ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

No iepriekš minētā izriet, ka, ja darba ņēmēji, kas ir tādos apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, dienesta transportlīdzekli izmanto, lai no savas dzīvesvietas ierastos pie sava darba devēja noteikta klienta vai lai atgrieztos savā dzīvesvietā no šāda klienta atrašanās vietas, un lai savas darba dienas laikā no viena klienta atrašanās vietas ierastos pie cita klienta, šīs pārvietošanās laikā šie darba ņēmēji ir uzskatāmi par tādiem, kas atrodas “darbā” šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē.
21

Tribunale di Milano nošķīra uzturēšanas prasības par labu B k‑dzei, no vienas puses, un nepilngadīgajiem bērniem, no otras puses. Tādējādi tā uzskatīja, ka tās jurisdikcijā ir izskatīt iesniegto pieteikumu par B k‑dzes uzturēšanu, jo tas ir papildu lūgums tiesvedībā attiecībā uz personu juridisko statusu, pat par laulāto atšķiršanu Regulas Nr. 4/2009 3. panta c) punkta izpratnē. Savukārt, pamatojoties uz šīs pašas regulas 3. panta d) punktu, šī tiesa nolēma, ka tās jurisdikcijā nav izskatīt pieteikumu par nepilngadīgo bērnu uzturēšanu, jo tas ir papildu lūgums tiesvedībā par vecāku atbildību. Līdz ar to pēdējā minētā pieteikuma izskatīšana tāpat esot Lielbritānijas tiesas jurisdikcijā.
6

Šīs pašas regulas 2. panta ar nosaukumu “Definīcijas” 1. punktā ir noteikts: “Šajā regulā piemēro šādas definīcijas: a) “kosmētikas līdzeklis” ir jebkura viela vai maisījums, kas paredzēts saskarei ar cilvēka ķermeņa ārējām daļām (epidermu, apmatojumu, nagiem, lūpām un ārējiem dzimumorgāniem) vai zobiem un mutes dobuma gļotādām, lai tos tikai vai galvenokārt tīrītu, smaržinātu, mainītu to izskatu, tos aizsargātu, uzturētu labā stāvoklī vai uzlabotu ķermeņa aromātu; b) “viela” ir ķīmisks elements un tā dabiski vai ražošanas procesā iegūti savienojumi, tostarp tās stabilizācijai vajadzīgās piedevas, kā arī izmantotajos procesos radušies piejaukumi, kas nav šķīdinātāji, kurus var atdalīt, neietekmējot vielas stabilitāti un nemainot tās sastāvu; c) “maisījums” ir maisījums vai šķīdums, kas sastāv no divām vai vairākām vielām; [..].”
20

Turklāt gadījumā, kad īpašumu, kas iekļauts kapitālā, lieto gan profesionālām, gan personīgām vajadzībām, ieinteresētā persona saistībā ar PVN var izvēlēties, vai pilnībā iekļaut šo īpašumu sava uzņēmuma kapitālā vai arī to pilnībā saglabāt savā personīgajā īpašumā, tādējādi to pilnībā izslēdzot no PVN sistēmas, vai arī iekļaut to uzņēmuma aktīvos, ciktāl to faktiski lieto profesionālos nolūkos (skat. spriedumu Charles un Charles-Tijmens, C‑434/03, EU:C:2005:463, 23. punkts). Tādējādi šāds īpašums var būt izslēgts no PVN sistēmas, pat ja tas daļēji tiek lietots tāda nodokļu maksātāja saimnieciskās darbības veikšanai, kuram tomēr ir liegtas jebkuras tiesības uz atskaitīšanu (skat. spriedumu Bakcsi, C‑415/98, EU:C:2001:136, 27. punkts).
3

Regulas Nr. 1889/2005 preambulas 1.–3, 5., 6. un 13. apsvērums ir izteikti šādi: “(1) Viens no Kopienas uzdevumiem ir veicināt saskanīgu, līdzsvarotu un noturīgu saimnieciskās darbības attīstību Kopienā, izveidojot kopējo tirgu un ekonomisko un monetāro savienību. Tālab iekšējais tirgus aptver telpu bez iekšējām robežām, kurā ir nodrošināta brīva personu, pakalpojumu, preču un kapitāla aprite. (2) Nelikumīgi iegūto līdzekļu ieviešana finanšu sistēmā un to ieguldīšana pēc legalizēšanas kaitē pareizai un ilgtspējīgai ekonomikas attīstībai. Attiecīgi Padomes Direktīva 91/308/EEK (1991. gada 10. jūnijs) par to, kā novērst finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai (naudas atmazgāšanai) [OV L 166, 77. lpp.], ieviesa Kopienas mehānismu, lai novērstu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu, pārraugot darījumus, kuros izmanto kredītiestādes un finanšu iestādes, kā arī dažu veidu profesionālās darbības. Tā kā pastāv iespējamība, ka minētā mehānisma piemērošana veicinās nelikumīgiem mērķiem domātas skaidras naudas pārvietošanu, Direktīva [91/308] būtu jāpapildina ar kontroles sistēmu attiecībā uz skaidras naudas ievešanu Kopienā vai izvešanu no tās. (3) Pašlaik šādas kontroles sistēmas piemēro tikai dažās dalībvalstīs, un tās darbojas saskaņā ar attiecīgo valstu tiesību aktiem. Atšķirības tiesību aktos kaitē iekšējā tirgus pareizai darbībai. Tādēļ būtu jāsaskaņo pamatelementi Kopienas līmenī, lai nodrošinātu vienāda līmeņa kontroli attiecībā uz skaidras naudas pārvietošanu, šķērsojot Kopienas robežas. Šādai saskaņošanai tomēr nevajadzētu ietekmēt iespēju dalībvalstīm, saskaņā ar spēkā esošajiem Līguma noteikumiem, piemērot savus kontroles mehānismus attiecībā uz skaidras naudas pārvietošanu Kopienas iekšienē. [..] (5) Tādēļ attiecībā uz skaidru naudu, ko ved persona, kura iebrauc Kopienā vai izbrauc no tās, būtu jāievēro obligātas deklarēšanas princips. Šis princips ļautu muitas iestādēm ievākt informāciju par skaidras naudas pārvietošanu un, ja vajadzīgs, nodot šo informāciju citām iestādēm. [..] (6) Ņemot vērā to, ka deklarēšanas pienākums ir profilaktisks un preventīvs, deklarēšana būtu jāveic pirms iebraukšanas Kopienā vai izbraukšanas no tās. Tomēr, lai iestāžu darbība koncentrētos uz nozīmīgu skaidras naudas summu pārvietošanu, tikai EUR 10000 vai lielāku summu pārvietošana būtu jādeklarē. Jāņem vērā, ka deklarēšanas pienākums attiecas uz fizisku personu, kas pārvadā skaidru naudu, neatkarīgi no tā, vai minētā persona ir naudas īpašnieks. [..] (13) Kompetento iestāžu pilnvaras būtu jāpapildina ar dalībvalstu pienākumu paredzēt sankcijas. Sankcijas tomēr būtu jāpiemēro tikai tad, ja nav iesniegta deklarācija saskaņā ar šo regulu.”
2

Direktīvas 2004/23 preambulas 1., 2. un 4. apsvērums ir izteikti šādā redakcijā: “(1) Cilvēka audu un šūnu transplantācija ir strauji augoša medicīnas joma, kas piedāvā lieliskas iespējas vēl neārstējamu slimību ārstēšanai. Ir jānodrošina šo materiālu kvalitāte un drošība, jo īpaši, lai novērstu slimību pārnēsāšanu. (2) Terapeitiskiem iemesliem izmantoto cilvēka audu un šūnu pieejamība ir atkarīga no Kopienas pilsoņiem, kuri ir gatavi tos ziedot. Lai aizsargātu sabiedrības veselību un novērstu infekcijas slimību pārnēsāšanu ar šiem audiem un šūnām, to ziedošanas, ieguves, testēšanas, apstrādes, konservācijas, uzglabāšanas, izplatīšanas un izmantošanas laikā jāveic visi drošības pasākumi. [..] (4) Ir steidzama vajadzība izveidot vienotu satvaru, lai nodrošinātu augstus kvalitātes un drošības standartus attiecībā uz audu un šūnu iegūšanu, testēšanu, apstrādi, uzglabāšanu un izplatīšanu visā Kopienā un lai veicinātu to apmaiņu pacientiem, kuri ik gadu saņem šāda veida terapiju. Tādēļ ir svarīgi, lai Kopienas noteikumi nodrošinātu, ka cilvēka audiem un šūnām neatkarīgi no tā, kur tos paredzēts izmantot, ir līdzvērtīga kvalitāte un drošība. Tādēļ šādu standartu izveide palīdzēs no jauna pārliecināt sabiedrību, ka uz cilvēka audiem un šūnām, kas iegūti citā dalībvalstī, tomēr attiecas tādas pašas garantijas, kādas ir pašu valstī.”
12

Pēc montāžas pabeigšanas gatavās preces palika SMK kft telpās, lai gan pakalpojuma saņēmējs SMK UK Ltd tās bija pārdevis SMK Europe, kura savukārt tās pārdeva tālāk citā Kopienas dalībvalstī vai kādā trešajā valstī reģistrētiem pircējiem. SMK UK Ltd uzdeva SMK kft piegādāt šīs preces to pircējiem. SMK UK Ltd izrakstīja par šo pārdošanu rēķinus, kas tika izmantoti kā transportēšanas dokumenti, gatavo preču pircēja, proti, SMK Europe, vārdā, bet preces tika nosūtītas tieši gala pircējiem, kas atradās Eiropas Savienībā vai trešajā valstī, kuriem SMK Europe bija tālāk pārdevusi šīs preces. Katrā gadījumā gatavās preces tika izvestas no Ungārijas teritorijas un vispār netika ievestas Apvienotajā Karalistē.
64

Turklāt pretēji lietā, kurā taisīts spriedums Braathens (C‑346/97, EU:C:1999:291), aplūkotajam nodoklim, kas tika iekasēts tieši no noteiktiem gaisa satiksmes pakalpojumu sniedzējiem, ar KernbrStG ieviestais nodoklis netiek tieši iekasēts no akcīzes preces patērētāja, bet gan no elektroenerģijas ražotāja. Protams, šī nodokļa ekonomiskais slogs, kā to norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 61. punktā, principā varētu netieši pilnībā gulties uz gala patērētāju, ja ražotājs nodokļa summu iekļautu tieši katra patēriņam nodotā preces daudzuma cenā tā, lai nodoklis būtu neitrāls attiecībā uz ražotāju. Tomēr no iesniedzējtiesas šajā ziņā veiktās analīzes izriet, ka ar KernbrStG ieviestais nodoklis nevar tikt pilnībā “pārnests” uz elektroenerģijas gala patērētāju, it īpaši šīs preces īpašā rakstura dēļ, kas neļauj noteikt elektroenerģijas konkrētā daudzuma izcelsmi, kā arī Vācijā spēkā esošā elektroenerģijas cenu noteikšanas mehānisma dēļ, ko raksturo apstāklis, ka šī cena būtībā ir vienīgā cena, par kuru ir panākta vienošanās elektroenerģijas biržā.
39

Pirmkārt, ja nomniekam ir iespēja izvēlēties pakalpojumu saņēmējus un/vai aplūkoto preču vai pakalpojumu izmantošanas kārtību, tad ar šīm precēm vai pakalpojumiem saistītos pakalpojumus principā var uzskatīt par tādiem, kas ir no nomas nošķirti. It īpaši, ja nomnieks var izlemt par savu ūdens, elektrības vai siltuma patēriņu, ko var pārbaudīt, uzstādot individuālu skaitītāju, un par ko var izrakstīt rēķinu atbilstoši minētajam patēriņam, tad ar šīm precēm vai pakalpojumiem saistītos pakalpojumus var uzskatīt par tādiem, kas ir nošķirti no nomas. Attiecībā uz tādiem pakalpojumiem kā kopīpašumā esošas ēkas koplietošanas telpu uzkopšana – tie būtu jāuzskata par nošķirtiem no nomas, ja šādus pakalpojumus katrs nomnieks var noorganizēt individuāli vai nomnieki kopā un ja visos gadījumos nomniekam adresētajos rēķinos ir minēta šo preču un pakalpojumu piegāde atsevišķā, no nomas maksas nodalītā pozīcijā.
2

Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp J. C. Sánchez Morcillo un M. del C. Abril García, [no vienas puses], un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (turpmāk tekstā – “Banca Bilbao”), [no otras puses], sakarā ar to iebildumiem pret piedziņas vēršanu uz hipotēku, kas bija nodibināta attiecībā uz viņu mājokli.
12

Kā viens no pasākumiem “darba vietu uz nenoteiktu laiku un citu pasākumu darba vietu radīšanas veicināšanai” Likuma Nr. 3/2012 4. pantā tika paredzēts “darba līgums uz nenoteiktu laiku uzņēmēju atbalstam”. Šī 4. panta 1.–3. punktā ir noteikts: “1. Lai veicinātu darba vietu stabilitāti, vienlaicīgi attīstot uzņēmējdarbību, uzņēmumi, kuros ir nodarbināti mazāk nekā 50 darbinieki, var noslēgt šajā pantā noteikto darba līgumu uzņēmēju atbalstam. 2. Līgums tiek noslēgts rakstveidā uz nenoteiktu laiku un uz pilnu slodzi atbilstoši paraugam, kas tiks izstrādāts vēlāk. 3. Līguma juridisko statusu un no tā izrietošās tiesības un pienākumus vispārēji regulē pārstrādātā Darba likuma teksta, kas ir apstiprināts ar Karaļa 1995. gada 24. marta Dekrētlikumu Nr. 1/1995, noteikumi un darba koplīgumi par līgumiem uz nenoteiktu laiku, izņemot Darba likuma 14. pantā paredzēto pārbaudes laiku, kas katrā ziņā ilgst vienu gadu. Pārbaudes laiku nevar noteikt, ja darbinieks uzņēmumā jau ir veicis tos pašus darba pienākumus, neatkarīgi no darba līguma noteikumiem.”
Savienības ārējā kompetence var pastāvēt ārpus LESD 3. panta 2. punktā paredzētajiem gadījumiem. Savienības kompetence noslēgt starptautiskus nolīgumus var pastāvēt ne tikai tad, ja tā tieši ir piešķirta Līgumos, bet tā var izrietēt arī netieši no citiem Līgumu noteikumiem un Savienības iestāžu aktiem, kas pieņemti saskaņā ar šiem noteikumiem. It īpaši ikreiz, kad Savienības tiesībās minētajām iestādēm ir piešķirta iekšēja kompetence noteikta mērķa īstenošanai, Savienības kompetencē ir uzņemties starptautiskas saistības, kas nepieciešamas šī mērķa sasniegšanai, pat ja šajā ziņā nav skaidras tiesību normas. Šis pēdējais gadījums ir turklāt pieminēts LESD 216. panta 1. punktā.

Ir jānošķir Savienības ārējās kompetences pastāvēšana no šīs iespējamās kompetences ekskluzīvā vai dalītā rakstura. Šī atšķirība ir atspoguļota LESD. Šajā ziņā no LESD 216. panta 1. punkta teksta, kurā nav nošķirts Savienības ārējās kompetences ekskluzīvais raksturs no dalītā rakstura, izriet, ka Savienībai ir šāda kompetence četros gadījumos. Gadījums, kurā nolīguma noslēgšana var ietekmēt kopējos noteikumus vai mainīt to piemērošanas jomu, proti, gadījums, kurā Savienības kompetence ir ekskluzīva atbilstoši LESD 3. panta 2. punktam, nav viens no šiem norādītajiem gadījumiem. Tāpat attiecīgi no LESD 216. panta 1. punkta un 3. panta 2. punkta tekstu salīdzināšanas izriet, ka situācijas, kurās Savienībai ir ārējā kompetence, atbilstoši pirmajai no šīm normām nav ierobežotas tikai līdz dažādajiem gadījumiem, kas paredzēti otrajā no šīm normām, kurās Savienībai ir ekskluzīva ārējā kompetence.

(skat. 45.–47. un 49.–51. punktu)
Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pēc publiska līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas šajā līgumā nevar veikt būtiskus grozījumus, neuzsākot jaunu publiskā iepirkuma procedūru, pat ja šie grozījumi objektīvā ziņā nozīmē izlīgumu, kas ietver abu pušu abpusēju atteikšanos, lai izbeigtu strīdu, kura risinājums nav skaidrs un kurš izriet no grūtībām, ar ko ir saistīta šī līguma izpilde. Citādi būtu tikai tad, ja minētā līguma dokumentos būtu paredzēta iespēja pēc tā slēgšanas tiesību piešķiršanas pielāgot noteiktus līguma nosacījumus, pat būtiskus, un būtu paredzēti šīs iespējas piemērošanas noteikumi.

Šajā ziņā ne ar apstākli, ka publiskā līguma noteikumu būtiski grozījumi nav pamatoti ar līgumslēdzējas iestādes un izraudzītā pretendenta apzinātu vēlmi pārrunāt šī līguma noteikumus, bet gan ar to vēlmi rast izlīgumu, lai atrisinātu ar minētā līguma izpildi saistītās objektīvās grūtības, ne arī ar dažu īstenoto darbību objektīvi nejaušo raksturu nevar pamatot to, ka šie grozījumi ir izlemti, neievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu, uz kuru it tiesības visiem publiskajā līgumā potenciāli ieinteresētajiem uzņēmumiem. Turklāt tas apstāklis vien, ka daži publiskie līgumi to priekšmeta dēļ jau sākumā var tikt uzskatīti par tādiem, kam ir nejaušs raksturs, rada paredzamu risku, ka to izpildes laikā radīsies grūtības. Līdz ar to attiecībā uz šādu līgumu līgumslēdzējai iestādei ne tikai ir jāizmanto vispiemērotākā iepirkuma procedūra, bet arī piesardzīgi jādefinē šī līguma priekšmets. Turklāt līgumslēdzēja iestāde var sev saglabāt iespēju izdarīt līgumā noteiktus grozījumus, pat būtiskus, pēc tā slēgšanas tiesību piešķiršanas, ciktāl tā to ir paredzējusi dokumentos, kas regulēja līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru.

(sal. ar 32., 36., 40. punktu un rezolutīvo daļu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 95/7, 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lietu tiesību, kas dod to turētājam nekustamā īpašuma lietotāja tiesības, vērtību un biroju ēkas būvniecības uz minētā zemesgabala pabeigšanas izmaksas var iekļaut piegādes nodokļa bāzē šīs grozītās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ja nodokļa maksātājs ne tikai ir samaksājis pievienotās vērtības nodokli (PVN) par šo vērtību un šīm izmaksām, bet arī to jau nekavējoties un pilnībā ir atskaitījis kā priekšnodokli.

Lai gan iespēja pielīdzināt piegādei par samaksu nevar tikt izmantota, lai iekasētu PVN summu par to preču vērtību, par kurām jau iepriekšējā nodokļu uzlikšanas stadijā nodokļa maksātājs ir samaksājis PVN, tomēr, ja par pašizmaksas elementiem samaksātais PVN vēlāk ir ticis atskaitīts, nodokļa ieturējums, kas izriet no minētās pielīdzināšanas, nenoved pie tādas pašas vērtības atkārtotas aplikšanas ar nodokli. Vienīgi tad, ja nodokļa maksātājam ir jāmaksā PVN par šiem elementiem, jo viņš tos nav atskaitījis, šie elementi nav jāņem vērā nodokļa bāzē atbilstoši Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunktam.

(sal. ar 41., 43. un 46. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lai noskaidrotu no neatļautas darbības izrietošām ārpuslīgumiskajām saistībām piemērojamos tiesību aktus, Regulas Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II), 4. panta 1. punktā vērā tiek ņemti tās valsts tiesību akti, kurā tiek nodarīts kaitējums, neatkarīgi no tā, kurā valstī notiek kaitējumu izraisošais notikums un kurā vai kurās valstīs iestājas šā notikuma netiešās sekas. No minētās regulas preambulas 16. apsvēruma izriet, ka kaitējums, kas jāņem vērā, lai noskaidrotu šo kaitējuma rašanās vietu, ir tiešais kaitējums. Personiska aizskāruma gadījumos vai gadījumos, kad kaitējums radies mantai, Savienības likumdevējs Romas II regulas preambulas 17. apsvērumā ir precizējot norādījis, ka valsts, kurā radies tiešais kaitējums, ir tā valsts, kurā nodarīti personiskais aizskārums vai kaitējums mantai. No tā izriet, ka, ja ir iespējams identificēt tieša kaitējuma rašanos, kā tas parasti ir ceļu satiksmes negadījumā, šā tiešā kaitējuma vieta būs pienācīgais piesaistes punkts, lai noskaidrotu piemērojamos tiesību aktus, neatkarīgi no šā negadījuma netiešajām sekām.

Turklāt ar to, ka tiek piemēroti tiešā kaitējuma rašanās vietas tiesību akti, tiek palīdzēts sasniegt Romas II regulas preambulas 16. apsvērumā izklāstīto mērķi nodrošināt piemērojamo tiesību aktu paredzamību, vienlaikus novēršot risku, ka minētā neatļautā darbība varētu sadalīties vairākās daļās, kurām piemērojami atšķirīgi tiesību akti atkarībā no tā, kur kaitējums tiek nodarīts citām personām, kas nav tiešais cietušais.

(sal. ar 23.–25. un 29. punktu)
Turklāt, lai ievērotu vides aizsardzības pret notekūdeņu novadīšanas radīto kaitīgo ietekmi mērķi, ka formulēts Direktīvas 91/271 1. pantā, šajā 4. pantā paredzētais pienākums nodrošināt, ka komunālos notekūdeņus attīra atbilstoši I pielikuma B daļas prasībām, tiek padarīts par pastāvīgu ar šīs pašas direktīvas 15. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā – kurā izdarīta expressis verbis atsauce uz tās I pielikuma D daļu – paredzēto pienākumu uzraudzīt izplūdes no attīrīšanas iekārtām.

Direktīvas 91/271 par komunālo notekūdeņu attīrīšanu, kas grozīta ar Regulu Nr. 1137/2008, 4. pantā dalībvalstīm ir uzlikts pienākums nodrošināt, lai šajā pantā minētajos termiņos attiecīgās aglomerācijas komunālos notekūdeņus, kas nonāk kanalizācijas sistēmās, ar kurām šīs aglomerācijas ir aprīkotas atbilstoši šīs direktīvas 3. pantam, atbilstoši attīrītu un lai izvadītie notekūdeņi atbilstu tas I pielikuma B daļas prasībām. Šis pienākums neparedz to, ka šīs direktīvas I pielikuma D daļa paredzēto paraugu ņemšanai jānotiek visu iepriekšējo gadu, lai varētu atzīst, ka attiecīgās iekārtas atbilst šīs pašas direktīvas I pielikuma B daļas prasībām. Šajā ziņā, ja dalībvalsts spēj uzrādīt Direktīvas 91/271 I pielikuma B daļā paredzētajām prasībām atbilstošu paraugu, ir uzskatāms, ka šīs direktīvas 4. pantā paredzētie pienākumi ir izpildīti.

Lai gan pienākumu neizpildes procedūras ietvaros atbilstoši LESD 258. pantam Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv apgalvotā pienākumu neizpilde, sniedzot Tiesai visu nepieciešamo informāciju, lai tā varētu pārbaudīt, vai šī pienākumu neizpilde pastāv, bez tiesībām pamatoties uz jebkādu prezumpciju, ir jāņem vērā, ka, runājot par tādu valsts noteikumu pareizas piemērošanas praksē pārbaudi, kuru mērķis ir nodrošināt efektīvu direktīvas īstenošanu, Komisijai, kurai pašai nav pilnvaru veikt izmeklēšanu šajā jomā, lielākoties ir jāpaļaujas uz pierādījumiem, ko sniedz iespējamie sūdzību iesniedzēji, kā arī pati attiecīgā dalībvalsts. No tā izriet it īpaši, ka, ja Komisija ir sniegusi pietiekami daudz faktu, kas liek noprast, ka direktīvu transponējošās valsts tiesību normas atbildētājas dalībvalsts teritorijā praksē netiek pareizi piemērotas, šai dalībvalstij pamatoti un detalizēti ir jāapstrīd šādi sniegtie fakti un no tam izrietošās sekas.

(sal. ar 47. un 48. punktu)
Proti, minētais pants ir beznosacījuma un pietiekami skaidrs, ka, neparedzot nosacījumu, ne arī radot nepieciešamību pieņemt papildu pasākumus, tajā nepārprotamiem vārdiem uzlikts pienākums dalībvalstīm rūpēties par to, lai tad, kad tās uzliek nodokļus ražojumiem, kas nav akcīzes preces, kā arī pakalpojumiem, šāda nodokļu uzlikšana tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada ar robežšķērsošanu saistītas formalitātes.

Direktīvas 2008/118 par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12, 1. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas atbilst nosacījumiem, lai radītu tiešu iedarbību, ļaujot privātpersonām uz to atsaukties valsts tiesā tiesvedībā pret kādu dalībvalsti.

Mehāniskie transportlīdzekļi, pamatojoties uz Direktīvas 92/12 par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību 3. panta 1. punktu un Direktīvas 2008/118 par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12 1. panta 1. punktu, visās dalībvalstīs nav akcīzes preču kategorija un tāpēc uz tiem neattiecas saskaņotā akcīzes nodokļa sistēma. Lai gan dalībvalstu kompetencē ir piemērot vai paturēt spēkā nodokļus, kas skar šādas preces, tām šī kompetence šajā jomā tomēr ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības. Dalībvalstīm šajā ziņā sevišķi ir jāievēro ne tikai LESD noteikumi, it īpaši tā 30. un 110. pants, bet arī Direktīvas 92/12 3. panta 3. punktā un Direktīvas 2008/118 1. panta 3. punktā izklāstītie noteikumi; šie pēdējie minētie noteikumi aizliedz, ka nodokļa uzlikšana tirdzniecībā starp dalībvalstīm rada ar robežšķērsošanu saistītas formalitātes

LESD 30. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda dalībvalsts prakse, pamatojoties uz kuru, netiek atmaksāta reģistrācijas nodeva, kas iekasēta, importējot citu dalībvalstu izcelsmes mehāniskos transportlīdzekļus, kaut gan attiecīgie transportlīdzekļi, kas vispār nav bijuši reģistrēti šajā dalībvalstī, ir tikuši atpakaļizvesti uz citu dalībvalsti.

Proti, jebkura tāda vienpusēji uzlikta finanšu nodeva neatkarīgi no tās nosaukuma un piemērošanas metodes, kas skar preces sakarā ar robežas šķērsošanu un kas nav muitas nodoklis parastā nozīmē, ir uzskatāma par maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību LESD 28. un 30. panta nozīmē. Tomēr, ja reģistrācijas nodeva principā rodas no mehānisko transportlīdzekļu reģistrācijas dalībvalstī un tāpēc ir iekšējais nodoklis LESD 110. panta izpratnē, tad šī nodeva nebūtu šādi kvalificējama, ja tā tika iekasēta un netika atmaksāta, kad no citām dalībvalstīm ievestie transportlīdzekļi vispār netika reģistrēti minētajā dalībvalstī. Tādā gadījumā šī nodeva tiktu iekasēta īstenībā vienīgi dalībvalsts robežas šķērsošanas dēļ un tāpēc būtu maksājums ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību, kurš ar LESD 30. pantu ir aizliegts.

(sal. ar 44.–46. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)