pamata sistēmu ir jāīsteno, vienmēr ņemot vērā atvērtu vai uzņemošu attieksmi pret Savienības tiesībām (“europarechtsfreundlich”), tas ir jēdziens, līdz kuram būtu bijis jānonāk arī ar jēdziena par lojālas sadarbības principu starpniecību (LES 4. panta 3. punkts).

49. Tādējādi ir formulētas pretrunas, ar kādām Tiesa saskaras šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu: pirmkārt, valsts konstitucionālā tiesa beigu beigās uzņemas pēdējās instances tiesas statusu LESD 267. panta izpratnē, kas ir īpašas sadarbības attiecību un labvēlīgas attieksmes pret tā saukto “integrācijas programmu” principu izpausme. Tomēr, otrkārt, valsts tiesa vēlas vērsties Tiesā un to dara, neatsakoties no savas galīgās atbildības spriest par integrācijas Eiropā nosacījumiem un ierobežojumiem, kas ir noteikti tās konstitūcijā. Aplūkojamajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šī pretruna ir visur klātesoša, tāpēc ir ļoti grūti to izslēgt no šīs lietas analīzes – atstāt extra muros.

50. Aplūkojot problēmu, kuru esmu kvalificējis kā šī prejudiciālā jautājuma funkcionalitāti, es uzskatu, ka sākumā ir jāizvērtē, vai izskatāmais prejudiciālais jautājums ir balstīts uz pamatnosacījumiem, kurus ņemot vērā, secīgos Līgumos ir izveidota šī prejudiciālā nolēmuma tiesvedība Tiesā un stratēģiski paredzēta Savienības tiesību garantēšana tiesā ( 23 ).

51. Protams, ja šo lūgumu varētu interpretēt tikai tā, kā to izteiksmīgi ierosina Itālijas Republika ( 24 ), būtu tikai viena iespēja – uzskatīt, ka par spīti šķietamībai faktiski runa nav par “267. pantā” paredzētu prejudiciālu jautājumu, bet kaut ko citu, ko katrā ziņā ir grūti atrast Līgumā.

52. Prejudiciālā nolēmuma tiesvedība, un šajā jautājumā ir taisnība dažām personām, kas ir iestājušās lietā, nekad netika veidota kā vienkārša Tiesai sniegta “iespēja” [sniegt tādu vērtējumu], kas “atbilstu” valsts tiesas [vērtējumam], neatkarīgi no tā, vai tā būtu ultra vires vai cita pārbaude, un tā iespējamās sekas būtu, ka Tiesas [vērtējuma] “neatbilstības” dēļ tās sniegtā atbilde varētu zaudēt savu nozīmi. Ir skaidrs, ka šo vērtējumu neapdraud principā atvērta attieksme konkrētai apstrīdētā tiesību akta interpretācijai. Visbeidzot šajos apstākļos iepriekšēja lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanai Tiesai varētu būt arī nevēlamas galīgas sekas, tiesvedību Tiesā vienkārši iekļaujot savā cēloniskajā iter, kas izraisītu Eiropas integrācijas pamatā esošā konstitucionālā pakta laušanu ( 25 ).

53. Atbilstoši šādai prejudiciālā jautājuma izpratnei iesniedzējtiesa, šķiet, uzskata, ka ultra vires pārbaudes jomā tās izmantotie apstrīdētā tiesību akta vērtēšanas kritēriji vai noteikumi varētu atšķirties no Tiesas vērtēšanas kritērijiem (“varētu ne pilnībā saskanēt”) ( 26 ). Tādējādi tiesvedība BVerfG zināmā mērā atšķirtos no iepriekšējas tiesvedības Tiesā. Tomēr, ņemot vērā BVerfG piesardzību savos formulējumos un tās izvirzīto argumentu būtību ( 27 ), uzskatu, ka praktiski ultra vires pārbaudes kritēriji būtu galvenokārt tādi paši.

54. Labs pierādījums tam šajā ziņā var būt aplūkojamais jautājums. Lai arī vērtējumā par apstrīdētā ECB lēmuma spēkā esamību būtiska nozīme ir Bankas pilnvaru apjoma, it īpaši primārā mērķa nodrošināt “cenu stabilitāti”, interpretācijai, iepriekš minētais jēdziens ir gan Līguma (LESD 127. panta 1. punkts), gan valsts konstitūcijas (PL 88. panta beigas) neatņemama sastāvdaļa. Abos gadījumos būtu jāinterpretē, kā ir piemērojams viens un tas pats jēdziens – “cenu stabilitāte” kā primārais ECB uzdevums – neatkarīgi no tā, vai tas ir iekļauts vienā vai otrā pamatnoteikumā, vai arī abos.

55. Tomēr saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatlieta attiecas ne tikai uz pilnvaru piešķiršanas principu (ultra vires), bet arī uz VFR “konstitucionālo identitāti”, ņemot vērā sekas, kādas apstrīdētais akts radītu tai valsts Konstitūcijā noteiktajai iestādei, kuras primārais uzdevums ir paust pilsoņu gribu. “Ultra vires pārbaude” un “identitātes pārbaude” saskaņā ar pašas BVerfG lietoto terminoloģiju šajā gadījumā pamatlietā saplūstu vienā.

56. Tāpēc šajā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu daļā atkal ir skarts jautājums par atšķirīgiem pārbaudes kritērijiem, kas ir jāpiemēro vienai vai otrai tiesai. Attiecībā uz “identitātes pārbaudes” konkrētajām iezīmēm BVerfG burtiski ierosina, ka “esošajās sadarbības attiecībās Tiesai ir jāveic pasākuma interpretācija. Savukārt BVerfG ir jānosaka neatsavināms konstitucionālās identitātes kodola saturs, kā arī ir jāpārbauda, vai pasākums (kā to ir interpretējusi Tiesa) ietekmē šo kodola saturu” ( 28 ).

57. Šeit atkal būtu jāizklāsta virkne noteiktu apsvērumu. Tomēr, bez vajadzības analizēt citus pieņēmumus, tikai norādīšu, ka izskatāmajā lietā visā, kas, šķiet, norāda uz “ultra vires pārbaudes” un “identitātes pārbaudes” nesaraujamu savstarpēju saikni, joprojām ir klātesošas jau minētās problēmas atzīt Tiesas un BVerfG veiktās pārbaudes kritēriju atšķirības.

58. Katrā ziņā šajā savu pārdomu posmā minēšu vispārīgas piezīmes.

59. Pirmkārt, manuprāt, ir maz ticams, ka ir iespējams īstenot uzdevumu saglabāt šo Savienību, kāda tā pašlaik pastāv, ja ir paredzēta tikko norādītā absolūtā atruna, kas gandrīz nav konkretizēta, praktiski ir atstāta katras dalībvalsts ziņā un ir iekļauta tā sauktajā “konstitucionālas identitātes” kategorijā, un it īpaši, ja ir pasludināts, ka tā atšķiras no LES 4. panta 2. punktā paredzētās “nacionālās identitātes”.

60. Šāda “identitātes atruna”, kuru dalībvalstu, kuru skaits, atgādināšu, pašlaik ir 28, kompetentās struktūras, bieži vien tiesas, nosaka un interpretē patstāvīgi, visticamāk, Savienības sistēmu noplicinātu, vismaz kvalitatīvā nozīmē. Neiedziļinoties detaļās un nevēloties veikt jebkādu vērtējumu, es uzskatu, ka izskatāmās lietas iezīmes var būt labs piemērs tikko minētajai situācijai.

61. Otrkārt, es nedomāju, ka vēlreiz būtu jāatgādina, ka Tiesa ilglaicīgi ir izmantojusi dalībvalstu “kopīgo konstitucionālo tradīciju” kategoriju, kad tā veidoja Savienības pamatā esošu vērtību sistēmu ( 29 ). It īpaši, pamatojoties uz šīm kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām, Tiesa vispirms ir mēģinājusi izveidot savu tiesību kultūru – Savienības tiesību kultūru. Tādējādi Savienība ir kļuvusi ne tikai par tiesību kopienu, bet arī par “konstitucionālās kultūras kopienu” ( 30 ). Šī kopīgā konstitucionālā kultūra ir Savienības kopīgas identitātes sastāvdaļa, kas, manuprāt, izraisa tādas būtiskas sekas, ka ikvienas dalībvalsts konstitucionālā identitāte, kas tik tiešām ir konkrēta katrā atsevišķā gadījumā, nevar būt, izsakoties piesardzīgi, astronomiskā attālumā no kopīgās konstitucionālās kultūras. Gluži otrādi, labi izprastai atvērtības attieksmei pret Savienības tiesībām vidējā termiņā un ilgtermiņā būtu jāveicina Savienības konstitucionālās identitātes un katras atsevišķas dalībvalsts identitātes pamatu apvienošanas principa īstenošana.

62. Atkal pievēršoties prejudiciālā jautājuma funkcionālajām problēmām, uzskatu, ka tā “instrumentalizācijas” risks, veicot “ultra vires pārbaudi” kopā ar “identitātes pārbaudi”valsts veiktā vērtējuma kontekstā, ir pietiekami reāls, lai apsvērtu, vai būtu iespējama alternatīva izpratne, kas ļautu atrisināt iepriekš minētās problēmas. Manuprāt, šāda alternatīva interpretācija būtu iespējama, ņemot vērā to, kas, šķiet, ir šīs judikatūras pamatā, un vienlaikus izmantojot lojālas sadarbības principa (LES 4. panta 3. punkts) sniegtās iespējas. Visbeidzot būtu jāizmanto jau minētās pretrunas, kas, šķiet, ieskauj prejudiciālo jautājumu, stiprās puses.

63. Nav jāaizmirst, ka tas, kas šķiet esam pienākums, ja tā var sacīt, uzdot prejudiciālu jautājumu Tiesai, ir iekļauts BVerfG2010. gada 6. jūlija spriedumā (Honeywell) kā jauninājums, lai, kā tas ir plaši atzīts, uzturētu atvērtu dialogu starp tiesām visas tiesvedības laikā, atkarībā no lietas svarīguma ( 31 ). No šāda viedokļa raugoties, paredzēt uzdot prejudiciālu jautājumu nozīmētu lojālu attieksmi, uzskatot, ka Tiesas sniegtā Savienības tiesību interpretācija būs pietiekama, lai rastu atbildi uz a quo tiesvedībā izvirzītajiem prasījumiem. Vēlamais gala iznākums būtu, ka iespējamajā secīgajā pārbaudē, kas ir veikta atbilstoši konstitucionālajiem kritējiem, konkrētas lietas apstākļos netiktu izdarīti secinājumi, kas būtu pilnīgā pretrunā Tiesas sniegtajai atbildei.

64. Turklāt ir skaidrs, ka lojālas sadarbības princips ir jāīsteno arī tiesām, tostarp divām šajā tiesvedībā iesaistītajām tiesām ( 32 ). Šī savstarpējā lojalitāte ir īpaši aktuāla tādos gadījumos, kad dalībvalsts augstākā tiesa, īstenojot savas konstitucionālās pilnvaras un nepievēršoties citiem apsvērumiem, lojāli pauž savas bažas par konkrētu Savienības iestādes lēmumu. Saskaņā ar lojālas sadarbības principu valsts tiesai ir pienākums piešķirt šai sadarbībai formu un sekas – tā par to ir atbildīga. Attiecībā uz Tiesu es uzskatu, ka konkrētās lietas apstākļos saskaņā ar minēto principu tai ir divkāršs pienākums.

65. Pirmkārt, pēc būtības ir jānorāda, ka tai pēc iespējas ar lielāku lojalitāti ir jāsniedz atbilde uz jautājumu, kas ir uzdots pilnīgi lojāli un par ko nedrīkst būt ne mazāko šaubu. It īpaši, lai arī valsts tiesa īpaši skaidri ir paudusi nopietnas šaubas par attiecīgā akta spēkā esamību vai interpretāciju, šajā lietā tas būtu jāinterpretē kā tās bažu līmeņa izpausme. Uzskatu, ka tāda ir Vācijas valdības aicinājuma attiekties pret izskatāmo lietu “konstruktīvi” nozīme ( 33 ).

66. Otrkārt, un par to ir runa īpaši tagad, saskaņā ar lojālas sadarbības principu Tiesai ir jāpieliek īpašas pūles, lai uz uzdoto jautājumu sniegtu atbildi pēc būtības, paceļoties pāri plaši izklāstītajām problēmām. Tiesai arī būtu jābalstās uz konkrēta pieņēmuma par savas atbildes galīgo piemērojamību.

67. Konkrēti, šis pieņēmums nozīmētu no paša sākuma neizslēgt, tostarp uzticēties, ka valsts tiesa, ievērojot tai uzticētās pilnvaras, Tiesas sniegto atbildi uz uzdoto jautājumu atzīs par noteicošu a quo tiesvedībās. Lojāla sadarbība ietver uzticēšanos, un tai var būt īpaša nozīme izskatāmajā lietā. Ir jāņem vērā, ka BVerfG šo prejudiciālu jautājumu, šķiet, ir formulējusi tādējādi, ka Tiesa saprātīgās robežās var uzticēties, ka tās sniegtā atbilde tiks atzīta par pietiekamu un galīgu, kas nodrošina tai pietiekamus kritērijus, lai atbildētu uz izvirzītajiem prasījumiem a quo tiesvedībās ( 34 ). “Ceļvedis”, kuru BVerfG pati min [spriedumā] Honeywell, varētu apstiprināt prejudiciāla jautājuma uzdošanu ( 35 ).

68. Ciktāl šāds situācijas novērtējums būtu pieņemams, uzskatu, ka Tiesai būtu jāizskata saistībā ar šo prejudiciālo jautājumu radusies “funkcionalitātes” problēma, noraidot dažādus pieņēmumus, kurus tikko minēju, jo tos var uzskatīt par ārkārtējiem, grūti pieņemamiem un beigu beigās nepietiekamiem, lai sniegtu atbildi pēc būtības uz šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu uzdotajiem jautājumiem.

69. Tāpēc kā starpposma secinājumu es ierosinu Tiesai pasludināt, ka uz jautājumu var sniegt atbildi pēc būtības.

V – Pieņemamība

70. Daudzas šajā lietā iestājušās dalībvalstis, kā arī iestādes ir paudušas savus apsvērumus, galvenokārt izvirzot iebildi par uzdoto jautājumu pieņemamību, jo jautājums attiecas uz tāda akta – TMD programmas – spēkā esamību, kas nerada tiesiskas sekas trešajām personām.

71. Kopumā minētie lietā iestājušies dalībnieki norāda, ka 2012. gada 6. septembra lēmums, ar kuru Padome nolēma pieņemt galvenos kritērijus, kas reglamentētu attiecīgo programmu, kura vēl nav galīgi apstiprināta, nav galīgs, tostarp varētu sacīt, ka tas ir “sagatavojošs”. Kā apstiprināja ECB, šajā sanāksmē tika panākta vienošanās par dažiem kritērijiem, nevis par TMD programmu pašu par sevi. Šīs programmas spēkā esamības pārbaudi būtu iespējams veikt tikai tad, kad Padome saskaņā ar Eiropas Centrālās bankas statūtos paredzēto tiesību aktu sistēmu oficiāli pieņems un publicēs programmu.

72. Tiesa principā varētu atbalstīt šo interpretāciju. Saskaņā ar judikatūru attiecībā uz prasībām atcelt tiesību aktu nav atļauts apstrīdēt tādu tiesību aktu, kuram nav juridiska spēka ( 36 ). Un tieši attiecībā uz lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa agrāk ir atzinusi par nepieņemamām prasības par tāda netipiska akta spēkā esamību, kurš netika publicēts un neradīja saistošas sekas ( 37 ). Vairākas personas, kas iestājas šajā lietā, uzskata, ka šajā tiesvedībā tas ir attiecināms uz TMD programmu, par kuru ECB priekšsēdētājs paziņoja 2012. gada 6. septembrī preses konferencē un kuras galvenās tehniskās iezīmes vēlāk tika sīki izklāstītas paziņojumā presei.

73. Turpinājumā izklāstīto iemeslu dēļ tomēr uzskatu, ka TMD programma ir akts, kura spēkā esamību var vērtēt prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā. Šis secinājums ir balstīts uz diviem atšķirīgiem iemesliem. Pirmkārt, es uzskatu, ka tam, ka aktā vispārēji ir noteikta Savienības iestādes vispārēja rīcības programma, ir izšķiroša nozīme. Otrkārt, manuprāt, ir jāpievērš uzmanība īpašai nozīmei, kādu ECB piešķir izziņošanai sabiedrībai, īstenojot monetāro politiku mūsdienās.

74. Tiesa kopš tās izveides ir izvirzījusi prasību, ka var apstrīdēt tikai tos tiesību aktus, kuri ir saistoši un spēj radīt tiesiskas sekas ( 38 ). Šīs prasības ir jāizpilda vienlaicīgi, lai arī dažkārt, kā, piemēram, prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā saistībā ar ieteikumu spēkā esamības pārbaudi, tās tiek izpildītas alternatīvi ( 39 ).

75. Tomēr uzskatu, ka abas prasības tiek vērtētas atšķirīgi atkarībā no apstrīdētā tiesību akta adresāta. Kā tūlīt izklāstīšu, judikatūra attiecībā uz divu prasību piemērošanu ir elastīgāka, ja apstrīdētais akts ir tādas vispārējas rīcības programmas projekts, kuras mērķis ir radīt saistošas sekas iestādei, kas pati ir pieņēmusi lēmumu, nekā attiecībā uz aktu, kas ietver pasākumu, kurš rada tiesiskas sekas trešajām personām. Iemesls tam ir, ka varas iestādes vispārējas rīcības programmas var būt netipiskas un tomēr var ļoti tieši ietekmēt privātpersonu tiesisko situāciju. Savukārt pasākumiem, kuru tiešais adresāts ir privātpersonas, ir jāatbilst noteiktām formas un satura prasībām, pretējā gadījumā tie ir uzskatāmi par neesošiem.

76. Šeit aplūkojamā vispārējā rīcības programma varētu tikt formulēta, izmantojot nestandarta metodes, tās adresāts varētu būt tā pati iestāde, kas ir veikusi [minēto] pasākumu, no ārpuses to varētu uzskatīt par oficiāli spēkā neesošu, bet tās spēja izšķiroši ietekmēt trešo personu tiesisko situāciju ir pamatojums tam, ka pretēji formālajai nostājai tā ir jāaplūko kā “tiesību akts”. Pretējā gadījumā pastāv risks, ka iestāde var apdraudēt tiesību aktu sistēmu un tajā sniegtās tiesiskās garantijas, maskējot plašai sabiedrībai paredzētos aktus zem vispārējām programmām.

77. Tiesas judikatūrā ir īpaša elastība, aplūkojot šādas vispārējās rīcības programmas, kas spēj izraisīt ārējas ietekmes sekas.

78. 1971. gadā pasludinātais spriedums Komisija/Padome (“AETR”) ( 40 ) ir svarīgs atskaites punkts, jo tajā tostarp ir aplūkota tāda Padomes apspriedes protokola kvalifikācija, kas attiecās uz sarunām par starptautisko nolīgumu un tā noslēgšanu no dalībvalstu puses. Pēc Padomes domām, šī apspriede ne pēc formas, ne priekšmeta, ne satura nebija apstrīdams akts, bet politiska vienošanās starp dalībvalstīm Padomē, kuras mērķis nebija radīt tiesības, noteikt pienākumus vai grozīt tiesisko situāciju.

79. Analizējot Padomes argumentus, Tiesa ir nospriedusi, ka tiesā var pārbaudīt “visus iestāžu pieņemtos tiesību aktus, kuru mērķis ir radīt tiesiskas sekas, neatkarīgi no to būtības vai formas” ( 41 ). Izvērtējot apstrīdēto nolīgumu, Tiesa galvenokārt minēja divas pazīmes: pirmkārt, nolīgums nebija brīvprātīgas koordinācijas izpausme, bet obligāts rīcības plāns ( 42 ), un, otrkārt, šajā nolīgumā iekļautie noteikumi varēja būt “Līgumā paredzēto procedūru izņēmumi” ( 43 ).

80. Turklāt papildus spriedumā AETR (EU:C:1971:32) pasludinātajam principam Tiesa īpašu uzmanību ir veltījusi apstākļiem, kādos tiesību akts tika pieņemts. Līdztekus iepriekš minētajam objektīvajam apstāklim no akta pieņemšanas konteksta var gūt papildu norādes, kas apstiprina akta autora nodomu radīt [tiesiskas] sekas trešajām personām, vai arī to, ka autors zināja par pasākuma iespējamo ārējo ietekmi. Tiesa apstākļu nozīmi ir uzsvērusi lietā Francija/Komisija ( 44 ), kurā tika atzīta iespēja apstrīdēt Komisijas iekšēju norādi, jo to varēja nošķirt no vienkāršas dienesta norādes “gan pēc apstākļiem, kādos tā tika pieņemta, gan tās izstrādes, rakstīšanas un publicēšanas noteikumiem” ( 45 ).

81. Pamatojoties uz šo judikatūru, analizēšu to, vai var apstrīdēt aktu, kura spēkā esamību apšauba iesniedzējtiesa.

82. TMD programma ir pasākums, kuram – vismaz tās oficiālajā paziņojumā – ir netipiskas iezīmes. To ir izstrādājusi ECB Padome 2012. gada 5. un 6. septembrī, tā ir izklāstīta minētās sanāksmes protokolā, norādot, ka tās tehnisko iezīmju raksturojums tiks sniegts vēlāk paziņojumā presei. Iestādes priekšsēdētāja sniegtajā preses konferencē, vēlāk paziņojumā presei, kas ir publicēts angļu valodā ECB tīmekļa vietnē, ir sīki aprakstītas programmas tehniskās iezīmes. Tīmekļa vietnē publicētā un izplatītā programma ir vienīgais “oficiālais” rakstveida dokuments, kurā ir izklāstīta TMD programma, ja neņem vērā lēmuma un pamatnostādņu projektu, ko ECB ir iesniegusi šajā tiesvedībā, kā arī iestādes iekšējos dokumentus, kas vēl ir galīgi jāapstiprina un jāpublicē Oficiālajā Vēstnesī. Minētajos projektos ir sīki un ļoti precīzi aprakstīts tas, kas paziņojumā presei tika norādīts vispārīgi.

83. Nav šaubu, ka TMD programma, kura divas dienas tika apspriesta un kuras galvenās iezīmes tika apstiprinātas Padomē, ir lēmums ar precīzu saturu. Tāpat arī programmas pamatiezīmju pasludināšana gan preses konferencē, gan to publicēšana rakstveidā ECB tīmekļa vietnē liecina par acīmredzamu iestādes vēlmi iepazīstināt ar vienošanos, kas iepriekš tika panākta Padomē. Tā ir vispārējā rīcības programma, jo tajā ir paredzēti nosacījumi ECB rīcībai, ja tiks traucēta monetārās politikas transmisijas mehānismu darbība, bet tas arī ir pasākums, kura mērķis ir radīt tūlītējas ārējas ietekmes sekas. Pretējā gadījumā tā netiktu paziņota preses konferencē, kurā tā tiktu pēc iespējas plašāk izplatīta, vai arī tās tehniskās iezīmes netiktu publicētas ECB tīmekļa vietnē.

84. Apstākļi, kādos ir pieņemts [lēmums] par TMD programmu, šķiet, drīzāk apstiprina, ka ECB mērķis bija “iejaukties” tirgos, varbūt nestandarta veidā, ar programmas paziņošanu vien. Iepriekš minētā ECB priekšsēdētāja 2012. gada 26. jūlijā Londonā teiktā runa, kurā viņš paziņoja, ka tiks veikti pasākumi, kas vajadzīgi, lai “glābtu vienoto valūtu”, 2. augusta preses konference pēc ECB Padomes sanāksmes, kas notika šajā pašā dienā, kā arī vairāku dalībvalstu situācija tirgū tajā laikā apstiprina, ka, paziņojot TMD programmu, ECB nodoms bija nevis tikai vienkārši uzskaitīt iekšējās darbības saistībā ar iniciatīvu, par kuru vēl notika apspriedes, bet arī radīt sekas, paziņojot par, iespējams, vērienīgas programmas izveidi, kuras mērķis, kā tika norādīts, bija risināt dažas problēmas, kas tolaik radās saistībā ar monetārās politikas transmisijas mehānismiem. Pierādījums tam ir būtiska ietekme, kāda saskaņā ar visām norādēm finanšu tirgos ir bijusi paziņojumam par programmu, un, kā apgalvo ECB un Komisija, tās ietekme joprojām ir saglabājusies, lai arī kopš tā laika jau ir pagājuši vairāk nekā divi gadi.

85. Tāpat ir jānorāda, ka TMD programma nav paziņojums par parastu individuālu aktu, bet paziņojums par pilnīgu normatīvu programmu, pro futuro, kurā ir paredzēti diezgan precīzi normatīvi noteikumi un nosacījumi. Pamatojoties uz [paziņojuma] saturu, var piebilst, ka ECB 2012. gada 6. septembrī nepaziņoja mazsvarīgu lēmumu. Gluži otrādi, šajā dienā tika sniegta sīka informācija par pasākumu, kurš, neraugoties uz tā nepabeigtību, skāra eurozonu un kuram bija jāpaliek spēkā laikā.

86. Lai noraidītu iebildumus par nepieņemamību, manuprāt, ir jāmin otrs būtisks apstāklis. Ir jāņem vērā, ka izskatāmajā lietā ir aplūkots Centrālās bankas izziņošanas akts, ar kuru ir publiskota monetārās politikas rīcības programma. Centrālo banku veiktā izziņošana sabiedrībai nav salīdzināma ar izziņošanu, ko veic citas iestādes, neatkarīgi no tā, vai tās būtu politiskas vai tehniskas iestādes. Pēdējo trīsdesmit gadu laikā centrālajās bankās ir notikušas būtiskas pārmaiņas, kas ietekmēja to monetārās politikas instrumentus, – saskaņā ar vienprātīgu ekspertu atzinumu viens no šiem instrumentiem ir izziņošana sabiedrībai.

87. Centrālo banku izziņošanas sabiedrībai politika ir kļuvusi par vienu no mūsdienu monetārās politikas stūrakmeņiem. Tā kā nav iespējams paredzēt racionālu uzvedību tirgos, efektīvs veids, kā nepievilt konkrētas gaidas un tādējādi nodrošināt monetārās politikas efektivitāti, ir izmantot visu centrālo banku izziņošanas potenciālu (“komunikācijas stratēģijas”) ( 46 ). Ņemot vērā ne tikai šo iestāžu prestižu un to rīcībā esošo informāciju, bet arī to pilnvaras, izmantojot parastos monetārās politikas instrumentus, centrālo banku pārstāvju paziņojumiem, atzinumiem vai deklarācijām ir izšķiroša nozīme mūsdienu monetārās politikas izstrādē ( 47 ).

88. Neapšaubāmi, ka arī ECB īstenotā izziņošana ir viens no tās monetārās politikas svarīgākajiem instrumentiem. Pati iestāde agrāk atzina, un neviens to nevarētu apstrīdēt, ka ECB īstenotā izziņošana sabiedrībai, publiskojot tās rīcības pamatnostādnes vai atsevišķus atzinumus par iestādes rīcību nākotnē, ir tās rīcības pamatpīlārs ( 48 ). Uzskatu, ka šis apstāklis, kas īpaši ir attiecināms uz ECB un ir tās raksturiezīme, ļoti zīmīgi kvalificē tāda akta kā 2012. gada 6. septembra TMD programma būtību.

89. Visbeidzot, ņemot vērā iepriekš minēto ECB izziņošanas politikas nozīmi, ir jāpatur prātā, ka pretējā gadījumā, proti, ja atzītu tāda akta kā TMD programma neapstrīdamību, rastos risks, ka vairāki ECB lēmumi netiktu pārbaudīti tiesā, minot vienkāršu argumentu, ka tie vēl nav oficiāli apstiprināti un publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. Visbeidzot, ja pasākums, lai tas stātos spēkā, oficiāli nav jāpublisko tipiskā formā, tad pietiek par to paziņot preses konferencē vai paziņojumā presei, lai tas radītu pilnīgu ārēju ietekmi, tādējādi Līgumos paredzētā tiesību aktu un to pārbaudes tiesā sistēma tiktu būtiski apdraudēta, ja minētā pasākuma tiesiskumu nebūtu iespējams pārbaudīt.

90. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, saistībā ar šādu konkrētu ECB rīcību, kad izziņošanas sabiedrībai akti īpaši ietekmē monetārās politikas efektivitāti, uzskatu, ka tāds iesniedzējtiesas apstrīdētais akts kā 2012. gada 6. septembra akts [paziņojums], ņemot vērā ne tikai tā saturu, objektīvās sekas, kuras tas var radīt, bet arī apstākļus, kādos tika panākta vienošanās par pasākumu, ir iestādes veikts pasākums, kura spēkā esamību var apstrīdēt prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā saskaņā ar LESD 267. pantu.

91. Tāpēc uzskatu, ka iebildumi par prejudiciālā jautājuma pieņemamību ir jānoraida, tādējādi par iesniedzējtiesas pakārtoti uzdoto prejudiciālo jautājumu saistībā ar interpretāciju nebūs jālemj.

VI – Prejudiciāli jautājumi

A – Pirmais prejudiciālais jautājums: LESD 119. pants un 127. panta 1. un 2. punkts un ECB monetārās politikas ierobežojumi

92. Ar savu pirmo jautājumu BVerfG apstrīd 2012. gada 6. septembrī ECB pasludinātās TMD programmas spēkā esamību, it īpaši tā jautā Tiesai, vai minētais pasākums ir nesaderīgs ar LESD 119. pantu un 127. panta 1. un 2. punktu un vai tā nav iejaukusies dalībvalstu kompetencē.

93. Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu BVerfG sniedz plašu un sīki izklāstītu pamatojumu un secina, ka ir pietiekami daudz pierādījumu, lai uzskatītu, ka ECB ir pieņēmusi nevis monetārās politikas, bet ekonomikas politikas pasākumu, tādējādi pārkāpjot pilnvaru piešķiršanas principu, kuram ir jāreglamentē ECB rīcība. BVerfG min četrus TMD programmas aspektus, kas apstiprinot minēto pilnvaru pārsniegšanu, tie ir: nosacījumi, selektivitāte, paralēlisms un apiešana. Iesniedzējtiesa, izklāstot savas bažas, vispārīgāk uzsver jautājumu par ECB pilnvaru ierobežojumiem, kad tā risina tādas izņēmuma situācijas, kādas bija radušās 2012. gada vasarā.

1) Lietas dalībnieku nostāja

94. Visi prasītāji pamatlietā būtībā atbalsta tādu Līgumu interpretāciju, saskaņā ar kuru ECB 2012. gada 6. septembrī paziņotā programma ir ekonomikas politikas pasākums. Prasītāji uzskata, ka ar TMD programmu ir pārkāptas pilnvaras, kas galvenokārt uzliek ECB pienākumu uzturēt cenu stabilitāti, jo šim pasākumam ir tieša ietekme uz attiecīgo dalībvalstu finansēšanas avotiem un tādējādi apstrīdētais pasākums ir ekonomikas politikas pasākums. Savā argumentācijā tie atkārtoti atsaucas uz spriedumu Pringle ( 49 ), kurā ir noteikts, ka ESM izveide ir ekonomikas politikas pasākums, un noraida, ka tas ir monetārās politikas pasākums. Prasītāji apgalvo, ka, tā kā ESM un TMD programmai ir kopīgas iezīmes, arī TMD programma ir jākvalificē kā ekonomikas politikas pasākums.

95. Gan P. Gauweiler, gan R. Huber it īpaši norāda, ka TMD programmas patiesais mērķis ir nevis atjaunot monetārās politikas transmisijas mehānismu darbību, bet “glābt euro”, iekļaujot Kopienas kompetencē minēto valstu parādu, kas ir pretrunā Līgumiem, liekot dažām dalībvalstīm uzņemties citu dalībvalstu parādus. Šāds pasākums acīmredzami pārsniedzot “atbalstu”, kādu Līgumos ECB ir atļauts sniegt Savienības un dalībvalstu ekonomikas politikai.

96. Savukārt J. H. von Stein noraida, ka mēnešos pirms paziņojuma par TMD programmu valstu obligāciju tirgos tika atspoguļotas mākslīgas procentu likmes. Viņš uzskata, ka attiecīgās likmes atspoguļo īstās tirgus cenas, kuras ietekmē ECB, mākslīgi ar tām manipulējot, kad paziņo par tās vēlmi iegādāties dažu dalībvalstu obligācijas. Šī tirgu izkropļojoša rīcība ir pretrunā ECB ar Līgumiem noteiktajam pilnvarojumam uzturēt cenu stabilitāti.

97. B. Bandulet uzsver, ka TMD programma nevar mazināt strukturālās nepilnības monetārās Savienības plānā. Viņš uzskata, ka šādas pilnvaras ECB nav piešķirtas, jo pretējā gadījumā tās nebūtu saderīgas ar tautas suverenitātes un demokrātijas principu.

98. Parlamentārā grupa Die Linke arī apšauba, ka ECB ir pilnvarojums pieņemt TMD programmu, lai arī min citus argumentus. Die Linke norāda uz ekonomiskajām sekām, kādas vairākās dalībvalstīs ir izraisījusi secīgu finansiālo palīdzības programmu īstenošana. Šīs sekas liecinot, ka, atbalstīdama minēto glābšanu, īstenojot TMD programmu, ECB iejauktos dalībvalstu ekonomikas politikā. Vienlaikus tā min vairākus Eiropas Savienības Pamattiesību hartas noteikumus, lai apstrīdētu Savienības un ECB iejaukšanos dalībvalstīs, kurās tiek īstenotas finansiālās palīdzības programmas.

99. Visas šajā lietā iestājušās valstis, kā arī ECB un Komisija, kaut arī ar atšķirīgām niansēm, uzskata, ka TMD programma, kas tika publiskota ar paziņojuma presei starpniecību, ir monetārās politikas pasākums, un ir saderīga ar pilnvarām, kas ECB ir piešķirtas Līgumos.

100. Iepriekš minētās valstis un iestādes arī ir vienisprātis, ka ECB ir liela rīcības brīvība monetārās politikas noteikšanā un īstenošanā. Tiesai būtu jāatzīst minētā rīcības brīvība un jāapstiprina mērķi, kurus paziņoja ECB, publiskojot savu TMD programmu. Dalībvalstis un iestādes pieļauj, ka viens no šiem mērķiem ir tas, ka ECB var pieņemt monetārās politikas nestandarta pasākumus, kad tas ir absolūti nepieciešams, lai sasniegtu izvirzītos mērķus. Konkrēti, gan Polijas Republika, gan Spānijas Karaliste uzskata, ka TMD programma atbilst samērīguma principa prasībām.

101. Atšķirībā no iesniedzējtiesas valstis un iestādes arī vienprātīgi noliedz, ka, pamatojoties uz spriedumu Pringle (EU:C:2012:756), var secināt, ka TMD programma ir ekonomikas politikas pasākums. Tās uzskata, ka minētajā spriedumā Pringle esot atzīts, ka ekonomikas politika un monetārā politika ir cieši savstarpēji saistītas, tāpēc ekonomikas politikas pasākums var ietekmēt monetāro politiku un otrādi, nemainot pasākuma būtību. Šajā gadījumā tikai tas vien, ka TMD programma var ietekmēt ekonomikas politiku, nevar pārvērst to par ekonomikas politikas pasākumu.

102. Attiecībā uz to, ka TMD programma izraisa mākslīgas cenu izmaiņas valsts obligāciju tirgū, Polijas Republikas valdība, Komisija un ECB uzsver, ka jebkuras monetārās politikas mērķis ir panākt cenu izmaiņas, jo minētās politikas uzdevums ir iejaukšanās tirgos, veicot pasākumus, kas maina konkrētu rīcību, tomēr šīs iejaukšanās mērķis vienmēr ir pildīt Bankai piešķirtās pilnvaras, šajā gadījumā uzturēt cenu stabilitāti.

103. Savukārt Vācijas Federatīvā Republika principā aizstāv publiskotās TMD programmas tiesiskumu, lai arī uzsver, ka pašlaik ir tikai paziņojums par to un ka ir jāgaida, kad tā tiks konkrēti īstenota, lai noteiktu, vai faktiski tā ir ekonomikas politikas vai monetārās politikas pasākums. Katrā ziņā Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka ECB ir plaša rīcības brīvība un ka Līgumā piešķirtās pilnvaras tiktu pārsniegtas tikai tad, ja attiecīgais pasākums acīmredzami būtu ekonomikas politikas pasākums. Tā arī norāda, ka Tiesai ir jānorāda kritēriji, kas ļauj piemērot TMD programmu saskaņā ar Līgumiem un, cik vien iespējams, saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas konstitucionālo pamatstruktūru.

104. ECB aizstāv TMD programmas tiesiskumu, pamatojoties uz apstākļiem, kas bija radušies 2012. gada vasarā. Tajā laikā investorus bija pārņēmušas bailes par euro atgriezeniskumu, kā rezultātā ievērojami palielinājās procentu likmes, kas bija jāmaksā par vairāku dalībvalstu obligācijām. ECB norāda, ka šādā situācijā tā bija zaudējusi spēju īstenot monetāro politiku, izmantojot tās parastos transmisijas mehānismus, jo, ņemot vērā no tās izrietošo sadrumstalotību valstu obligāciju tirgū un vairāku valstu (un arī šo valstu finanšu iestāžu) finansēšanas grūtības, tai bija liegts nodot pienācīgus impulsus, kurus tā parasti raida. ECB uzskata, ka šis apstāklis pamatoja tāda monetārās politikas nestandarta pasākuma kā TMD programma pieņemšanu. Kā to norāda ECB, kopumā programmas mērķis nav atvieglot atsevišķu dalībvalstu finansēšanas nosacījumus vai noteikt to ekonomikas politiku, bet atjaunot minēto ECB monetārās politikas transmisijas mehānismu darbību.

105. ECB noliedz, ka tehniskās iezīmes liecina, ka TMD programma ir ekonomikas politikas pasākums. Pēc tās domām, minētie “nosacījumi” ir nepieciešams pasākums, lai novērstu situāciju, ka TMD programmas īstenošanas dēļ attiecīgās valstis atteiktos īstenot strukturālās reformas, kas ir jāveic, lai uzlabotu to ekonomisko bāzi. Tāpat ECB norāda, ka TMD programmas pamatā ir pasākumu “selektivitāte”, jo transmisijas mehānismu darbības traucējumi bija radušies tāpēc, ka atsevišķu valstu obligācijām tika palielinātas procentu likmes. Visbeidzot ECB uzskata, ka TMD programma ietver drošības pasākumus, kas nodrošina tās ciešu saikni ar monetāro politiku un pilnvarām, kuras šai iestādei ir piešķirtas Līgumos.

2) Vērtējums

a) Ievada apsvērumi

106. Pirms BVerfG uzdotā jautājuma konkrētas analīzes izskatāmajā lietā ir jāaplūko divi būtiski aspekti: Līgumos noteiktais ECB statuss un pilnvaras un jēdziens “monetārās politikas nestandarta pasākums”. Abi aspekti sniegs pamatelementus, saskaņā ar kuriem varēs novērtēt tādas programmas kā TMD programmas tiesiskumu, kas saskaņā ar ECB viedokli ir monetārās politikas nestandarta pasākums.

i) Par ECB statusu un pilnvarām

107. ECB ir iestāde, kurai Līgumos uzticēta Savienības ekskluzīvas kompetences īstenošana monetārās politikas jomā. ECB un valstu centrālās bankas veido ECBS, kuras galvenais uzdevums ir nodrošināt “cenu stabilitāti”, neskarot pasākumus, ar kuriem var sniegt “atbalstu ekonomikas politikai” ( 50 ). Tāpēc atšķirībā no citām centrālajām bankām ECB raksturo tai skaidri uzticētais ar inflācijas apkarošanu cieši saistītais pilnvarojums. Māstrihtas līguma sagatavošanas darbi ( 51 ), kā arī monetārajai politikai veltītā historiogrāfija ( 52 ) apstiprina šī pilnvarojuma svarīgumu sarunās, kuru rezultātā tika izveidota ECB.

108. ECB raksturo ne tikai tās stingra pakļautība mērķim nodrošināt cenu stabilitāti, bet arī augsts gan funkcionālas, gan konstitutīvas neatkarības līmenis ( 53 ). Līgumos vairākkārt uzsvērtā visu ECB darbību neatkarība, kā arī ECBS un ECB statūtu grozīšanas procedūras liela neelastība atšķir iestādi no citām centrālajām bankām, kuru normatīvos noteikumus var grozīt attiecīgās valsts parlaments ( 54 ). Tas nav attiecināms uz ECB, jo, lai tās statūtos ieviestu jebkādu grozījumu, ir jāveic grozījumi Līgumos ( 55 ).

109. ECB – arī valstu centrālo banku – neatkarības mērķis ir novērst šīs iestādes iesaistīšanos politiskajās debatēs, kategoriski aizliedzot citām iestādēm un dalībvalstīm sniegt tai jebkādus rīkojumus ( 56 ). Šis aizliegums iesaistīties politiskajā darbībā ir noteikts arī tāpēc, ka monetārā politika ir ļoti tehniska un to raksturo augsta specializācijas pakāpe ( 57 ).

110. Proti, monetārās politikas izstrāde un īstenošana Līgumos ir uzticēta tikai un vienīgi ECB, tāpēc tai ir piešķirti svarīgi līdzekļi, ar kuru palīdzību tā pildītu savus uzdevumus. Ar šo līdzekļu starpniecību ECB rīcībā ir gan zināšanas, gan īpaši vērtīga informācija, kas ļauj tai efektīvāk pildīt savu uzdevumu, kā arī laika gaitā palielināt iestādes tehniskās iespējas un nostiprināt tās reputāciju. Šīs iezīmes ir būtiskas, lai nodrošinātu, ka monetārās politikas impulsi efektīvi sasniedz ekonomiku, jo, kā minēts iepriekš, viens no mūsdienu centrālo banku uzdevumiem ir gaidu pārvaldīšana, kuras īstenošanai svarīgi instrumenti ir tehniskas zināšanas, reputācija un izziņošana sabiedrībai.

111. No visa iepriekš minētā obligāti izriet, ka ECB ir jāatzīst plaša rīcības brīvība Eiropas Savienības monetārās politikas izstrādē un īstenošanā ( 58 ). Tāpēc tiesām, veicot ECB darbības pārbaudi, ir jānovērš risks aizstāt šo iestādi, pētot ļoti tehnisku jomu, kurā ir nepieciešama specializēšanās un pieredze, kas saskaņā ar Līgumiem ir tikai ECB. Tāpēc ECB darbības pārbaudes tiesā intensitāte, izņemot tās obligātumu, būtiski jāsamazina ( 59 ).

112. Visbeidzot ir jānorāda, ka ECB monetārā politika, kā tika minēts, tiek īstenota, izmantojot dažādus “transmisijas mehānismus un kanālus”, ar kuru palīdzību iestāde iejaucas tirgū un pilda savas pilnvaras nodrošināt cenu stabilitāti ( 60 ). Lai īstenotu savu monetāro politiku, ECB kontrolē monetāro bāzi eurozonas ekonomikā, tāpēc tā raida attiecīgus “impulsus”, galvenokārt, nosakot procentu likmes, kas vēlāk no finanšu sektora tiks aizvadīti līdz uzņēmumiem un mājsaimniecībām ( 61 ).

113. Šajā ziņā, lai nodrošinātu pareizu minēto transmisijas mehānismu darbību, ECBS un ECB statūtos ECBS ir skaidri piešķirtas pilnvaras veikt virkni “monetāro uzdevumu un operāciju”. Izskatāmajā lietā tie ir statūtu 18. panta 1. punktā paredzētie darījumi – tas ļauj ECB un valstu centrālajām bankām “darboties finanšu tirgos, vai nu veicot tiešus pirkšanas un pārdošanas darījumus (tūlītējos darījumos vai nākotnes darījumos), vai slēdzot atpirkšanas līgumus un aizdodot vai aizņemoties prasības un tirgojamus finanšu instrumentus, kas denominēti euro [Kopienas] vai citās [ārpuskopienas] valūtās, kā arī dārgmetālus”.

114. Tomēr, kā tiks norādīts turpmāk, nevar apgalvot, ka tāda programma kā TMD programma ir viens no ECB parastās monetārās politikas instrumentiem. TMD programmā formāli ir izmantota viena no iepriekš minētajām monetārajām operācijām, taču pietiekami neparastā veidā, lai to kvalificētu kā “monetārās politikas nestandarta pasākumu”. Turpinājumā izklāstīšu, kas konkrēti ir domāts ar šo jēdzienu, kā to ir pamatojusi ECB, un ciktāl tā ir pasākums, kas ir likumīgi paredzēts Līgumos.

ii) Monetārās politikas nestandarta pasākumi un TMD programmas iekļaušana tajos

– Par monetārās politikas nestandarta pasākumiem saskaņā ar ECB viedokli

115. ECB aizstāv TMD programmas tiesiskumu, ciktāl tā ir iejaukšanās, lai atjaunotu Savienības monetārās politikas transmisijas mehānismu darbību. Kā ir paskaidrots iepriekš, šiem monetārās politikas transmisijas mehānismiem nav tūlītējas iedarbības, bet tie darbojas kā sistēma, ar kuras palīdzību ECB raida “impulsus” ar mērķi, lai tie sasniegtu reālo ekonomiku. Saskaņā ar ECB viedokli monetāro politiku var ietekmēt transmisijas mehānismiem ārēji faktori, kas var traucēt ECB raidīto impulsu pareizu darbību: starptautiskā politiskā vai ekonomiskā krīze vai būtiskas naftas cenu izmaiņas citu faktoru vidū var būtiski pārveidot ECB “impulsus”, kurus tā raida ar monetārās politikas transmisijas mehānismu starpniecību.

116. Tiek uzskatīts, ka, rodoties šādai situācijai, ECB ir pilnvaras izmantot savus instrumentus, lai atjaunotu minēto mehānismu darbību. Šajā gadījumā tie būtu pasākumi, kas atšķiras no ECB parastās prakses, jo tie neietver “parastu” operāciju, bet darbības atjaunošanas operāciju un monetārās politikas instrumentu pašu par sevi vēlāku atgūšanu ( 62 ).

117. Gan ECB, gan šajā lietā iestājušās dalībvalstis aizstāv viedokli, ka monetārās politikas ietvaros ir likumīgi veikt šāda veida nestandarta pasākumu. Faktiski saskaņā ar lietas materiāliem starptautiskās finanšu krīzes, kas sākās 2008. gadā, laikā šādu iejaukšanās veidu ir izmantojusi lielākā daļa centrālo banku ( 63 ), tostarp arī pati ECB, kā tas izriet no šīs tiesvedības ( 64 ). Kā uzskata ECB un dalībvalstis, kas iestājas lietā, Līgumi neliedz ECB izmantot tai piešķirtās pilnvaras, lai atgūtu savus monetārās politikas instrumentus, ja rodas apstākļi, kas būtiski traucē transmisijas mehānismu normālu darbību. Pēc Komisijas domām, šīs tiesības ir saderīgas ar Līgumiem, ar nosacījumu, ka tās tiek īstenotas apdomīgi un paredzot nodrošinājumu.

118. Ņemot vērā šos priekšnoteikumus, ir jāaplūko, kāda konkrēti ir TMD programmas būtība atbilstoši 2012. gada 6. septembra paziņojumam presei.

– TMD programma kā monetārās politikas nestandarta pasākums

119. TMD programma oficiāli ir iepriekš minētajā ECB un ECBS statūtu 18. panta 1. punktā paredzēts darījums. Ir skaidrs, ka minētā tiesību norma, ar kuru ECBS ir piešķirtas pilnvaras iegādāties vērtspapīrus un citus tirgojamus finanšu instrumentus, ir noteikta galvenokārt tāpēc, lai nodrošinātu ECB instrumentus, ar kuriem kontrolēt monetāro bāzi kā tradicionālu cenu stabilitātes uzturēšanas pasākumu.

120. Tomēr nekavējoties ir jāpiebilst, ka veids, kādā TMD programmā ir izmantotas Statūtu 18. panta 1. punktā noteiktās pilnvaras, neatbilst parastajai ECB darījumu veikšanas praksei. Ir skaidrs, ka selektīvs pasākums, kas ir vērsts uz vienu vai vairākām eurozonas valstīm un ietver to obligāciju iegādi neierobežotā daudzumā, paļaujoties, ka to finansēšanas apstākļi tirgos uzlabosies, neatbilst parastajai ECB praksei.

121. Kā minēts 2012. gada 6. septembra paziņojumā presei, TMD programmā ir paredzēta ECB iejaukšanās valstu obligāciju sekundārajā tirgū, atļaujot tai pirkt to eurozonas valstu obligācijas, kurās tiek īstenota finansiālās palīdzības programma un, iespējams, kuras saskaras ar grūtībām nokārtot parādsaistības. TMD programmas īstenošanas priekšnosacījums ir tāda ārēja faktora rašanās, kas izraisa izmaiņas monetārās politikas transmisijas mehānismu darbībā. Saskaņā ar ECB apgalvojumu šis traucējošais faktors ir samērā straujš un gandrīz nepanesams dažām eurozonas valstīm noteiktais riska prēmiju palielinājums, kas principā neatbilst minēto valstu makroekonomiskajai realitātei, un tādējādi tas liedz ECB efektīvi raidīt savus impulsus un līdz ar to īstenot savu pilnvarojumu nodrošināt cenu stabilitāti.

122. Tāpēc, ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka TMD programmu var kvalificēt kā monetārās politikas nestandarta pasākumu ar visām no tām izrietošajām sekām, no tās pārbaudes viedokļa raugoties.

b) ECB pilnvaras un TMD programma

123. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es aplūkošu divas problēmas, kas ir jāatrisina, lai sniegtu pilnīgu atbildi uz pirmo BVerfG uzdoto prejudiciālo jautājumu.

124. Vispirms, ņemot vērā visas BVerfG norādītās tehniskās iezīmes, ir jānovērtē, vai tādu programmu kā TMD programma var kvalificēt kā monetārās politikas pasākumu, vai arī tā ir ekonomikas politikas pasākums un tādējādi nav atļauta ECB darbība. Ja TMD programmu var kvalificēt kā monetārās politikas pasākumu, kā es to ierosināšu, turpinājumā būs jāanalizē TMD programma, ņemot vērā samērīguma principu LES 5. panta 4. punkta izpratnē.

i) TMD programma un Savienības un dalībvalstu ekonomikas politika kā ECB pilnvaru ierobežojums

– Savienības ekonomikas politika un monetārā politika

125. Kā esmu norādījis, BVerfG vēlas noskaidrot, vai, apstiprinot TMD programmu, ECB ir pieņēmusi nevis monetārās politikas, bet ekonomikas politikas pasākumu, tādējādi pārkāpjot Padomes un dalībvalstu pilnvaras, kas tām piešķirtas ar LESD 119. panta 1. punktu.

126. Attiecībā uz Savienības primārajām tiesībām LESD 119. panta 1. punktā ir aprakstītas galvenās Savienības ekonomikas politikas iezīmes, norādot, ka tā balstās “uz dalībvalstu ekonomikas politiku ciešu koordināciju, iekšējo tirgu un kopēju mērķu definēšanu un kura tiek īstenota saskaņā ar principu, kas paredz atvērta tirgus ekonomiku, kurā pastāv brīva konkurence”. Lai arī noteikums ir vispārējs un tāpēc neskaidrs, tajā tomēr ir noteikti ekonomikas politikas, kas ir Savienības kompetencē, pamata un veidojošie aspekti.

127. Savukārt Līgumos, nosakot Savienības ekskluzīvo kompetenci monetārās politikas jomā, tādi nav minēti. Tiesa šo konstatējumu minēja spriedumā Pringle (EU:C:2012:756), un kā vienīgais kritērijs tai bija jāizmanto LESD noteiktie monetārās politikas mērķi ( 65 ). Galvenais Savienības monetārās politikas mērķis – nodrošināt cenu stabilitāti un sniegt atbalstu Savienības vispārējai ekonomikas politikai – ir galvenais monetāro politiku definējošais kritērijs (LESD 127. panta 1. punkts un 282. panta 2. punkts). Kā iepriekš minētajā lietā Pringle apstiprināja Tiesa, vienīgais kritērijs, kuru tā izmantoja, lai novērtētu, vai tajā laikā izdarītie Līguma grozījumi attiecās uz monetāro politiku, bija šajā politikā izvirzītie mērķi.

128. Lai gan ir daži kritēriji, kas ir skaidri paredzēti Līgumos, Savienības tiesībās ir noderīgi interpretācijas instrumenti, lai noteiktu, vai lēmums attiecas uz Savienības ekonomikas politiku vai monetāro politiku.

129. Ir jānorāda, ka, lai arī tas var likties acīmredzami, monetārā politika ir daļa no vispārējās ekonomikas politikas. Divu politikas aspektu nošķiršana Savienības tiesībās ir ar Līgumu struktūru un Savienības kompetenču horizontālo un vertikālo sadalījumu noteikta prasība, bet ekonomiskā ziņā var apgalvot, ka beigu beigās ikviens monetārās politikas pasākums ietilpst plašākā vispārējās ekonomikas politikas kategorijā. Šo divu politikas aspektu apvienošanu uzsvēra Tiesa un ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott] savos secinājumos lietā Pringle, norādot, ka “ekonomikas politikas pasākums nevar tikt pielīdzināts monetārās politikas pasākumam tādēļ vien, ka tam varētu būt netieša ietekme uz euro stabilitāti” ( 66 ). Kā to ir uzsvērusi ECB, Komisija un vairākums lietā iestājušos dalībvalstu, šī argumentācija ir pilnīgi derīga, ja to formulē pretējā virzienā, jo monetārās politikas pasākums nekļūst par ekonomikas politikas pasākumu tikai tādēļ vien, ka tas var netieši ietekmēt Savienības un dalībvalstu ekonomikas politiku.

130. Tas, ka Līgumā nav precīzi noteikta Savienības monetārā politika, atbilst monetārās politikas funkcionālajai nozīmei, saskaņā ar kuru monetārās politikas jomā ietilpst ikviens pasākums, kas tiek īstenots, izmantojot monetārās politikas instrumentus. Tāpēc, ja pasākums ir noteikts kā viens no instrumentiem, kas tiesībās ir paredzēti monetārās politikas īstenošanai, pastāv sākotnēja prezumpcija, ka tas ir Savienības monetārās politikas pasākums. Acīmredzami, ka tā ir atspēkojama prezumpcija, ja, piemēram, pasākuma mērķi atšķiras no tiem, kas izsmeļoši uzskaitīti LESD 127. panta 1. punktā un 282. panta 2. punktā.

131. Arī citos Līguma noteikumos par monetāro politiku ir sniegtas svarīgas norādes, kas bagātina minētās politikas definējošo saturu. Tādējādi ar LESD 123. un 125. pantu, uz kuriem atsaukšos, aplūkojot otro prejudiciālo jautājumu, ir ieviesti stingrāki valstu finansēšanas aizliegumi neatkarīgi no tā, vai attiecīgi tie būtu monetārās finansēšanas pasākumi vai pārskaitījumi starp valstīm. Šādi aizliegumi ir apstiprinājums tam, ka monetārajā savienībā, lai arī tā ietilpst savienībā, kuras pamatā ir solidaritātes vērtība (LES 2. pants) ( 67 ), tiek uzturēta finansiālā stabilitāte, nodrošinot to, ka tās pamatā ir nevis finansiālās līdzatbildības, bet fiskālās disciplīnas princips ( 68 ).

132. Tāpēc, lai ECB īstenotais pasākums faktiski attiektos uz monetāro politiku, tā galvenajam mērķim konkrēti ir jābūt cenu stabilitātes uzturēšanai, ar nosacījumu, ka tiek izmantots viens no Līgumos tieši paredzētajiem monetārās politikas instrumentiem un netiek pārkāptas ne finansiālās līdzatbildības neuzņemšanās, ne fiskālās disciplīnas prasības. Ja attiecīgajam pasākumam piemīt tikai ekonomikas politikas aspekti, tas būs saderīgs ar ECB pilnvarām tikai ar nosacījumu, ka, to īstenojot, tiek sniegts “atbalsts” ekonomikas politikas pasākumiem un ka tas ir pakārtots prioritārajam ECB mērķim.

– TMD programma, ņemot vērā Savienības ekonomikas politikā un monetārajā politikā noteiktos kritērijus

133. Ņemot vērā iepriekš minētos kritērijus, tagad ir jānosaka, vai TMD programma ir monetārās politikas vai ekonomikas politikas pasākums. Iesniedzējtiesa ir minējusi virkni iezīmju, ar kurām varētu pierādīt, ka minētā programma ir ekonomikas politikas pasākums, – katru no šīm iezīmēm es aplūkošu atsevišķi. Tomēr sākumā ir jāiztirzā mērķi, kurus Tiesai ir izklāstījusi ECB, lai pamatotu TMD programmu, bet kurus ir apstrīdējusi BVerfG un noraidījuši prasītāji pamatlietā. Ņemot vērā attiecīgos iebildumus un to juridisko kvalifikāciju, novērtēšu iezīmes, kuras īpaši ir uzsvērusi iesniedzējtiesa, kas ir nosacījumi, paralēlisms, selektivitāte un apiešana.

– TMD programmas mērķi

134. Kā savos rakstveida apsvērumos ir sīki izklāstījusi ECB, 2012. gada vasaras mēnešos eurozonas ekonomikā radās virkne izņēmuma apstākļu: pārāk augstas vairākām dalībvalstīm noteiktas riska prēmijas, spēcīgas svārstības valstu obligāciju tirgos, kredītu sadrumstalotība starpbanku tirgū un uzņēmumu finansēšanas izmaksu palielināšanās kā visu iepriekš minēto apstākļu sekas. Šos notikumus spēcīgi ietekmēja arī tirgos pieaugošās bailes no iespējamā vienotās valūtas sabrukuma, vienas vai dažu dalībnieku izstāšanās [no eurozonas] vai arī vienotas valūtas tiešas izzušanas un atgriešanās pie nacionālajām valūtām. Šos faktus būtībā nenoliedza neviens šīs prejudiciālā nolēmuma tiesvedības dalībnieks.

135. Saskaņā ar ECB viedokli iepriekš minētie apstākļi ietekmēja parastos monetārās politikas instrumentus. Procentu likmes valstu obligācijām tika noteiktas, nevis ņemot vērā izsniegtā kredīta kvalitāti, bet vietu, kurā atradās debitors. Eurozonas valstu emitētajām obligācijām piemēroto procentu likmju teritoriālā sadrumstalotība dažkārt neatbilda attiecīgo valstu makroekonomikas pamatam, tāpēc saskaņā ar ECB domām tas bija nopietns šķērslis minētās iestādes īstenotajai monetārajai politikai, kas ir balstīta uz dažādu transmisijas mehānismu un pasākumu izmantošanu. Kad valstu obligāciju tirgū, kas ir viens no galvenajiem monetārās politikas transmisijas mehānismiem, notika iepriekš minētās būtiskās pārmaiņas, ECB esot zaudējusi lielu daļu no savas rīcības brīvības, kas tai ir piešķirta, lai pildītu Līgumos paredzēto uzdevumu.

136. Ņemot vērā minētos faktiskos apstākļus un arī saskaņā ar pašas ECB viedokli, TMD programmai esot divi mērķi, viens tūlītējs un otrs vidēja termiņa mērķis: vispirms esot jāsamazina dalībvalstu obligācijām piemērotās procentu likmes, lai vēlāk “normalizētu” likmju starpības un tādējādi atgūtu ECB monetārās politikas instrumentus.

137. Daži prasītāji pamatlietā apgalvo, ka ECB mērķis nebija neviens no tikko izklāstītajiem, bet gan “glābt vienoto valūtu”, pārveidojot ECB par pēdējās instances aizdevēju dalībvalstīm un tādējādi novēršot dažas no monetārās savienības plāna nepilnībām. Nedomāju, ka ir pārliecinoši argumenti, lai to pamatotu. Manuprāt, fakts, ka 2012. gada augusta ECB Mēneša Biļetenā saistībā ar pasākumiem, kas tiktu veikti, pamatojoties uz šī gada 6. septembra paziņojumu, ir uzsvērta saikne starp šo programmu un “euro neatgriezeniskumu”, nav pietekams, lai atspēkotu argumentus, kurus kopš programmas izziņošanas līdz šai pat tiesvedībai ECB pastāvīgi un vairākkārtēji ir paudusi, lai aizstāvētu TMD programmas mērķus ( 69 ).

138. Tādējādi, ņemot vērā faktiskos apstākļus un ECB izvirzītos mērķus, es saprotu, ka ir sniegti pietiekami pierādījumi, lai principā TMD programmas mērķus varētu atzīt par likumīgiem. Šķiet, ka ne 2012. gada vasarā radušos faktiskos apstākļus, ne vairāku valstu situāciju valstu obligāciju tirgos nevar apšaubīt, turklāt arī ir jāatzīst liela pietāte pret ECB, kad tā sniedza savus apsvērumus par faktiskajiem apstākļiem.

139. Kopumā uzskatu, ka ECB izklāstītos TMD programmas mērķus var pieņemt, pamatojoties uz ECB nodomu sasniegt monetārās politikas mērķi, paziņojot par TMD programmu. Cits jautājums ir, ka, analizējot TMD programmas saturu, ir jāizdara pretējs secinājums. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda uz vairākiem aspektiem, kuru dēļ, pēc tās domām, TMD programma kļūst par ekonomikas politikas pasākumu, – tos es aplūkošu turpmāk.

– Nosacījumi un paralēlisms

140. BVerfG min divus aspektus, kurus var analizēt kopā. Tas, ka TMD programmas piemērošana ir pakārtota finansiālajai palīdzības programmai, kas tiek īstenota vienā vai vairākās dalībvalstīs, kuru obligācijas būs tirgojamas sekundārajā tirgū, un ka vienlaikus ECB cieši saista TMD programmas mērķus ar finansiālās palīdzības programmu, pēc BVerfG domām, apstiprina to, ka ECB darbība ir attiecināma nevis uz monetārās politikas, bet ekonomikas politikas jomu ( 70 ). Šādu viedokli arī pauda visi prasītāji pamatlietā, kaut arī ne vienmēr, sniedzot to pašu pamatojumu, taču viņi ir vienisprātis par galarezultātu.

141. ECB apgalvo, ka TMD programma tiks aktivizēta tikai tad, ja eurozonas valstī tiek īstenota ESM vai EFSF finansiālās palīdzības programma, tādējādi šajā programmā izvirzīto nosacījumu izpilde nodrošina, ka TMD programmas īstenošana neveicina attiecīgo valstu pagurumu nepieciešamo strukturālo reformu veikšanā, ko parasti dēvē par “bezatbildīgas rīcības risku” ( 71 ). Saskaņā ar ECB viedokli valstu obligāciju iegādi sekundārajā tirgū nedrīkst interpretēt kā beznosacījumu atbalsta pasākumu, jo būtībā ECB iejaucas tikai tad, kad tiek īstenotas attiecīgajā finansiālās palīdzības programmā paredzētās strukturālās reformas. ECB uzskata, ka iejaukšanās ekonomikas politikā risks tiek kompensēts ar neitralizējošu iedarbību uz “bezatbildīgas rīcības risku”, ko varētu izraisīt būtiska ECB iesaistīšanās sekundārajā obligāciju tirgū.

142. Prasītāju pamatlietā arguments nav bez pamata. Lai arī ECB apgalvo, ka TMD programmas cieša saikne ar finansiālās palīdzības programmas izpildi ir pašas ECB paredzēts nosacījums, no kura pildīšanas var atteikties jebkurā brīdī, prasītāji, it īpaši Die Linke, uzsver, ka ECB neatsaucas tikai uz tādas palīdzības programmas izpildi, ar kuru tai nav nekādas saiknes. Tieši otrādi, ECB aktīvi piedalās minētajās finansiālās palīdzības programmās. Tas, ka ECB ir “dubulta loma” – kā prasījuma tiesību turētājai, iegādājoties kādas valsts obligācijas, un kā šai valstij piemērojamās finansiālās palīdzības programmas pārraudzītājai un sarunu rīkotājai, tostarp izvirzot makroekonomiskus nosacījumus, – varētu nopietni apšaubīt ECB argumentu.

143. Es būtībā piekrītu šai pieejai. Lai arī ECB 2012. gada 6. septembra paziņojumā presei TMD programmas īstenošanu pakārto finansiālās palīdzības programmas ietvaros noteikto saistību efektīvai izpildei, ir skaidrs, ka minētās iestādes nozīme finansiālās palīdzības programmas ietvaros neizpaužas tikai kā vienkārša vienpusēja pievienošanās. Ne tikai ESM tiesiskais regulējums ( 72 ), bet arī pieredze saistībā ar īstenotajām vai vēl īstenošanas posmā esošajām finansiālās palīdzības programmām pārāk labi parāda, cik svarīga – un pat izšķiroša – nozīme ir ECB šo programmu izstrādē, apstiprināšanā un regulārā uzraudzībā ( 73 ). Turklāt, kā savos rakstveida un mutvārdu apsvērumos uzsver Die Linke, finansiālās palīdzības programmās, kuras ir īstenotas līdz šai dienai un kurās ECB aktīvi ir piedalījusies, izvirzītajiem nosacījumiem ir bijusi būtiska makroekonomiska ietekme uz attiecīgo valstu ekonomiku, kā arī uz visu eurozonu. Šis konstatējums apstiprinot, ka ECB, piedaloties šādās palīdzības programmās, ir aktīvi veikusi pasākumus, kurus konkrētos apstākļos varētu uzskatīt par “atbalstu” ekonomikas politikai.

144. ESM līgumā ECB ir uzticēti vairāki pienākumi finansiālās palīdzības programmu īstenošanas laikā, tostarp tās piedalīšanās sarunās un vērtēšanas procedūrās ( 74 ). Tāpēc ECB piedalās palīdzības prasītājai valstij izvirzīto nosacījumu izstrādē, bet vēlāk – nosacījumu izpildes vērtēšanā, kurai ir būtiska nozīme, lai efektīvi turpinātu un, iespējams, pabeigtu programmu. Šo uzdevumu ECB veic kopā ar Komisiju, lai arī šai otrajai iestādei ESM līgumā ir piešķirtas vēl svarīgākas funkcijas.

145. Lai TMD programmu varētu kvalificēt kā monetārās politikas pasākumu, kā ir uzsvērts iepriekš, ir svarīgi, lai tās mērķi atbilstu šīs politikas mērķiem un tās īstenošanā tiktu izmantoti monetārās politikas instrumenti. TMD programmas ciešu saikni ar finansiālās palīdzības programmas izpildi var pamatot ar interesi, kas, bez šaubām, ir pamatota, novērst jebkādu “bezatbildīgas rīcības risku”, ko varētu izraisīt būtiska ECB iejaukšanās valstu obligāciju tirgū. Tomēr, tāpēc, ka šī pati iestāde aktīvi piedalās finansiālās palīdzības programmu īstenošanas gaitā, TMD programma, ciktāl tā ir vienpusēji cieši ar tām saistīta, var kļūt par pasākumu, kas nav vairs tikai monetārās politikas pasākums. Jo viena lieta ir vienpusēji noteikt, ka valsts obligāciju iegāde ir atkarīga no nosacījumiem, kurus ir paredzējusi trešā persona, un cita lieta ir to darīt, ja šī persona nav gluži trešā persona. Šajos apstākļos obligāciju iegāde ar nosacījumiem var kļūt vēl par vienu minēto nosacījumu instrumentu. Un tam vien, ka to var uztvert kā makroekonomisku nosacījumu instrumentu, var būt pietiekami liela ietekme, lai vājinātu vai pat izkropļotu monetārās politikas mērķus, kas tiek īstenoti ar TMD programmu.

146. Ir taisnība, ka ECB vienmēr varēs izdarīt spiedienu uz valsti, kurā ir īstenota finansiālās palīdzības programma, pakārtojot, lai arī vienpusēji, TMD programmas [īstenošanu] ESM ietvaros izvirzīto nosacījumu izpildei. Tomēr ir jānošķir pasākums, kura mērķis ir novērst “bezatbildīgas rīcības risku”, kā tas var būt gadījumā, kad vienpusēji ir izveidota cieša saikne ar finansiālās palīdzības programmu, no pasākuma, kuru, aplūkojot to kā vienotu veselumu, īsteno ECB kā sarunu rīkotāja iestāde un it īpaši kā minēto nosacījumu [izpildes] tieša līdzpārraudzītāja ( 75 ).

147. Kopumā, es uzskatu, ka, izstrādājot un paziņojot TMD programmu, ciktāl tā tiek iekļauta plašākā kontekstā, ņemot vērā ECB līdzdalību ESM ietvaros piešķirtajās finansiālās palīdzības programmās, ECB nav atbilstīgi izsvērusi savas iesaistīšanās minētajās finansiālās palīdzības programmās ietekmi uz TMD programmu kā monetārās [politikas] pasākumu.

148. Ņemot to vērā, ir jāpārbauda, kādas tiešas sekas ir šim argumentam uz TMD programmas attiecināšanu uz Savienības monetāro politiku.

149. Uzskatu, ka iepriekš minētais secinājums neliedz ECB regulāri piedalīties finansiālās palīdzības programmās, piemēram, ESM līguma izstrādē. Finansiālās palīdzības programmas apstiprināšana nekādā ziņā nenorāda uz to, ka radīsies nepieciešamie apstākļi, lai ECB aktivizētu TMD programmu.

150. Tomēr, rodoties izņēmuma apstākļiem, kas pamatotu TMD programmas īstenošanu, ir būtiski, ka ECB pakāpeniski atsakās no tiešas līdzdalības kādai dalībvalstij piešķirtās finansiālās palīdzības programmas uzraudzībā, lai tādējādi TMD programma saglabātu monetārās politikas pasākuma nozīmi. Nekas nevarētu liegt ECB tikt informētai un pat uzklausītai ( 76 ), bet katrā ziņā nedrīkstētu atļaut, ka ECB TMD programmas īstenošanas gadījumā turpina piedalīties tādas finansiālās palīdzības programmas uzraudzībā, kas ir īstenota dalībvalstī, uz kuru vienlaikus attiecas būtiska ECB iejaukšanās sekundārajā obligāciju tirgū. Visbeidzot, lai TMD programma paliktu monetārās politikas pasākums, kura vienīgais mērķis ir monetārās politikas transmisijas mehānismu atgūšana, uzskatu, ka ir jāsaglabā šī funkcionālā distance starp abām programmām.

151. Kopsavilkumā un ņemot vērā tikko analizēto viedokli, es uzskatu, ka TMD programma ir jāuzskata par monetārās politikas pasākumu, ar nosacījumu, ka minētās programmas īstenošanas gadījumā ECB atturas no jebkādas tiešas iesaistīšanās finansiālās palīdzības programmās, kuras piešķir ESM/EFSF.

– Selektivitāte

152. Otrā iesniedzējtiesas norādītā iezīme, kas ļautu apšaubīt TMD programmas monetāro būtību, ir tā sauktā “selektivitāte”, ar ko saprot, ka pasākums tiek īstenots vienā valstī vai vairākās valstīs, bet katrā ziņā ne visās eurozonas valstīs. Šī iezīme apdraudot parasto ECB praksi, kuras pasākumi attiecas nevis uz teritoriālajiem tautsaimniecības segmentiem, bet uz visu eurozonu. Turklāt BVerfG uzskata, ka selektivitāte izraisītu finansēšanas nosacījumu izkropļojumu tirgū, kas varētu radīt kaitējumu citu dalībvalstu obligācijām.

153. Šis iebildums nešķiet pārliecinošs, jo nepierāda, ka TMD programma pati par sevi selektivitātes dēļ kļūtu par ekonomikas politikas pasākumu. Pirmkārt, ECB ir minējusi pārliecinošus argumentus, ka procentu likmju starpības, kas varēja izraisīt traucējumus monetārās politikas transmisijas mehānismu darbībā, attiecās uz vienas valstu grupas obligācijām. Šis apstāklis ir TMD programmas pamatā, jo pretējā gadījumā tā nebūtu jāpakārto finansiālās palīdzības programmas izpildei. Tāpēc selektivitāte tikai loģiski izriet no programmas, kuras mērķis ir novērst vairākās dalībvalstīs radušos traucējumus. Tas, ka šis apstāklis izraisa izmaiņās tirgū vai rada kaitējumu citu valstu valsts obligācijām, neattiecas uz TMD programmas kā monetārās politikas pasākuma kvalifikāciju, jo programmas efektivitāti varētu nodrošināt, to piemērojot tikai attiecīgu dalībvalstu obligācijām.

154. Tāpēc es uzskatu, ka TMD programmas selektīva piemērošana vienai vai vairākām eurozonas valstīm neskar to, ka TMD programma ir monetārās politikas pasākums LESD 127. panta 1. punkta un 282. panta 2. punkta izpratnē.

– Apiešana

155. Visbeidzot BVerfG uzsver, ka TMD programma var veicināt finansiālās palīdzības programmā paredzēto pienākumu un nosacījumu apiešanu, jo ESM līguma 14. un 18. pantā noteiktās prasības attiecībā uz ESM īstenoto obligāciju iegādi sekundārajā tirgū ir stingrākas par TMD programmā paredzētajām. Tas ļautu ECB iegādāties valstu obligācijas ar attiecīgajai valstij labvēlīgākiem tirgus nosacījumiem, tādējādi apejot ESM paredzētos nosacījumus.

156. Ņemot vērā iepriekšējā nodaļā izklāstīto iebildumu par nosacījumiem un paralēlismu analīzi, ir grūti pieņemt šo argumentu. Ja paziņo, kā esmu to norādījis iepriekš, ka TMD programmas neatkarība no finansiālās palīdzības programmām ir garantija tam, ka attiecīgais pasākums ir monetārās politikas pasākums, būtu loģiski, ka šīs garantijas sekas būtu tādas, ka ECB noteiktu savas prasības valstu obligāciju iegādei.

157. Manuprāt, problēmas var radīt ne tik daudz abstrakts fakts, ka dažādām iestādēm ir izvirzītas atšķirīgas prasības, bet konkrētas prasības, kuras izvirza ECB. Bet, raugoties no vienreizējas perspektīvas, kuru piedāvā iesniedzējtiesa, es uzskatu, ka principā TMD programma nekļūst par ekonomikas politikas pasākumu tāpēc vien, ka ECB nav jāievēro tādas pašas prasības, kādas ir jāievēro ESM.

– Starpsecinājums

158. Ņemot vērā izklāstītos argumentus, uzskatu, ka 2012. gada 6. septembra paziņojumā presei aprakstītā TMD programma attiecas uz monetāro politiku, kuras īstenošana Līgumos ir uzticēta ECB, un tā nav uzskatāma par ekonomikas politikas pasākumu, ar nosacījumu, ka visā posmā, kad tiek īstenota iespējamā TMD programma, ECB atturas no jebkādas tiešas iesaistīšanās tādās finansiālās palīdzības programmās, kurām ir cieša saikne ar šo programmu.

ii) TMD programmas samērīguma pārbaude (LES 5. panta 4. punkts)

159. Iepriekš minētajā secinājumā, ka paziņotā TMD programma attiecas uz ECB monetāro politiku, vēl nekas netika minēts par pasākuma samērīgumu. Šajā ziņā vairāki lietā iestājušies dalībnieki aizstāv programmu, izmantojot samērīguma pārbaudes kategorijas.

160. Īstenojot tā sauktās nestandarta pilnvaras, ir jāizpilda vismaz divi nosacījumi. Pirmkārt, minētais pasākums galvenokārt jāīsteno, nepārkāpjot citas primāro tiesību normas, – tam tiks veltīta atbilde uz otro uzdoto jautājumu, kas attiecas uz dalībvalstu monetārās finansēšanas aizliegumu.

161. Otrkārt, pārbaude saistībā ar pilnvaru piešķiršanas principa ievērošanu, no samērīguma principa (LES 5. panta 4. punkts) viedokļa raugoties, ir obligāti jāveic tad, ja attiecīgais pasākums tiek īstenots kā nestandarta pasākums un tiek pamatots ar izņēmuma apstākļiem. Lai arī Savienībai savas pilnvaras, kas izriet no pilnvaru piešķiršanas principa (LES 5. panta 4. punkts), ir jāīsteno, vienmēr ievērojot samērīguma principu, tā ievērošana ir īpaši neatliekama, kad dažas pilnvaras ir jāīsteno izņēmuma apstākļu dēļ.

162. Ņemot to vērā, ir jānorāda, ka izskatāmajā lietā rodas īpašas grūtības novērtēt apstrīdētā pasākuma samērīgumu. Kā skaidrots iepriekš, TMD programma ir nepabeigts pasākums ne tikai tāpēc, ka tā oficiālā apstiprināšana tika pārcelta uz vēlāku un nenoteiktu laiku, bet arī tāpēc, ka papildus minētajiem apsvērumiem tās konkrēta īstenošana katrā atsevišķā gadījumā