ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA

[PEDRO CRUZ VILLALÓN] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 22. jūnijā 1( )

Lieta C‑222/08

Eiropas Komisija

pret

Beļģijas Karalisti

Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Elektroniskās komunikācijas – Direktīva 2002/22/EK– Universālā pakalpojuma saistību finansēšana – Sociālie tarifi – Jēdziens “netaisnīgs apgrūtinājums” – Neto izmaksu aprēķināšana

I – Ievads

1. Tiesa ir jau agrāk spriedusi par telekomunikāciju universālā pakalpojuma saistību finansēšanu ( ). Tomēr šajā pret Beļģiju celtajā prasībā par valsts pienākumu neizpildi tiek risināts jauns jautājums, jo pirmoreiz tiek iztirzāti “sociālie tarifi”, proti, tarifi, kurus uzņēmumi savu pakalpojumu sniegšanā noteiktu kategoriju lietotājiem piemēro par cenām, kas ir zemākas par tirgus cenām.

2. Šajā tiesvedībā Tiesai jāskaidro kārtība, kādā ir pieļauta sociālo tarifu finansiāla kompensēšana. Konkrētāk, būtu jāizvērtē kārtība, kādā Direktīvā 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem ( ) tiek ļauts, ka dalībvalsts par “netaisnīgu apgrūtinājumu” uzskata visus sociālos tarifus, kuru iznākumā operatori, kuriem tie jānodrošina, strādā nerentabli.

3. Taču lieta nerodas tukšumā, bet gan izriet no strīda starp Beļģijas operatoriem šajā nozarē un minētās valsts vēsturisko operatoru – Belgacom. Komisija ir iesaistījusies diskusijā, ceļot šo prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, tomēr Tiesā ir uzsākta arī ar šo lietu cieši saistīta prejudiciālā nolēmuma tiesvedība, kas izriet no prāvas, ko operatori uzsākuši Beļģijas Konstitucionālajā tiesā (lieta C‑389/08 Base u.c.). Ar šo apstākli izskaidrojams, kāpēc secinājumi abās lietās tiek sniegti vienā dienā, jo tām ir viens priekšmets, lai arī ar īpatnībām, kuru dēļ tās izskatāmas atsevišķi.

II – Prasības priekšmets

4. Eiropas Komisija, pamatojoties uz EKL 226. pantu, lūdz Tiesu atzīt, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punktā, 13. panta 1. punktā, kā arī IV pielikuma A daļā paredzētos pienākumus, tāpēc ka

– tā nav veikusi sociālo tarifu neto izmaksu īpašo aprēķinu pirms to kvalificēšanas par “netaisnīgu apgrūtinājumu”,

– un ir noteikusi “sociālo tarifu” neto izmaksu aprēķināšanas metodi Direktīvai 2002/22 neatbilstošā veidā.

III – Atbilstīgie tiesību akti

A – Kopienu tiesības

5. Direktīvas 2002/22 3. pantā dalībvalstīm uzdots novērst telekomunikāciju tirgus izkropļošanu, it īpaši kad pakalpojumi tiek nodrošināti par cenām vai ar izdevīgākiem jeb labvēlīgākiem nosacījumiem, kas atšķiras no parastiem komerciāliem nosacījumiem, lai sasniegtu vispārējām interesēm atbilstošus mērķus. Proti, jānodrošina tā saukto “universālo pakalpojumu” sniegšana minētajā nozarē un vienlaikus jānodrošina tirgus darbība visiem operatoriem vienlīdzīgos nosacījumos.

6. Universālie pakalpojumi Direktīvas 2002/22 izpratnē ietver: a) pieslēgumu sabiedriskajam telefona tīklam noteiktā atrašanās vietā par pieejamu cenu ( ); b) pienācīgu nodrošinājumu ar taksofoniem, kā arī [savienojumu ar] neatliekamās palīdzības telefona numuriem, tostarp vienoto Eiropas neatliekamās palīdzības numuru (“112”) par brīvu no jebkura telefona ( ); c) abonentu sarakstus un informāciju par abonentu numuriem ( ), un d) noteiktus pasākumus par labu tādiem sociāli neaizsargātākiem lietotājiem kā, piemēram, lauku vai savrupu apgabalu iedzīvotāji, vecāka gadagājuma cilvēki ( ), invalīdi ( ) vai cilvēki ar maziem ienākumiem ( ), lai viņiem tie būtu pieejami ar tādiem pašiem nosacījumiem kā pārējiem.

7. Direktīvas 2002/22 8. pants attiecas uz universālā pakalpojuma sniedzēju izraudzīšanos:

“1. Dalībvalstis var izraudzīties vienu vai vairākus uzņēmumus, lai garantētu universālā pakalpojuma nodrošināšanu, kā noteikts 4., 5., 6. un 7. pantā un attiecīgos gadījumos 9. panta 2. punktā, tā, lai ir iekļauta visa valsts teritorija. Dalībvalstis var izraudzīties dažādus uzņēmumus vai uzņēmumu kopumus, lai nodrošinātu dažādus universālā pakalpojuma elementus un/vai lai iekļautu dažādas valsts teritorijas daļas.

2. Ja dalībvalstis izraugās uzņēmumus daļā vai visā valsts teritorijā kā uzņēmumus ar universālā pakalpojuma saistībām, tās to veic, izmantojot efektīvu, objektīvu, pārskatāmu un nediskriminējošu izraudzīšanās mehānismu, tādējādi nevienam uzņēmumam nevar a priori būt liegta iespēja tikt izraudzītam. Šādas izraudzīšanās metodes nodrošina to, ka universālo pakalpojumu sniedz ekonomiski izdevīgā veidā un ka to var izmantot kā līdzekli universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu noteikšanai saskaņā ar 12. pantu.”

1) “Sociālie tarifi”

8. No vajadzības piedāvāt “pieejamu cenu” izrietošie sociālie tarifi ir Savienības tiesiskajā regulējumā īpaši paredzēta universālā pakalpojuma sastāvdaļa. Saskaņā ar Direktīvas 2002/22 preambulas 10. apsvērumu “pieejama cena” nozīmē “cenu, ko dalībvalstis noteikušas valsts līmenī, ņemot vērā īpašos valsts noteikumus, un tā var iekļaut vienotu tarifu noteikšanu neatkarīgi no atrašanās vietas vai īpašām tarifu izvēles iespējām, lai apmierinātu to lietotāju vajadzības, kuriem ir zems ienākumu līmenis. Cenu pieejamība individuāliem patērētājiem attiecas uz to spēju pārraudzīt un kontrolēt savus izdevumus”.

9. Pirmajos trīs Direktīvas 2002/22 9. panta punktos ir noteikts:

“1. Valsts pārvaldes iestādes pārrauga 4., 5., 6. un 7. pantā noteikto pakalpojumu mazumtirdzniecības tarifu attīstību un līmeni kā pakalpojumu, kas ietilpst universālā pakalpojuma saistībās un kurus nodrošina izraudzītie uzņēmumi, jo īpaši attiecībā uz valsts patēriņa cenām un ienākumiem [Valsts regulatīvās iestādes pārrauga pakalpojumu, kuri 4., 5., 6. un 7. pantā noteikti par ietilpstošiem universālā pakalpojuma saistībās un kurus nodrošina izraudzītie uzņēmumi, mazumtirdzniecības tarifu attīstību un līmeni, it īpaši attiecībā uz valsts patēriņa cenām un ienākumiem].

2. Dalībvalstis, ņemot vērā apstākļus valstī, var pieprasīt izraudzītajiem uzņēmumiem nodrošināt patērētājiem izvēles tarifu vai tarifu paketi, kas atšķiras no tiem, kas piedāvāti parastos komerciālos apstākļos, jo īpaši, lai nodrošinātu to, ka patērētājiem ar zemiem ienākumiem vai patērētājiem ar īpašām sociālajām vajadzībām netiek liegta pieeja publiski pieejamiem telefona pakalpojumiem vai to izmantošana.

3. Dalībvalstis, papildus noteikumiem izraudzītajiem uzņēmumiem nodrošināt īpašus izvēles tarifus vai pildīt cenu griestu vai ģeogrāfiskās izlīdzināšanas prasību vai līdzīgas programmas, var nodrošināt to, ka tiek sniegts atbalsts patērētājiem, kas noteikti kā patērētāji ar zemu ienākumu līmeni vai ar īpašām sociālajām vajadzībām.”

2) Universālā pakalpojuma finansēšana

10. Direktīvas 2002/22 preambulā ir noteikts, ka kompensācija uzņēmumiem, kuri sniedz universālo pakalpojumu, nedrīkst “izkropļot konkurenci”, un tādēļ to piešķir tikai “par konkrētajām neto izmaksām [..] neitrālā veidā” ( ). Vadoties pēc šā pieņēmuma, Direktīvā 2002/22 dalībvalstīm ir piešķirtas tiesības, lai arī vienīgi “vajadzības gadījumā” un “gadījumos, kad tiek parādīts, ka saistības var pildīt tikai ar zaudējumiem vai ar neto izmaksām, kas neatbilst parastiem tirdzniecības standartiem”, izveidot mehānismus, kas ļautu kompensēt minētā universālā pakalpojuma neto izmaksas ( ). Šo kritēriju piemērošanas rezultātā nosaka to, kas direktīvā tiek dēvēts par “negodīgu [netaisnīgu] apgrūtinājumu” ( ).

11. Direktīvas 2002/22 13. pantā ar virsrakstu “Universālā pakalpojuma saistību finansēšana” ir izklāstītas metodes kompensēšanai par universālā pakalpojuma saistībām:

“1. Ja, pamatojoties uz 12. pantā minēto neto izmaksu aprēķinu, valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes atklāj, ka uzņēmums ir pakļauts negodīgam [netaisnīgam] apgrūtinājumam, dalībvalstis pēc izraudzītā uzņēmuma pieprasījuma izlemj:

a) ieviest mehānismu, lai kompensētu šim uzņēmumam noteiktās neto izmaksas saskaņā ar pārskatāmiem noteikumiem no valsts finansējuma [līdzekļiem]; un/vai

b) sadalīt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas starp elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu sniedzējiem.

2. Ja neto izmaksas ir sadalītas saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu, dalībvalstis nosaka sadales mehānismu, ko administrē valsts pārvaldes [regulatīvā] iestāde vai iestāde, kas ir neatkarīga no saņēmējiem, valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes pārraudzībā. Var finansēt tikai 3. līdz 10. pantā minēto saistību neto izmaksas, kas ir noteiktas saskaņā ar 12. pantu.

3. Sadales mehānismā ievēro pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, nediskriminācijas un samērīguma princip[us] saskaņā ar IV pielikuma B daļas principiem. Dalībvalstis var izlemt nepieprasīt iemaksas no uzņēmumiem, kuru valsts apgrozījums ir mazāks par noteiktu limitu.

4. Maksājumi, kas saistīti ar universālā pakalpojuma saistību izmaksu sadali, ir atdalīti un noteikti atsevišķi katram uzņēmumam. Šādus maksājumus neuzliek vai neiekasē no uzņēmumiem, kas nesniedz pakalpojumus tās dalībvalsts teritorijā, kas [kura] noteikusi sadales mehānismu.”

3) Universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas

12. Direktīvas 2002/22 12. pantā, kas attiecas uz “universālā pakalpojuma saistību izmaksām [izmaksu aprēķināšanu]”, ir izklāstīti šādi noteikumi:

“1. Ja valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes uzskata, ka universālā pakalpojuma sniegšana, kā noteikts 3. līdz 10. pantā, var radīt negodīgu [netaisnīgu] apgrūtinājumu uzņēmumiem, kas izraudzīti sniegt universālo pakalpojumu, tās var aprēķināt šī pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas.

Šim nolūkam valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes:

a) aprēķina universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, ņemot vērā jebkuras tirgus priekšrocības, kādas ir uzņēmumam, kas izraudzīts sniegt universālo pakalpojumu, saskaņā ar IV pielikuma A daļu; vai

b) izmanto tā universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas, kas noteikts ar izraudzīšanās mehānisma palīdzību, saskaņā ar 8. panta 2. punktu.

2. Norēķinus un/vai citu informāciju, kas var kalpot par pamatu 1. punkta a) apakšpunktā minēto universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu aprēķināšanai, auditē vai pārbauda valsts pārvaldes [regulatīvā] iestāde vai iestāde, kas ir neatkarīga no attiecīgajām pusēm, un apstiprina valsts pārvaldes [regulatīvā] iestāde. Izmaksu aprēķina un audita apkopojuma rezultāti ir publiski pieejami.”

13. Visbeidzot, IV pielikuma A daļā ir sīki izklāstīts:

“[..] Veicot aprēķināšanu, universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas aprēķina kā starpību starp izraudzītā uzņēmuma ar universālā pakalpojuma saistībām un izraudzītā uzņēmuma bez universālā pakalpojuma saistībām neto izmaksām. To piemēro, neatkarīgi no tā, vai tīkls kādā konkrētā dalībvalstī ir pilnībā attīstīts vai joprojām attīstās un paplašinās. Pienācīga uzmanība ir jāpievērš pareizai to izmaksu izvērtēšanai, no kurām izraudzītais uzņēmums izvēlētos izvairīties, ja tam nebūtu universālā pakalpojuma saistīb[u]. Neto izmaksu aprēķinā būtu [jāietver] universālā pakalpojuma operatora ieguvumi, ietverot netiešos [nemateriālos] ieguvumus.

Aprēķinus pamato ar izmaksām, kas ir attiecināmas uz:

i) norādīto pakalpojumu elementiem, ko var nodrošināt tikai ar zaudējumiem vai tādiem izmaksu nosacījumiem, kas neatbilst parastiem komerciāliem standartiem.

Šajā kategorijā var būt iekļauti pakalpojuma elementi, tādi kā piekļuve neatliekamās palīdzības telefonpakalpojumiem, konkrētu taksofonu nodrošināšana, konkrētu pakalpojumu vai aprīkojuma nodrošināšana invalīdiem u.c.;

ii) īpašiem pakalpojumu [gala]lietotājiem vai pakalpojumu [gala]lietotāju grupām, ko, ņemot vērā īpaša tīkla un pakalpojumu nodrošināšanas izmaksas, radītos ieņēmumus un dalībvalsts uzlikto cenu vienādošanu ģeogrāfiskajā apgabalā, var apkalpot tikai ar zaudējumiem vai tādiem izmaksu nosacījumiem, kuri neatbilst parastiem komerciāliem standartiem.

Šajā kategorijā ir iekļauti tie pakalpojumu [gala]lietotāji vai to grupas, ko neapkalpotu komercoperators, kam nav universālā pakalpojuma saistības.

Universālā pakalpojuma saistību īpašu aspektu neto izmaksu aprēķināšana jāveic atsevišķi un tā, lai izvairītos no jebkuru tiešu vai netiešu ieguvumu un izmaksu divkāršas uzskaitīšanas. Universālā pakalpojuma saistību vispārējās neto izmaksas jebkuram uzņēmumam jāaprēķina kā to neto izmaksu summa, kas rodas no īpašiem [katras] universālā pakalpojuma saistību komponentiem [sastāvdaļas], ņemot vērā visus nemateriālos ieguvumus. Neto izmaksu pārbaudīšana ir valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes pienākums.”

B – Beļģijas tiesības

14. 2005. gada 13. jūnija Likumā par elektroniskajām telekomunikācijām ( ) redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2007. gada 25. aprīļa likumu ( ) (turpmāk tekstā – “2005. gada Likums redakcijā ar grozījumiem”), ir noteikta universālā pakalpojuma finansēšanas kārtība, sociālos tarifus nošķirot no pārējām universālā pakalpojuma saistībām.

1) Sociālo tarifu finansēšana

15. 2005. gada Likuma redakcijā ar grozījumiem 74. pantā ir izklāstīti operatoru starpā [maksājamo] kompensāciju pamatprincipi un noteikts, ka “īpaši tarifa nosacījumi noteiktām saņēmēju kategorijām” ir universālā pakalpojuma sociālā sastāvdaļa” ( ).

16. Belgisch Instituut voor postdiensten en telecommunicatie (Beļģijas Pasta pakalpojumu un telekomunikāciju institūts, turpmāk tekstā – “BIPT”) ir jāiesniedz ministram ikgadējais ziņojums par dažādo uzņēmumu apkalpoto “sociālo abonentu” skaitu attiecībā pret to tirgus daļu publiski pieejamo telefona pakalpojumu tirgū ( ).

17. Kompensāciju par “sociālajiem tarifiem”, pamatojoties uz lūgumu, ko attiecīgais operators izteicis BIPT, veic BIPT pārvaldīts fonds ar juridiskās personas statusu ( ).

18. Lai kompensētu “sociālo klientu” nastu, ko uzņemas katra komercsabiedrība, 74. panta 6. un 7. punktā ir paredzēta līdzekļu sadale atbilstoši to kopējam apgrozījumam. Kompensācijas ir jāmaksā nekavējoties, lai arī tās, kuras maksājamas ar fonda starpniecību, ir jāmaksā līdz ar fonda darbības uzsākšanu vai, vēlākais, gada laikā pēc minētā 74. panta stāšanās spēkā ( ).

19. Katram to lūgušajam operatoram BIPT saskaņā ar pielikumā noteikto metodoloģiju aprēķina “sociālo tarifu” neto izmaksas ( ).

20. Turklāt minētajā likumā noteiktajā mērā BIPT var noteikt izmaksu un kompensāciju aprēķināšanas kārtību ( ).

21. Saskaņā ar minētā pielikuma 45.a pantu sociālo tarifu neto izmaksu aprēķins atbilst starpībai starp ieņēmumiem, kurus uzņēmums būtu guvis parastos saimnieciskās darbības apstākļos, un ieņēmumiem, kurus tas faktiski saņem tāpēc, ka tam jāpiemēro likumā paredzētās sociālās atlaides par labu sociālo tarifu saņēmējiem. Turklāt tajā ir paredzēts pārejas posma noteikums, saskaņā ar kuru pirmajos piecos gados pēc likuma stāšanās spēkā vēsturiskajam pakalpojumu sniedzējam pienākošās kompensācija (ja tā pienākas) ir procentuāli jāsamazina apmērā, ko uz netiešā guvuma pamata BIPT noteicis, balstoties uz aprēķiniem, kurus tas veicis attiecībā uz tā sociālo tarifu neto izmaksām.

22. 2007. gada likuma 202. pantā tiek sniegts 2005. gada likuma 74. panta pēdējā punkta skaidrojums, kurā no fonda veicamās atmaksas ir noteiktas par samaksājamām nekavējoties. Minētajā 202. pantā ir paskaidrots, ka 2005. gada 13. jūnija Telekomunikāciju likuma sagatavošanas laikā pēc universālā pakalpojuma vēsturiskā operatora lūguma un pēc tam, kad BIPT bija noteicis minētā pakalpojuma neto izmaksas, Beļģijas likumdevējs VRI statusā novērtēja apgrūtinājumus, kuri attiecās uz agrāko monopolistu. Likumdevējam radās pārliecība, ka, jebkura no šā universālā pakalpojuma sniegšanas izrietošā nerentabilitāte, kas konstatēta ar minēto aprēķinu, ir nesamērīga un tādēļ ir “netaisnīgs apgrūtinājums”.

23. Sociālo tarifu darbības kārtība tika noteikta ar 2006. gada 20. jūlija “arrêté royal” [Karaļa dekrēts] ( ), kura 4. panta 3. punktā tika noteikts, ka fonds aprēķina kompensācijas, ņemot vērā katra operatora saņēmējiem piešķirto atlaižu summu, saņēmēju, kā arī pakalpojuma sniegšanas dienu skaitu. Šī tiesību norma tika atcelta ar 2007. gada 25. aprīļa likumu.

2) Ar sociālajiem tarifiem saistītās atlaides

24. 2005. gada 13. jūnija likuma pielikuma 22. pantā ir izklāstīti nosacījumi, ar kādiem var būt tiesības saņemt sociālos tarifus ( ).

25. Šā likuma 38. pantā ir precizētas ar šo universālā pakalpojuma sastāvdaļu saistītās tarifu atlaides, sākot ar minimālo atlaidi (minētās tiesību normas vārdiem izsakoties – “vismaz”) no standarta tarifiem, kas atkarībā no saņēmēju veida var atbilst 50 % no parastā tarifa pieslēgumam publiskajam tālruņu tīklam noteiktā vietā vai samazinājumam attiecībā uz līnijas abonēšanas nemainīgajiem maksājumiem vai zvana izmaksām, atkarībā no to aprēķina laikposmiem un atkarībā no tā, vai to maksa ir vienam vai vairākiem operatoriem; turklāt noteiktai sociālo klientu kategorijai ir paredzēta priekšapmaksas karte EUR 6,20 vērtībā divu mēnešu garumā.

3) Pārējo universālā pakalpojuma saistību finansēšana

26. 2005. gada 13. jūnija likuma IV daļas I nodaļas 7. iedaļas 92.–95. pantā tiek paredzēti noteikumi par universālā pakalpojuma fondu. Īpašie finansēšanas mehānismi ir sīki izklāstīti 8. iedaļā ( ).

27. Saskaņā ar 100. pantu pēc tam, kad katrs universālā pakalpojuma sniedzējs ir pienācīgi darījis zināmu attiecīgo informāciju, BIPT reizi gadā aprēķina minēto saistību neto izmaksas, izņemot sociālo tarifus, un publicē šā aprēķina sīku izklāstu.

28. Likuma par elektroniskajām [tele]komunikācijām 101. pantā redakcijā saskaņā ar 2007. gada 25. aprīļa likumu ir noteikts, ka no tā piemērošanas jomas ir izslēgti sociālie tarifi, uz kuriem attiecas atšķirīga fonda noteikumi. Turklāt tiek paredzēts, ka par katru universālā pakalpojuma sastāvdaļu, izņemot sociālos tarifus, fonds maksās atlīdzību attiecīgajiem pakalpojuma sniedzēji, kuri par to ir iesnieguši lūgumu BIPT.

29. Iepriekš minētā tiesību norma tiek skaidrota 2007. gada 25. aprīļa likuma 203. pantā, kurā ir norādīts, ka, “sagatavojot 2005. gada 13. jūnija Likumu par elektroniskajām [tele]komunikācijām saskaņā ar Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu noteiktajām prasībām un pamatojoties uz universālā pakalpojuma vēsturiskā operatora pieteikumu šajā sakarā un pēc tam, kad [BIPT] bija noteicis universālā pakalpojuma neto izmaksas, likumdevējs valsts regulatīvās iestādes statusā novērtēja apgrūtinājuma netaisnīgumu. Šajā sakarā likumdevējs, kā to turklāt ir apstiprinājusi Raad van State [Valsts Padome], ir uzskatījis, ka tiktāl, ciktāl ir ņemti vērā visi netiešie guvumi, ieskaitot nemateriālo, kas var rasties no pakalpojuma sniegšanas, jebkura no šā aprēķina izrietoša nerentabilitāte ir netaisnīgs apgrūtinājums, kas jāuzņemas visiem attiecīgajiem uzņēmumiem”.

IV – Pirmstiesas administratīvā procedūra un tiesvedība Tiesā

30. 2006. gada 15. decembrī Komisija Beļģijas Karalistei pauda savas šaubas par 2005. gada Telekomunikāciju likuma saderīgumu ar Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punktu un 13. panta 1. punktu, kā arī IV pielikuma A daļu.

31. Savā 2007. gada 16. februāra atbildē Beļģijas valdība Komisijai darīja zināmu savu nepiekrišanu un apgalvoja, ka direktīva esot transponēta pareizi. Šajā vēstulē Beļģijas iestādes paziņoja par grozījumiem 2005. gada likumā, kas faktiski tika izdarīti ar 2007. gada likumu, un tā rezultātā Komisija atsauca noteiktus savas prasības pamatus un vienīgi turpināja uzturēt savu iebildumu pret kompensāciju par saistībām, kuras izriet no sociālajiem tarifiem.

32. 2007. gada 27. jūnijā Komisija Beļģijas Karalistei nosūtīja motivētu atzinumu, uz kuru tā neatbildēja, un tādēļ 2008. gada 22. maijā tika celta šī prasība, pamatojoties uz toreizējo EKL 226. panta 2. punktu.

33. Pēc prasības pieteikuma un atbildes uz prasību iesniegšanas Komisija iesniedza replikas rakstu, uz kuru Beļģijas Karaliste atbildēja ar attiecīgu atbildi uz repliku.

34. 2010. gada 17. martā šajā prasībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi un prejudiciālā nolēmuma lietā C‑389/08 tika rīkota kopīga tiesas sēde. Tajā piedalījās Beļģijas Karalistes un Komisijas pārstāvji, un kopš minētās dienas lietā varēja sniegt secinājumus.

V – Izvērtējums

A – Strīda izklāsts un ievada apsvērumi

35. Beļģijā visiem uzņēmumiem, kuri sniedz telekomunikāciju pakalpojumus, ir pienākums piemērot sociālos tarifus ikvienai personai, kurai ir tiesības tos saņemt. Savukārt pārējās universālajā pakalpojumā ietilpstošās saistības sniedz ne visi uzņēmumi, bet gan tikai daži.

36. Lai sociālos tarifus finansiāli kompensētu, Beļģijas tiesību sistēmā šis apgrūtinājums ir sadalīts starp visām komercsabiedrībām, izveidojot fondu, kuru pārvalda, pamatojoties uz tarifu atlaidēm, kuras katrs operators piedāvā atbilstoši savai apgrozījuma daļai tirgū: ja tas uzņemas mazāk nekā tam pienākas, tam jāatlīdzina starpība fondam; ja turpretim to apgrūtina šo daļu pārsniedzošs “nerentablo klientu” daudzums, minētais operators ir tiesīgs saņemt no fonda atlīdzību šādai starpībai atbilstošā apmērā.

37. Līdzās minētajai sociālo tarifu kompensācijas sistēmai pastāv cits pārējo universālā pakalpojuma saistību finansēšanai paredzēts fonds.

38. Savu pirmo prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pamatu Komisija balsta uz apgalvojumu, ka Beļģijas sociālo tarifu finansēšanas sistēma neatbilstot Direktīvai 2002/22, jo tajā saistībā ar “netaisnīga apgrūtinājuma” atzīšanu nav paredzēts veikt ar sociālajiem tarifiem saistīto neto izmaksu īpašo aprēķinu, bet gan minētais konstatējums tiek veikts automātiski un ar likumu, kas ar atpakaļejošu spēku tiek skaidrots citā vēlākā likumā.

39. Otrajā prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pamatā Komisija Beļģijai pārmet, ka tās “sociālo tarifu” neto izmaksu aprēķināšanas sistēma esot nesaderīga ar Direktīvu 2002/22, jēdzienam “neto izmaksas” piešķirot no minētajā tiesību normā paredzētās atšķirīgu nozīmi un to aprēķinā neņemot vērā nemateriālos labumus.

40. Beļģijas valdība noliedz, ka neto izmaksas nebūtu aprēķinātas pirms “netaisnīga apgrūtinājuma” esamība konstatēšanas, un norāda, ka 2003. gadā tika novērtētas universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, kas radušās Belgacom, proti, uzņēmumam, kurš tolaik tās uzņēmās viens pats. Tā turklāt norāda, ka Direktīvā 2002/22 aprēķināšanas sistēma esot paredzēta abstrakti un to nevajagot atveidot attiecībā uz ikvienu operatoru. Visbeidzot, tā apgalvo, ka minētā direktīva pieļaujot finanšu novērtējumu veikt, pamatojoties uz minēto atlaižu piemērošanas rezultātā zaudēto ienesīgumu.

41. Lai kliedētu šeit izklāstītās šaubas, jāaplūko Direktīvas 2002/22 12. un 13. pants, lai noskaidrotu to jēgu un izvirzītos mērķus. Šis novērtējums turklāt būtu noderīgs, lai iztirzātu gan pirmo, gan otro Komisijas izvirzīto prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pamatu.

42. Kā jau norādīts iepriekš, Direktīvā 2002/22 ir paredzēta virkne īpašu labojošu pasākumu gadījumiem, kad no universālā pakalpojuma izrietošās saistības kļūst nesamērīgas uzņēmumiem, tomēr tajā faktiski nav paredzēta pilnīga finansēšanas sistēma. Taču un kaut arī universālā pakalpojuma saistības ir daudzējādas un ar sev piemītošām īpatnībām, no Direktīvas 2002/22 izriet, ka universālā pakalpojuma izmaksu noteikšana, kā arī sekošana un novērtēšana dalībvalstīm jāveic, ievērojot individualitātes, konkrētības un periodiskuma kritērijus.

1) Individualitāte

43. Beļģijas valsts pārstāvis apgalvo, ka universālā pakalpojuma sniegšanai veltāmo finansiālo pūliņu novērtējums ir jāveic visaptveroša un plaša vērtējuma ceļā. Tā uzskata, ka tādas sistēmas kā direktīvā paredzētā rezultātā uzņēmumi šo atbalstu var nesaņemt, ja tie to nelūdz vai ja to izmaksas ir samērīgas, kas tādējādi esot atšķirīga attieksme, kas būtu pretrunā izvirzītajiem mērķiem.

44. Šis apgalvojums nav pārliecinošs.

45. Pirmkārt, šis arguments zaudē spēku tādēļ, ka direktīvā ir piešķirtas tiesības – nevis noteikts pienākums – “netaisnīga apgrūtinājuma” dēļ lūgt atlīdzību. Otrkārt, tāpēc, ka ne visi no universālā pakalpojuma izrietošie apgrūtinājumi katrā ziņā ir “netaisnīgi”.

46. Direktīvā dalībvalstīm ir noteikts pienākums ņemt vērā katra operatora stratēģisko stāvokli un finansiālās spējas, principā neatzīstot vispārīgu matemātisku aprēķinu, kas balstīts uz ziņām par vienu vienīgu uzņēmumu. To uzskatāmi apliecina preambulas 21. apsvērumā atgādinātais, ka “[..] gadījumā, kad izmaksas tiek atmaksātas ar nodevām, kas uzliktas uzņēmumiem, dalībvalstīm būtu jānodrošina tas, ka piešķiršanas metode starp tām pamatojas uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem un ir saskaņā ar proporcionalitātes [samērīguma] principu. Šis princips neliedz dalībvalstīm dot atvieglojumus [atbrīvojumus] jauniem dalībniekiem, kas vēl nav ieņēmuši ievērojamu vietu tirgū [uzņēmumiem, kuriem vēl nav būtiskas tirgus daļas] [..]”, kā arī, ka “[..] jāievēro [..] jo īpaši nediskriminācijas un proporcionalitātes likumi [samērīguma principi] sadales mehānismu gadījumā [..].”

2) Konkrētība

47. Iepriekšējā punktā aprakstītā argumentācija mudina novērtēt apgrūtinājuma pamatojumu nevis abstrakti, bet konkrēti, proti, attiecībā uz katru no universālajā pakalpojumā ietilpstošajām saistībām.

48. Savā spriedumā lietā Komisija/Francija ( ) Tiesa, lai arī lemdama par agrāko direktīvu, noteica, ka minēto summu aprēķināšanā var ņemt vērā tikai tos, kuri “tieši izriet no minētā pakalpojuma sniegšanas”, un secināja, ka “Direktīva 97/33 aizliedz universālā pakalpojuma neto izmaksu sastāvdaļas noteikt visaptveroši vai neprecīzi, neveicot īpašu aprēķinu”.

49. Turklāt Direktīvas 2002/22 IV pielikuma A daļā ir atgādināts, ka “universālā pakalpojuma saistību īpašu aspektu neto izmaksu aprēķināšana jāveic atsevišķi [..]. Universālā pakalpojuma saistību vispārējās neto izmaksas jebkuram uzņēmumam jāaprēķina kā to neto izmaksu summa, kas rodas no īpašiem [katras] universālā pakalpojuma saistību komponentiem [sastāvdaļas]” ( ).

50. Tāpat Direktīvas 2002/22 preambulas 24. apsvērumā VRI ir mudinātas pārliecināties, ka uzņēmumi, kuri saņem no universālā pakalpojuma izrietošu finansējumu, “nodrošina pietiekamu to īpašo elementu datu līmeni, kuriem [pietiekami sīki norāda to īpašās sastāvdaļas, kurām] nepieciešams šāds finansējums, lai attaisnotu to pieprasījumu”. Minētajā preambulas 24. apsvērumā ir ņemts vērā, ka “izraudzītajiem operatoriem ir stimuls palielināt novērtētās [izraudzītie operatori varētu būt ieinteresēti pārvērtēt] universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas”, un tādēļ, lai apslāpētu jebkādu kārdinājumu, “dalībvalstīm būtu jānodrošina efektīva universālā pakalpojuma saistību finansēšanai iekasēto summu pārskatāmība un kontrole” ( ).

51. Apstāklis, ka uz tā dēvētajiem universālā pakalpojuma papildpakalpojumiem attiecas rentabilitātes kritērijs, nepiemērojot “kompensācijas mehānismu, iekļaujot īpašus uzņēmumus [attiecībā uz konkrētiem uzņēmumiem]” ( ), manuprāt, apstiprina to, ka aprēķina sadalīšana ir līdzeklis, lai novērstu tādu iespējamu krāpšanu kā universālā pakalpojuma papildu sastāvdaļu iekļaušana finansēšanā vai tā dēvētā “šķērssubsīdiju” izmantošana.

3) Aprēķina periodiskums

52. Atbilstoši savam argumentu izklāstam par novērtējuma unikālo raksturu Beļģijas Karaliste apgalvo, ka pēc tam, kad ar maksājumiem fondā ir nodrošināta finansiālā neitralitāte, vairs nav no jauna jāizvērtē, vai apgrūtinājumi ir nepamatoti, tomēr tas, pēc tās domām, neliedz veikt ikgadēju pārskatu ( ).

53. Šajā uzskatā, šķiet, netiek ņemta vērā dinamika, kas piemīt universālā pakalpojuma saistībām, kuras, kā atkārtoti norādīts Direktīvā 2002/22, “būtu periodiski jāpārskata, lai piedāvātu apjoma izmaiņas un atkārtotu noteikšanu, [ievērojot] sociālo, komerciālo un tehnoloģisko apstākļu attīstīb[u]” ( ). Minētajā direktīvā ir turklāt piebilsts, ka “jebkuras izmaiņas apjomā automātiski nozīmē to, ka jebkuru neto izmaksu var finansēt ar metodēm, kas atļautas šajā direktīvā” ( ).

54. Tādēļ, ja universālajā pakalpojumā tiek ietvertas jaunas saistības vai rodas uzņēmumi, kuri agrāk neiesaistījās to sniegšanā, rastos citas izmaksas, kurām būtu vajadzīgs jauns novērtējums. Šāda izvērtēšana no jauna būtu veicama, lai VRI izpētītu veidu, kādā katram uzņēmumam jāsedz izmaksas jaunajos apstākļos, un šādi noteiktu, vai attiecīgās izmaksas galu galā ir “pārmērīgs apgrūtinājums” salīdzinājumā ar agrāko stāvokli.

B – Par prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pirmo pamatu

55. Iedziļinoties Komisijas izvirzītajos pamatos, redzams, ka pirmajā no tiem tā apgalvo, ka neesot veikts iepriekšējs izvērtējums, lai noteiktu, vai universālā pakalpojuma sniegšana ir pārmērīgs apgrūtinājums katram telekomunikāciju operatoram. Tomēr Beļģijas valdības sniegtajos paskaidrojumos norādīts, ka minētais izvērtējums ir bijis un attiecies tikai uz Belgacom, kura tolaik bija vienīgais operators. Turklāt aprēķins attiecās uz visu sniedzamo universālā pakalpojuma saistību kopumu, nevis tikai uz sociālajiem tarifiem.

56. Beļģijas valdība atzīst, ka līdz brīdim, kad spēkā stājās 2007. gada 25. aprīļa likums, neesot bijis īpaša paziņojuma, kurā būtu apgalvots, ka sociālo tarifu neto izmaksas ir “netaisnīgs apgrūtinājums” Direktīvas 2002/22 izpratnē. Oficiāls paziņojums tika izdarīts tikai līdz ar minētā 2007. gada likuma 202. panta pieņemšanu, ar kuru bija paredzēts skaidrojuma ceļā novērst pastāvošo tiesisko nedrošību. Pēc pirmajām apspriedēm pirms šīs tiesvedības Beļģija likumā atzina, ka tās 2005. gada tiesību aktā tika uzskatīts, ka sociālo tarifu piemērošana allaž esot bijusi netaisnīgs apgrūtinājums. Tamdēļ 2005. gada likumā tika izmantots 2003. gadā veiktais un 2005. gadā atjauninātais neto izmaksu aprēķins attiecībā uz visām Belgacom universālā pakalpojuma saistībām. Beļģijas Karaliste apgalvo, ka tādējādi lēmumu par apgrūtinājuma nepamatotību likumdevējs esot pieņēmis pēc BIPT veiktā izvērtējuma.

57. Direktīvas 2002/22 12. pantā ir paredzēta novērtēšanas un aprēķināšanas sistēma, pēc kuras konstatē “netaisnīga apgrūtinājuma” esamību. Komisija apgalvo, ka Beļģijas likumdevējs esot paredzējis kompensācijas kārtību, kurā par universālā pakalpojuma saistību netaisnīgumu nekas nav bijis minēts, un pēc tam izdarījusi paziņojumu ar atpakaļejošu spēku. Manos secinājumos lietā C‑389/09 norādu uz šā novērtēšanas un aprēķināšanas iepriekšējā posma nozīmīgumu no tiesiskās drošības un tehniskās neitralitātes viedokļa, kuru nodrošina VRI. Ievērojot “netaisnīga apgrūtinājuma” konstatēšanas procedūras mērķus, kā arī Direktīvas 2002/22 12. panta redakciju, tāds risinājums kā 2007. gadā īstenotais, kurā ex lege tika skaidrots 2005. gada tiesību akts, ir ar minēto direktīvu nesaderīga rīcība.

58. Tomēr Komisija savā prasības pieteikumā norāda, ka tā nav norūpējusies galvenokārt par to, ka paziņojumam ir tiesību akta iedaba. Gluži pretēji, šīs prasības pamatā ir iepriekšēja aprēķina trūkums apvienojumā ar 2005. un 2007. gadā veiktā paziņojuma vispārīgumu un pārskatīšanas grūtībām.

59. Par šo jautājumu šo secinājumu 42.–54. punktā jau esmu norādījis, ka direktīvas 12. pantā paredzētajā sistēmā, lai arī netieši, bet tiek izvirzīti minētās tiesību normas mehānisma piemērošanā ievērojamie individualitātes, konkrētības un periodiskuma nosacījumi. Kā jau esmu norādījis iepriekš, šo iezīmju nebija Beļģijas Karalistes rīcībā, paziņojot par “netaisnīgu apgrūtinājumu”. Tādēļ un tiktāl, ciktāl likumdevējs ir rīkojies veidā, kas apgrūtina individualitātes, konkrētības un periodiskuma kritēriju piemērošanu, uzskatu, ka pirmais Komisijas izvirzītais pamats ir pamatots.

C – Par prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi otro pamatu

60. Otro prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pamatu Komisija sadala divos apakšpamatos, no kuriem viens attiecas uz sociālo tarifu “neto izmaksu” aprēķina metodi un otrs – uz nemateriālo labumu iekļaušanu minētajā aprēķinā. Tādēļ, ja iepriekšējā pamatā uzmanība tika galvenokārt pievērsta Direktīvas 2002/22 12. panta interpretācijai, otrais pamats attiecas uz 13. pantā paredzēto sadales sistēmu, kurā arīdzan jāievēro individualitātes, konkrētības un periodiskuma kritēriji.

1) Par “neto izmaksu” noteikšanu un aprēķina īpatnībām attiecībā uz sociālajiem tarifiem

61. Komisija uzskata, ka Beļģijas universālā pakalpojuma finansēšanas metode esot pretrunā Direktīvai 2002/22, jo saskaņā ar šo metodi veic visaptverošu un abstraktu vērtējumu, kas pamatots ar ziņām, kuras attiecas tikai un vienīgi uz agrāko monopolistu Belgacom, un to paplašināti attiecina uz pārējiem uzņēmumiem, nenoskaidrojot to īpašos apstākļus. Šādi atbildētājā valstī “sociālie tarifi” vienmēr un attiecībā uz ikvienu operatoru ir “netaisnīgs apgrūtinājums”. Tā kā šis secinājums ir balstīts uz aprēķina metodi, kura, pēc Komisijas domām, ir nepareiza, Beļģijas Karaliste tiek vainota Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punktā un 13. panta 1. punktā, kā arī IV pielikuma A daļā paredzēto pienākumu neizpildē.

62. Savukārt atbildētāja valsts apgalvo, ka universālā pakalpojuma subsidēšana nav jāpamato uz apgrūtinājuma nepamatotības periodisku pārbaudi, kuras rezultātā varētu tikt “piešķirta atlīdzība”. Beļģijas Karaliste uzskata, ka, gluži pretēji, pietiek ar to, ka izmaksas tiek izvērtētas tikai vienreiz, lai “noteiktu vispārīgu finansēšanas mehānismu”.

63. Direktīvā 2002/22 ir paredzēts, ka konkurence jānodrošina arī “ģeogrāfiski vai finansiāli mazāk labvēlīgos” segmentos. Beļģijas valdība ir norādījusi uz priekšrocībām, ar kādām tās sociālo tarifu noteikšanas modelis sekmē brīvu konkurenci, pamatojoties uz šādu argumentu: ja operators piesaista vairāk sociālo abonentu nekā atbilstu tā apgrozījumam, tas saņemtu maksājumu no fonda; turpretim, ja tas nepapūlas tos piesaistīt, tam nāktos maksāt par daļu, kuru tas nav uzņēmies. Šādi minēto klientu sadali nodrošina tirgus darbība.

64. Šis arguments, kas ir balstīts uz konkurences sekmēšanu operatoru starpā, jāizvērtē, ievērojot īpašos apstākļus, kādos Beļģijā tiek nodrošināti sociālie tarifi, tomēr kā atbilstīgo un vispārīgo regulējumu ņemot vērā arī iepriekš izklāstītos individualitātes, konkrētības un periodiskuma nosacījumus, kuri izriet no Direktīvas 2002/22 noteikumu redakcijas.

65. Pirmkārt, Direktīva 2002/22, ievērojot tās 8. pantu, neliedz visiem dalībvalsts telekomunikāciju uzņēmumiem sadarboties kādas universālā pakalpojuma daļas sniegšanā, kā tas tiek darīts Beļģijā attiecībā uz sociālajiem tarifiem. Otrkārt, Beļģijā ieviestais finansēšanas mehānisms ir pamatots uz Direktīvas 2002/22 13. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Šajā tiesību normā atšķirībā no minētā punkta a) apakšpunkta ir paredzēts nevis kompensēt uzņēmumam no valsts līdzekļiem, bet gan tikai sadalīt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas “starp elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu sniedzējiem”.

66. Īsumā sakot, šis sadales mehānisms patiesībā ir pašfinansēšana, proti, galu galā apgrūtinājums tiek sadalīts ne tikai starp operatoriem, kuri ir uzņēmušies attiecīgās universālā pakalpojuma saistības, bet arī starp tiem uzņēmumiem, kuri tam nav tikuši izraudzīti.

67. Vadoties pēc šīs premisas, gadījumā, ja attiecīgo universālā pakalpojuma saistību (šajā gadījumā sociālos tarifus) uzņemas visi pakalpojumu sniedzošie uzņēmumi, iepriekš novērtēt izmaksas vairs nav tik svarīgi. Turklāt, ievērojot, ka sociālo tarifu neto izmaksas atbilst tirgus tarifa samazinājuma radītajai atlaidei, brīvu konkurenci var uzturēt arī neveicot atsevišķu un īpašu aprēķinu.

68. Taču šis uzskats tiktu atspēkots gadījumā, ja būtu kāds (pat ja tikai viens) operators, kuram nebūtu pienākuma piemērot sociālos tarifus, vai gadījumā, ja universālā pakalpojuma saistības atšķirībā no sociālajiem tarifiem nevarētu nekādi aritmētiski aprēķināt. Šādā gadījumā, aprēķinu “tirgus apjoms mīnus sociālie klienti” vienādi piemērojot visiem operatoriem, iepriekš nenovērtējot izmaksas, varētu radīt pārmērīgu vai nepilnīgu kompensēšanu par labu kādam vienam vai vairākiem operatoriem un tādējādi konkurences izkropļojumus. Šāds iznākums, kas ir klajā pretrunā Direktīvai 2002/22 un kas vēl jo vairāk varētu rasties tādos apstākļos kā Beļģijā esošie, kuros, kā vienprātīgi secināts tiesas sēdē, vēsturiskais operators uzņemas 96 % sociālo tarifu.

69. Citu, no sociālajiem tarifiem atšķirīgu universālā pakalpojuma saistību uzņemšanās dažiem operatoriem prasītu ievērojamus upurus finansiālā ziņā, savukārt citu rentabilitāte kopumā netiktu skarta. Viss būtu atkarīgs no katra operatora finansiālā noturīguma un, acīmredzot, tā stāvokļa tirgū.

70. Ir skaidri redzams, ka Beļģijas Karaliste apzinās šos draudus, jo, novēršoties no sociālajiem tarifiem piemītošajām īpatnībām, tās Telekomunikāciju likuma 100. pantā ir paredzēts, ka pēc tam, kad katrs universālā pakalpojuma sniedzējs ir pienācīgi darījis zināmu attiecīgo informāciju, BIPT reizi gadā aprēķina minēto saistību neto izmaksas. Turklāt ir jāpublicē šā aprēķina sīks izklāsts.

71. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Komisijas izvirzītā prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi otrā pamata pirmā daļa ir nepamatota.

2) Par nemateriālo labumu aprēķināšanu

72. Kā norādījusi Komisija, Direktīvas 2002/22 preambulas 20. apsvērumā ir īpaši minēti nemateriālie labumi, proti, “netiešo ieguvumu, ko uzņēmums gūst kā universālā pakalpojuma sniedzējs, aprēķins naudas izteiksmē būtu jāatņem no universālā pakalpojuma saistību tiešajām neto izmaksām, lai noteiktu vispārējo izmaksu apgrūtinājumu”.

73. Rūpes par to, lai aprēķinātu tikti arī nemateriālie labumi, ir atspoguļotas arī IV pielikuma A daļā, kurā tiek atgādināts, ka “universālā pakalpojuma saistību īpašu aspektu neto izmaksu aprēķināšana jāveic atsevišķi”, pēc tam paskaidrojot, ka jāizvairās no “jebkuru tiešu vai netiešu ieguvumu un izmaksu divkāršas uzskaitīšanas”. Pielikumā norādīts arī uz “nemateriālo ieguvumu” ņemšanu vērā universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu visaptverošā aprēķinā.

74. Tamlīdzīgi jau minētajā lietā Komisija/Francija Tiesa noliedza ( ), ka šā veida universālā pakalpojuma sniegšanas radītās priekšrocības varētu neņemt vērā. Nav noliedzams, ka katrs operators tirgū projicē noteiktas preču zīmes tēlu, kuru atpazīstamība var tikt vairota atkarībā no minēto pakalpojumu sniegšanas veida.

75. Šīs priekšrocības Beļģijas tiesiskajā regulējumā nav ņemtas vērā, jo ir pierādīts, ka tās tika ņemtas vērā vienīgi Belgacom izmaksu izvērtējumā, un nekas nav paredzēts attiecībā nedz uz citiem operatoriem, nedz arī uz nākotnē iespējami veicamiem novērtējumiem.

76. Šo iemeslu dēļ Komisijas izvirzītā otrā pamata otrā daļa ir pamatota tiktāl, ciktāl metodē, kuru Beļģija izdomājusi sociālo tarifu neto izmaksu aprēķināšanai, nav paredzēta iespēja ietvert minētos netiešos [nemateriālos] labumus.

3) Kopsavilkums

77. Kā esmu izklāstījis šo secinājumu 48.–59. punktā, lai sadalītu kompensācijas līdzekļus atbilstoši katra uzņēmuma saistību apjomam, neto izmaksu aprēķināšana vispārīgi jāveic atbilstoši individualitātes, konkrētības un periodiskuma kritērijiem, kuru neievērošanas dēļ šajā lietā pirmais Komisijas izvirzītais prasības pamats ir jāapmierina.

78. Prasība aprēķinu veikt pirms paša paziņojuma par netaisnīga apgrūtinājuma, ja tāds tiek konstatēts, esamību ir vienlīdz jāievēro arī gadījumos, kad, izvēloties tādu apgrūtinājumu sadales sistēmu kā Direktīvas 2002/22 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā, konkrētas universālā pakalpojuma saistības pilda ne visi operatori, lai arī tie piedalās to finansēšanā. Tomēr šajā lietā ir noticis nevis tas, bet gan kas gluži pretējs – visiem uzņēmumiem ir pienākums sniegt pakalpojumu un visi nodrošina līdzekļus sistēmai. Šajā lietā neto izmaksu aprēķins tiek veikts ar aritmētisku darbību, kuru visiem attiecīgajiem operatoriem piemēro vienādi. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Komisija nav pierādījusi, ka sociālo tarifu neto izmaksas būtu jāaprēķina ar citu aprēķina metodi, kas atšķirtos no Beļģijas piedāvātās. Turklāt, ņemot vērā, ka pakalpojuma sniegšanā piedalās visi operatori, jo tiem visiem vienlīdz ir pienākums to sniegt, un ka tie kopīgi piedalās tā finansēšanā, secinu, ka otrā prasības pamata pirmā daļa ir jānoraida.

79. Tomēr un šo secinājumu 72.–74. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Komisijas izvirzītā otrā prasības pamata otro daļu ir jāatzīst par pamatotu tiktāl, ciktāl Beļģijas Karaliste, aprēķinot savas neto izmaksas, neņem vērā no sociālo tarifu pakalpojumiem izrietošo netiešo labumu.

VI – Par tiesāšanās izdevumiem

80. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punktu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

81. Gadījumā, ja Tiesa pieņemtu manis ierosināto risinājumu, nepieņemot viena no diviem Komisijas pret Beļģijas Karalisti izvirzītajiem prasības pamatiem daļu, taisnīguma labad būtu pareizi, ja katrs lietas dalībnieks segtu savus tiesāšanās izdevumus pats.

VII – Secinājumi

82. Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, piedāvāju Tiesai:

1) atzīt, ka Beļģijas Karaliste, vajadzīgajā brīdī un izklāstītajos apstākļos nekonstatējot “netaisnīgu apgrūtinājumu”, nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem 12. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;

2) atzīt, ka Beļģijas Karaliste

– ir izpildījusi Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punktā, 13. panta 1. punktā, kā arī IV pielikuma A daļā paredzētos pienākumus, nosakot sistēmu sociālo tarifu neto izmaksu aprēķināšanai, kas atbilst starpībai starp ieņēmumiem, kurus pakalpojumu sniedzējs būtu guvis parastos tirgus apstākļos, un ieņēmumiem, kurus tas faktiski saņem no tarifa saņēmēja;

– nav izpildījusi Direktīvas 2002/22 12. panta 1. punktā, 13. panta 1. punktā, kā arī IV pielikuma A daļā paredzētos pienākumus, nosakot sistēmu neto izmaksu aprēķināšanai, kurā neņem vērā no pakalpojuma sniegšanas izrietošo nemateriālo labumu;

3) piespriest katram lietas dalībniekiem segt savus tiesāšanās izdevumus pašam.