ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 30/29

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2016. gada 8. septembra spriedumu lietā T-467/13 Arrow Group ApS, Arrow Generics Ltd/Eiropas Komisija 2016. gada 24. novembrī iesniedza Arrow Group ApS, Arrow Generics Ltd

(Lieta C-601/16 P)

(2017/C 030/34)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Arrow Group ApS, Arrow Generics Ltd (pārstāvji – C. Firth, S. Kon, C. Humpe, Solicitors)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2016. gada 8. septembra spriedumu lietā T-467/13 un/vai atcelt Komisijas 2013. gada 19. jūnija lēmuma C(2013) 3803 final lietā AT.39226-Lundbeck 1., 2. un 3. pantu, ciktāl tie attiecas uz Arrow, vai

— pakārtoti – atcelt Vispārējās tiesas 2016. gada 8. septembra spriedumu lietā T-467/13 un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, vai

— vēl pakārtotāk – atcelt Vispārējās tiesas 2016. gada 8. septembra spriedumu lietā T-467/13, ciktāl spriedumā tika atstāts spēkā naudas sods, kas uzlikts Arrow atbilstoši Komisijas lēmuma C(2013) 3803 final 2. pantam attiecībā uz Apvienotās Karalistes un Dānijas līgumiem vai samazināt šāda naudas soda apmēru un

— piespriest Komisijai atlīdzināt Arrow tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Pirmais pamats: Vispārējā tiesa esot kļūdaini piemērojusi atbilstošo potenciālās konkurences kritēriju:

1. Pirmā daļa: Vispārējā tiesa esot pārlikusi pierādīšanas pienākumu uz Arrow un atbrīvojusi Komisiju no tās pienākuma pierādīt potenciālas konkurences esamību.

2. Otrā daļa: Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, izsecinot potenciālās konkurences esamību no virknes pieņēmumu, pretēji principam, ka potenciālai konkurencei ir nepieciešama reālas un konkrētas iespējas ienākt tirgū esamība.

3. Trešā daļa: Vispārējā tiesa pārāk lielu nozīmi piešķīrusi Lundbeck nodomam un kļūdaini novērtējusi to, kāda pierādījuma vērtība bija faktiem, kas norisinājās pēc vienošanos parakstīšanas.

4. Ceturtā daļa: Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi Anglijas tiesas Paroxetine sprieduma būtiskumu un ietekmi.

5. Piektā daļa: Vispārējā tiesa esot kļūdaini izsecinājusi potenciālas konkurences esamību no tā, ka Arrow bija gatavojusies ienākšanai tirgū.

6. Sestā daļa: Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, piemērojot pieņēmumu par Lundbeck patentu pagaidu spēkā neesamību un nepārkāpšanu.

Otrais pamats: Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, secinot, ka patenta izlīgumiem bija mērķis ierobežot konkurenci:

1. Pirmā daļa: Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā faktu, ka līgumi, kas “tikai varētu” ierobežot konkurenci, nav pārkāpums mērķa dēļ.

2. Otrā daļa: Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, kategorizējot līgumus kā būtībā izslēgšanas no tirgus līgumus.

3. Trešā daļa: Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka Komisija varēja pierādīt līgumu pret konkurenci vērsto mērķi, bez vajadzības aplūkot situāciju, kāda būtu bijusi, ja līgumu nebūtu.

Trešais pamats: Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, pieņemot Komisijas secinājumu, ka Arrow rīkojās tīši vai aiz nolaidības, izdarot apgalvoto pārkāpumu, un nebūtu bijis jāuzliek naudas sods.
1.

Iepriekšējās instances tiesa neesot ievērojusi, ka apzīmējums “Neuschwanstein” ir ģeogrāfiskās izcelsmes norāde. Sprieduma 27. punktā tā – savstarpēji pretrunīgi – izklāstot, ka Neišvānšteinas pils gan ir “ģeogrāfiski lokalizējama”, bet ne “ģeogrāfiska vieta”, jo vietas galvenā funkcija ir kultūras mantojuma saglabāšana, nevis suvernīrpreču izgatavošana un izplatīšana vai pakalpojumu sniegšana. Tomēr, runājot par ģeogrāfiskās izcelsmes norādes absolūtu reģistrācijas atteikuma pamatu, ģeogrāfiskas vietas “galvenajai funkcijai” neesot nozīmes. Neišvānšteinas pils esot viennozīmīgi un negrozāmi lokalizējama un, pretēji Vispārējās tiesas uzskatam, atšķiroties no vienkārša muzeja, ko nosaka tajā izstādīti eksponāti, kurus – pretēji Neišvānšteinas pilij – varētu arī pārvietot citā vietā. Attiecīgā sabiedrības daļa neveikšot pārsūdzētajā spriedumā norādīto nosaukuma analītisko izskatīšanu, aplūkojot to kā “der neue Stein des Schwans” [“jaunu gulbja klinti”], bet saistīs iztēles radīto nosaukumu vienīgi ar pasaules mērogā pazīstamo pili. Līdz ar to pārsūdzētais spriedums esot pretrunā arī Tiesas tās spriedumā lietā Chiemsee (2) sniegtajām norādēm, jo attiecīgā sabiedrības daļa ar apzīmējumu “Neuschwanstein” apzīmētās preces saistīšot ar Neišvānšteinas pili kā pasaulē slaveno tūrisma centru. Līdz ar to šī vieta bez šaubām esot piemērota tam, lai ietekmētu patērētāju ieradumus ar pozitīviem priekšstatiem saistībā ar šo vietu. Tādējādi apzīmējumam kā ģeogrāfiskās izcelsmes norādei neesot spējas tikt aizsargātam. Pastāvot vispārējās intereses pasargāt pazīstamu apskates objektu nosaukumu no monopolizēšanas preču zīmju aizsardzības ceļā vismaz attiecībā uz tipiskām suvenīrprecēm, kas tiek izplatītas un tirgotas, lai atgādinātu par attiecīgiem apskates objektiem. Tomēr pārsūdzētajā spriedumā neesot tikusi veikta reģistrācijai pieteikto preču un pakalpojumu analīze saistībā ar to kā suvenīrpreču piemērotību. Tomēr tas būtu nepieciešams it īpaši tāpēc, ka strīdus preču zīme ir tikusi pieteikta attiecībā uz vispārējiem jēdzieniem, kuri ietver arī tipiskās suvernīrpreces. Kā Tiesa ir uzsvērusi savā spriedumā lietā Monaco (3), tas, ka šajā lietā reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja ir Freistaat Bayern [Bavārijas brīvvalsts], negrozot šos principus, jo attiecībā uz valsti kā preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēju esot piemērojami tie paši principi kā citiem tirgus dalībniekiem.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 343/21

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 13. maijā iesniedza Corte suprema di cassazione (Itālija) – Agenzia delle Entrate/Federal Express Europe Inc.

(Lieta C-273/16)

(2016/C 343/32)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Corte suprema di cassazione

Pamatlietas puses

Prasītāja: Agenzia delle Entrate

Atbildētāja: Federal Express Europe Inc.

Prejudiciālie jautājumi

Vai noteikumus, kas paredzēti Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK (1) 144. pantā un 86. panta 1. punktā (kas atbilst Padomes 1977. gada 17. maija Direktīvas 77/388/EEK (2) 14. panta 1. un 2. punktam un 11. panta B daļas 3. punktam), lasot tos kopsakarā, var interpretēt tādējādi, ka vienīgais nosacījums, lai ar PVN netiktu aplikti saistītie pakalpojumi, kuri sastāv no t. s. inbound jeb ienākošajiem iekšzemes pārvadājumiem – no lidostas teritorijas līdz galamērķim dalībvalsts teritorijā, un ar klauzulu “atbrīvots [no nodokļiem] galapunktā (free-at-destination)” –, ir tas, ka to vērtība preču ievešanas brīdī ir jāiekļauj nodokļa bāzē neatkarīgi no to faktiskās aplikšanas ar nodokli muitā; un ka tātad ar minētajiem Kopienu noteikumiem nav saderīga 1972. gada 26. oktobraD. P. R. Nr. 633 (tolaik spēkā esošajā redakcijā) 9. panta 1. punkta 2. apakšpunktā un 69. panta 1. punktā minēto valsts tiesību normu kopuma interpretācija ratione temporis, uz kuras pamata jebkurā gadījumā – un tātad arī gadījumos, kad imports netiek aplikts ar PVN – kā aplūkojamajā gadījumā, kur runa ir par dokumentiem un niecīgas vērtības precēm – pašu preču importa brīdī ir jāievēro turpmākā prasība par to faktisku aplikšanu ar PVN (un par konkrētu nodokļa samaksu muitā); un tā tas ir, iespējams, arī ņemot vērā pārvadājuma pakalpojumu papildu raksturu attiecībā pret galvenajiem pakalpojumiem (importu) un abu darbību (pamata un palīgdarbības) pamatā esošās vienkāršošanas iemeslu?

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.).

(2) Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.).
2)

Vai Direktīvas 2008/69/EK 3. panta 2. punktā ietvertais izteikums “vēlākais līdz 2008. gada 31. decembrim” ir obligāts termiņš, ņemot vērā no Padomes 1991. gada 15. jūlija Direktīvas 91/414/EEK sistēmas izrietošo mērķi un to, ka dalībvalstīm nav ļauts to pagarināt, kādēļ tas ir skaidri noteikts šajā direktīvā?
3)

Vai Spānijas Augstākas tiesas Sociālo Lietu palātas judikatūra (kura šajā lēmumā ir rezumēta attiecīgo valsts tiesību normu sadaļas otrajā punktā), kas iedibināta spriedumos 28-02-97 (RJ 1997\4220); 28-10-97 (RJ 1997\7680); 31-12-97 (RJ 1997\9644); 13-04-98 (RJ 1998\4577); 17-01-00 (RJ 2000\918); 9\06\00 (RJ 2000\5109); 8-05-02 un 20-12-12, pārkāpj Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantu saistībā ar 51. pantu, liekot kreditoram – darba ņēmējam – celt atkārtotas prasības – vispirms sociālo lietu tiesā, lai panāktu no darba tiesiskajām attiecībām izrietošu prasījumu pret darba devēju atzīšanu, un pēc tam – civillietu/komerclietu tiesā, lai saņemtu no sabiedrības vadītāja vai citām fiziskām personām solidārās garantijas, ja šāda prasība – neatkarīgi no prasījuma veida – nav noteikta attiecībā ne pret viena cita veida kreditoriem ne Direktīvā 2009/101/EK, ne Direktīvā 2012/30/ES, nedz arī valsts tiesību normās (LSC), ar kurām transponē šos Kopienas tiesību aktus?
6.

Ja tiek uzskatīts, ka uzņēmējsabiedrība, kura ir dalībvalsts rezidents (mātesuzņēmums), faktiski nav atbrīvota no nodokļa ienākuma gūšanas vietā saskaņā ar Direktīvu 2003/49/EK par procentu maksājumiem, kas ir saņemti no uzņēmējsabiedrības, kura ir citas dalībvalsts rezidents (meitasuzņēmums), un tiek uzskatīts, ka pēdējās minētās dalībvalsts mātesuzņēmums ir nodokļu maksātājs ar ierobežotu nodokļu maksāšanas pienākumu par šiem procentiem minētajā dalībvalstī, vai EK līguma 43. pants, to lasot kopsakarā ar EK līguma 48. pantu (pakārtoti, EK līguma 56. pantu), apskatot atsevišķi vai kopumā, nepieļauj tādu tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru: a) pēdējā no minētajām dalībvalstīm pieprasa, lai procentus maksājošā persona par procentiem ietur nodokli ienākuma gūšanas vietā, un liek šai personai uzņemties atbildību attiecībā pret iestādēm par ienākuma gūšanas vietā neieturēto nodokli, savukārt šāda pienākuma ieturēt nodokli ienākuma gūšanas vietā nav, ja procentu saņēmējs ir rezidents pēdējā no minētajām dalībvalstīm? b) mātesuzņēmumam pēdējā no minētajām dalībvalstīm nebūtu jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodokļa avansa maksājumi pirmo divu finanšu gadu laikā un būtu jāsāk maksāt uzņēmumu ienākuma nodoklis tikai daudz vēlāk nekā nodokļu maksāšanas termiņš ienākuma gūšanas vietā? Eiropas Savienības Tiesa tiek lūgta atbildi uz 5. jautājumu iekļaut atbildē uz 6. jautājumu.
1)

Vai LESD 49. un 54. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir reģionālais nodoklis, ko uzliek par kaitējumu, kas tiek nodarīts videi, izmantojot ar komercdarbību un saimniecisko darbību saistītas iekārtas un ierīces mazumtirdzniecības uzņēmumos, kuru rīcībā ir liela tirdzniecībai un to klientu autostāvvietām paredzēta teritorija, ar nosacījumu, ka to sabiedrībai pieejamā tirdzniecības platība ir lielāka par 500 m2, bet ko iekasē neatkarīgi no tā, vai šie mazumtirdzniecības uzņēmumi faktiski atrodas pilsētas teritorijā vai ārpus tās, un vairākumā gadījumu to uzliek citu dalībvalstu uzņēmumiem, ņemot vērā, ka (i) to faktiski neuzliek tirgotājiem, kam pieder vairāki mazumtirdzniecības uzņēmumi, neatkarīgi no to kopējās sabiedrībai pieejamās tirdzniecības platības, ja nevienā no tiem sabiedrībai pieejamā tirdzniecības platība nav lielāka par 500 m2, un tostarp arī tad, ja kāds vai kādi no tiem pārsniedz šo slieksni, bet to nodokļa bāze nav lielāka par 2 000 m2, savukārt to faktiski uzliek tirgotājiem, kuriem pieder viens mazumtirdzniecības uzņēmums, kura sabiedrībai pieejamā tirdzniecības platība pārsniedz šos sliekšņus, un (ii) turklāt to neuzliek mazumtirdzniecības uzņēmumiem, kas nodarbojas tikai ar tehnikas, transportlīdzekļu, instrumentu, rūpniecības preču, būvmateriālu, sanācijas materiālu, durvju un logu tirdzniecību tikai pārdevējiem vai piegādātājiem, mēbeļu individuāliem, tradicionāliem un specializētiem veikaliem, transportlīdzekļu koncesionāru salonos un remontdarbnīcās, dārzkopības preču, kultūraugu, degvielas un motordegvielas tirdzniecību, neatkarīgi no tā, kāda ir to sabiedrībai pieejamā tirdzniecības platība?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 251/6

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 13. aprīlī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Marco Tronchetti Provera SpA u.c./Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

(Lieta C-206/16)

(2016/C 251/08)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Consiglio di Stato

Pamatlietas puses

Prasītāji: Marco Tronchetti Provera SpA, Antares European Fund Limited, Antares European Fund II Limited, Antares European Fund LP, Luca Orsini Baroni, UniCredit SpA, Lauro Sessantuno SpA

Atbildētāja: Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīvas 2004/25/EK (1) par [publiskajiem] pārņemšanas piedāvājumiem 5. panta 4. punkta otrās daļas pareizai piemērošanai – saistībā ar minētās direktīvas 3. panta 1. punktā noteiktajiem vispārējiem principiem, kā arī Eiropas tiesību vispārējo tiesiskās noteiktības principu, tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, samērīguma principu, saprātīguma principu, pārskatāmības principu un nediskriminācijas principu, – ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāda ir 106. panta 3. punkta d) apakšpunkta 2) daļa 1998. gada 24. februāra Leģislatīvajā dekrētā Nr. 58 (Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52) ([Tiesību normu finanšu starpniecības jomā saskaņā ar 1996. gada 6. februāra Likuma Nr. 52 8. un 21. pantu vienotais dokuments]), un vēlākie grozījumi, un 47.g pants Commissione Nazionale per le Società e la Borsa – Consob1999. gada 14. maija Lēmumā Nr. 11971 (Regolamento di attuazione del decreto legislativo 24 febbraio 1998, n. 58, concernente la disciplina degli emittenti) ([1998. gada 24. februāra Leģislatīvā dekrēta Īstenošanas noteikumi par emitentu regulējumu]), un vēlākie grozījumi, daļā, kurā minētās normas ļauj Consob palielināt minētajā 106. pantā paredzēto publisko pārņemšanas piedāvājumu, ja atkārtoti rodas apstāklis, ka “ir noslēgta [krāpnieciska] vienošanās starp piedāvātāju vai personām, kuras rīkojas saskaņoti ar piedāvātāju, un vienu vai vairākiem pārdevējiem”, neidentificējot konkrēto rīcību, kāda ir šajā lietā, un tātad skaidri nenosakot apstākļus un kritērijus, kuru gadījumā Consob ir atļauts labot publiskā pārņemšanas piedāvājuma cenu, to palielinot.

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīva 2004/25/EK par [publiskajiem] pārņemšanas piedāvājumiem (OV L 142, 12. lpp.).
c)

tā kā neviens no abiem iepriekš minētajiem valsts tiesību aktiem nebija paziņots Eiropas Komisijai saistībā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvā 98/34/EK (1), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvu 98/48/EK un valsts tiesībās transponēta ar 2000. gada 18. aprīļa Dekrētlikumu Nr. 58/2000, noteikto informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā: 1. Vai valsts tiesai valsts tiesību akts ir jāatzīst par pilnībā nepiemērojamu, ja ar to ir ieviesti tehniskie standarti un, pārkāpjot Direktīvas 98/34/EK noteikumus, tas nav paziņots Eiropas Komisijai, vai arī tiesas konstatējumam par nepiemērojamību ir jāattiecas tikai uz jaunajiem tehniskajiem noteikumiem, kas ieviesti ar valsts tiesību aktu? Vai arī 2. valsts tiesību akts ir jāatzīst par pilnībā nepiemērojamu, ja ar to ir ieviesti tehniskie standarti un, pārkāpjot Direktīvas 98/34/EK noteikumus, tas nav paziņots Eiropas Komisijai, vai arī konstatējumam par nepiemērojamību ir jāattiecas tikai uz jaunajiem tehniskajiem noteikumiem, kas ieviesti ar valsts tiesību aktu? 3. Vai par nepiemērojamiem ir jāatzīst visi iepriekš minētajos Noteikumos iekļautie tehniskie standarti vai tikai tie standarti, kas tika grozīti vai ieviesti ar 2009. gada 19. maija Dekrētlikumu Nr. 119/2009?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 191/17

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 21. martā iesniedza High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Apvienotā Karaliste) – Toufik Lounes/Secretary of State for the Home Department

(Lieta C-165/16)

(2016/C 191/21)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)

Pamatlietas puses

Prasītājs: Toufik Lounes

Atbildētāja: Secretary of State for the Home Department

Prejudiciālie jautājumi

Vai Spānijas valstspiederīgā un Savienības pilsone, kura:

i) pārceļas uz Apvienoto Karalisti, lai īstenotu savas brīvas pārvietošanās tiesības saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK (1); un

ii) uzturas Apvienotajā Karalistē, izmantojot savas tiesības saskaņā ar Direktīvas 2004/38/EK 7. vai 16. pantu; un,

iii) papildu Spānijas pilsonībai, pēc tam iegūst Lielbritānijas pilsonību, kļūstot par dubultpilsoni; turklāt

iv) vairākus gadus pēc Lielbritānijas pilsonības iegūšanas, apprecas ar trešās valsts pilsoni, ar kuru kopā uzturas Apvienotajā Karalistē, kā arī

viņas laulātais ir tiesību subjekti Direktīvas 2004/38/EK 3. panta 1. punkta izpratnē, kamēr viņa uzturas Apvienotajā Karalistē un viņai ir gan Spānijas, gan Lielbritānijas pilsonība?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp.)
2)

Vai Direktīvas 2006/112 26. panta 1. punkta b) apakšpunktam, 168. panta a) punktam un 176. pantam ir pretēja nodokļu prakse, kur tiesības atskaitīt priekšnodokli tiek atteiktas par pakalpojumiem, ja izdevumi to sniegšanai tika iegrāmatoti kā nodokļu maksātāja kopējo izdevumu daļa, pamatojoties uz to, ka tie tika veikti svešā īpašumā esoša objekta ierīkošanai vai pārveidošanai, un neņemot vērā to, ka arī būvniecības pakalpojumu saņēmējs objektu izmanto savai saimnieciskajai darbībai?
6.

No Regulas Nr. 207/2009 66. panta 2. punkta interpretācijas, uz kuru atsaucas prasītāja, izriet: 1) Regulas Nr. 207/2009 iekšējā struktūra, it īpaši tas, ka — Regulas Nr. 207/2009 66. panta 2. punkts veido izņēmumu minētās regulas kontekstā, jo saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu nereģistrē preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējuma vai norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi; — saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 67. panta 2. punktu noteikumos, kas reglamentē Kopienas kolektīvās preču zīmes, kuru veido ģeogrāfiska norāde, izmantošanu, jebkurai personai, kuras preces vai pakalpojumi nāk no attiecīgā ģeogrāfiskā reģiona, ir jāatļauj kļūt par asociācijas, kas ir preču zīmes īpašniece, biedri un līdz ar to Kopienas kolektīvā preču zīme, kuru veido ģeogrāfiska norāde, nekad neļauj nošķirt asociācijas, kas ir preču zīmes īpašniece, preces un pakalpojumus no pārējo uzņēmumu precēm un pakalpojumiem. 2) minētās tiesību normas interpretācija Regulas Nr. 1151/2012 (2) un TRIPS nolīguma gaismā, saskaņā ar kuru ir jānodrošina augsts aizsardzības līmenis ģeogrāfiskajām norādēm un saskaņā ar kuru ir jāaizliedz tāds preces izskats, kas norāda vai ļauj pieņemt, ka konkrētās preces izcelsme ir ģeogrāfisks reģions, kas nav tās faktiskā izcelsmes vieta, tādējādi maldinot sabiedrību par preces ģeogrāfisko izcelsmi.
4.

Trešajā apelācijas sūdzības pamatā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, katru vērtēšanas komitejas komentāru izvērtējot izolēti, nevis plašākā to kontekstā, un tādējādi attiecībā uz pienākumu pienācīgi norādīt pamatojumu esot piemērojusi testu, kas ir striktāks nekā tas, kas izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras. Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepārbaudot, vai kādi citi iemesli (attiecībā uz kuriem nav pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu), kurus minējusi ITSB, lai attaisnotu par pirmo piešķiršanas kritēriju piešķirto punktu skaitu, tomēr nevarētu būt pietiekami, lai apstiprinātu piešķirtā punktu skaita derīgumu. Tādēļ Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atceļot apstrīdēto lēmumu Vispārējās finanšu regulas 100. panta 2. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar LESD 296. pantu, pārkāpuma dēļ.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 48/13

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 16. novembrī iesniedza Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) – Staatssecretaris van Financiën/Lemnis Lighting BV

(Lieta C-600/15)

(2016/C 048/20)

Tiesvedības valoda – holandiešu

Iesniedzējtiesa

Hoge Raad der Nederlanden

Pamatlietas puses

Prasītājs: Staatssecretaris van Financiën

Atbildētāja: Lemnis Lighting BV

Prejudiciālais jautājums

Vai KN pozīcijas 8539, 8541, 8543, 8548 un 9405 ir jāinterpretē tādējādi, ka tādi izstrādājumi kā LED spuldzes, kuras sastāv no gaismas diodēm un citām elektriskām komponentēm, kā arī stikla apvalka un Edisona cokola un pēc ievietošanas gaismas ķermenī kalpo kā gaismas avots, ir klasificējamas kādā no šīm pozīcijām? Ja atbilde ir apstiprinoša, kurā no šīm pozīcijām ir jāklasificē šie izstrādājumi? Ja atbilde ir noraidoša, kurā citā pozīcijā ir klasificējami šādi izstrādājumi?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 38/38

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 24. novembrī iesniedza Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) – The Trustees of the BT Pension Scheme/Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Lieta C-628/15)

(2016/C 038/52)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzējs: The Trustees of the BT Pension Scheme

Atbildētājs: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prejudiciālie jautājumi

1) Ņemot vērā, ka Tiesa savā atbildē uz 4. jautājumu 2006. gada 12. decembra spriedumā lietā C-446/04 Test Claimants in the FII Group Litigation/Commissioners of Inland Revenue (EU:C:2006:774) noteica, ka EK līguma 43. un 56. pantam – tagad Līguma par Eiropas Savienības darbību 49. un 63. pantam – ir pretrunā dalībvalsts tiesību akti, kuros sabiedrībām rezidentēm, kuras saviem akcionāriem izmaksā dividendes, kuru izcelsme ir to saņemtās ārvalstu izcelsmes dividendes, ir piešķirtas tiesības izvēlēties, ka tām tiek piemēroti nodokļi atbilstoši sistēmai, kas tām ļauj atgūt avansā samaksāto sabiedrību ienākuma nodokli, bet kas, pirmkārt, šīm sabiedrībām uzliek pienākumu samaksāt minēto sabiedrību ienākuma nodokli avansa veidā un lūgt tā vēlāku atmaksu un, otrkārt, neparedz nodokļa atlaidi to akcionāriem, lai gan tie šādu nodokļu atlaidi saņemtu gadījumā, kad dividendes izmaksā sabiedrība rezidente, pamatojoties uz valsts izcelsmes dividendēm: vai saskaņā ar ES tiesību aktiem šiem akcionāriem ir piešķirtas kādas tiesības saskaņā ar LESD 63. pantu vai citādi gadījumos, ja viņi saņem dividendes, kuras izvēlēts maksāt saskaņā ar šo sistēmu; it īpaši, ja akcionārs ir tās pašas dalībvalsts rezidents kā dividendes izmaksājošā sabiedrība?

2) Ja 1. jautājumā minētajam akcionāram pašam nav tiesību saskaņā ar LESD 63. pantu, vai tam ir tiesības atsaukties uz jebkuru dividendes izmaksājošās sabiedrības tiesību, kas tai izriet no LESD 49. vai 63. panta, pārkāpumu?

3) Ja atbilde uz 1. vai 2. jautājumu ir tāda, ka akcionāram ir tiesības saskaņā ar ES tiesību aktiem vai tas var atsaukties uz ES tiesību aktiem, vai ES tiesību aktos ir noteiktas jebkādas prasības attiecībā uz tiesību aizsardzības līdzekli, kas ir jānodrošina akcionāram saskaņā ar valsts tiesību aktiem?