ĢENERĀLADVOKĀTA FILIPA LEŽĒ [PHILIPPE LÉGER]

SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 12. maijā 1( )

Lieta C‑372/03

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Vācijas Federatīvo Republiku

Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 91/439/EEK – Vadītāja apliecība – Minimālais vecums, kādam jābūt sasniegtam, lai varētu vadīt atsevišķus transportlīdzekļus – Iespēja vadīt citas, nevis tās kategorijas transportlīdzekļus, kuru vadīšanai ir izdota vadītāja apliecība – Vadītāja apliecību obligāta reģistrācija un nomaiņa

1. Ar šo prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Padomes 1991. gada 29. jūlija direktīvu 91/439/EEK par vadītāju apliecībām ( ).

2. Savas prasības pamatojumam Komisija atsaucas uz virkni iebildumu par minimālo vecumu, kādam jābūt sasniegtam, lai varētu vadīt atsevišķus transportlīdzekļus, iespēju vadīt citas, nevis tās kategorijas transportlīdzekļus, par kuru vadīšanu ir izdota transportlīdzekļa vadītāja apliecība ( ), kā arī par citu dalībvalstu izdoto vadītāju apliecību reģistrācijas un apmaiņas kārtību.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesiskais regulējums

3. Vadītāju apliecību izdošanas un lietošanas saskaņošana tika uzsākta, pieņemot Padomes 1980. gada 4. decembra Pirmo direktīvu 80/1263/EEK par Kopienas transportlīdzekļa vadītāja apliecības ieviešanu ( ). Ar to bija paredzēts, pirmkārt, veicināt satiksmes drošības uzlabošanu un, otrkārt, atvieglot to personu brīvu pārvietošanos, kuras apmetas uz dzīvi citā dalībvalstī ārpus tās, kurā šīs personas nokārtojušas transportlīdzekļa vadītāja prasmes pārbaudījumus, vai kuras ceļo Eiropas Ekonomikas Kopienas teritorijā.

4. Lai to panāktu, ar Direktīvu 80/1263 tika tuvināti atsevišķi valstu noteikumi par vadītāju apliecību izdošanu un nosacījumiem, no kuriem ir atkarīga to spēkā esamība. Tajā ir definēta Kopienas parauga vadītāja apliecība un ir noteikts princips par vadītāju apliecību savstarpējo atzīšanu, kā arī paredzēts pienākums tās apmainīt, ja to turētāji ir mainījuši savu dzīves vai darba vietu no vienas dalībvalsts uz citu.

5. Direktīva 80/1263 tika atcelta ar Direktīvu 91/439. Ar šo pēdējo minēto direktīvu tika sākts jauns posms valstu noteikumu saskaņošanā, it īpaši attiecībā uz vadītāju apliecību izdošanas nosacījumiem un ar to saistītā principa par savstarpējo atzīšanu piemērojamību.

6. Uz vadītāju apliecību izdošanu attiecas nosacījums par minimālo vecumu, kas ir dažāds atkarībā no transportlīdzekļu, kurus ir paredzēts vadīt, klasifikācijas, kas noteikta Direktīvā.

7. Attiecībā uz A kategorijas ( ) transportlīdzekļiem Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma pirmajā teikumā ir noteikts princips, saskaņā ar kuru minimālais vecums šīs kategorijas transportlīdzekļu vadītāju apliecību izdošanai ir 18 gadi. Ir arī paredzēts, ka “tomēr atļauja vadīt motociklus ar jaudu, lielāku par 25 kW, vai ar jaudas/svara attiecību, lielāku par 0,16 kW/kg (vai motociklus ar blakusvāģiem ar jaudas/svara attiecību, lielāku par 0,16 kW/kg) ir atkarīga no mazākais divu gadu pieredzes ar motocikliem, kuriem ir zemāki tehniskie raksturlielumi atbilstoši A kategorijas vadītāja apliecībai”.

8. Minētā panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma pēdējā teikumā ir precizēts, ka “šī prasība attiecībā uz iepriekšējo pieredzi var tikt atcelta, ja kandidāts ir vismaz 21 gadu vecs un ir nokārtojis īpašu praktiskās braukšanas prasmes pārbaudi”. Direktīvas 6. panta 2. punktā paredzēts, ka, lai gan dalībvalstis var izdarīt atkāpi no prasībām par minimālo vecumu, kas noteiktas atsevišķām transportlīdzekļu kategorijām [A, B un B + E] un izdot vadītāja apliecības no 17 gadu vecuma, tās tomēr nevar izdarīt atkāpi no prasībām par minimālo vecumu attiecībā uz A kategoriju, kas noteiktas minētās direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma pēdējā teikumā.

9. Attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas ietilpst apakškategorijās C1 ( )un C1 + E (vai C1 E) ( ), Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešajā ievilkumā noteiktais minimālais vecums ir 18 gadi, neskarot noteikumus šādu transportlīdzekļu vadīšanai, kas ir paredzēti Padomes 1985. gada 20. decembra regulā (EEK) Nr. 3820/85 par dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu ( ).

10. Ja vadītāja apliecība ir izdota, tā ir derīga ne tikai tās kategorijas transportlīdzekļu vadīšanai, par kuru tā ir izdota. Tā, piemēram, Direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka vadītāja apliecība, kas izdota C + E (vai C E) kategorijai ( ), ir derīga D + E (vai D E) kategorijai ( ), ja to turētājam ir tiesības vadīt D kategorijas transportlīdzekļus ( ).

11. Turklāt, ja vadītāja apliecība ir izdota kādā dalībvalstī, to vajadzētu atzīt arī citās dalībvalstīs. Šis princips par vadītāju apliecību savstarpēju atzīšanu vispārīgi Direktīvas 1. panta 2. punktā ir noteikts šādi: “Dalībvalstu izdotās vadītāju apliecības tiek savstarpēji atzītas”.

12. Tomēr, ja vadītāja apliecības turētājs maina savu parasto dzīvesvietu uz citu dalībvalsti, nevis to, kurā ir izdota viņa vadītāja apliecība, Direktīvā ir paredzēts, ka dzīvesvietas dalībvalsts var uz attiecīgās vadītāja apliecības turētāju attiecināt atsevišķus šīs valsts noteikumus.

13. Saskaņā ar Direktīvas 1. panta 3. punktu šādi uz vadītāja apliecības turētāju var attiecināt dzīvesvietas dalībvalsts noteikumus nodokļu jomā, noteikumus par vadītāju apliecību derīguma termiņu un medicīniskām pārbaudēm. Šo pēdējo minēto noteikumu piemērošanas ietvaros dzīvesvietas dalībvalsts var vadītāja apliecībā ievadīt jebkuru tās administrēšanai nepieciešamo informāciju. Direktīvas I pielikuma 4. punktā ir precizēts, ka dzīvesvietas dalībvalsts var vadītāja apliecībā ievadīt tādu informāciju kā, piemēram, par dzīvesvietas dalībvalsts teritorijā izdarītiem nopietniem pārkāpumiem, ar nosacījumu, ka tā šāda veida informāciju ievada arī pašas izdotajās vadītāju apliecībās un ka šim nolūkam apliecībā ir atstāta vieta ( ).

14. Tāpat Direktīvas 8. panta 2. punktā ir paredzēts, ka, “ievērojot krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu, parastās dzīvesvietas dalībvalstis uz citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju [..] var attiecināt savas normas [valsts noteikumus] par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt šo vadītāja apliecību”.

B – Valsts tiesiskais regulējums

15. Šīs tiesvedības ietvaros piemērojamais atbilstīgais Vācijas tiesiskais regulējums ir ietverts 1998. gada 18. augusta Noteikumos par atļauju personām piedalīties ceļu satiksmē (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Strassenverkehr), saukti arī par “Fahrerlaubnis‑Verordnung” ( ).

16. FeV 6. panta 2. punkta otrajā teikumā noteiktais minimālais vecums A kategorijas lieljaudas motociklu vadīšanai ir 25 gadi. Saskaņā ar FeV 10. panta 2. punkta pirmo teikumu C1 vai C1 E apakškategorijas transportlīdzekļus iespējams vadīt jau no 17 gadu vecuma, ja vadīšana ietilpst autopārvadājumu šoferu arodapmācības programmā (un noris braucienos, kas tiek veikti šī mērķa ietvaros).

17. Savukārt saskaņā ar FeV 6. panta 3. punkta 6. apakšpunktu C1 E un D kategorijas transportlīdzekļu vadītāju apliecību turētāji var vadīt arī D E kategorijas transportlīdzekļus. Turklāt šī paša panta 4. punktā ir paredzēts, ka C1, C1 E, C vai CE kategorijas transportlīdzekļu vadītāju apliecību turētāji var vadīt arī autobusus (proti, D kategorijas transportlīdzekļus) valsts iekšienē, veicot braucienus bez pasažieriem, kas paredzēti vienīgi transportlīdzekļa tehniskā stāvokļa pārbaudei vai, lai nodrošinātu to pārvietošanu uz citu vietu.

18. Turklāt saskaņā ar FeV 29. panta 1. un 2. punktu citas dalībvalsts, nevis Vācijas Federatīvās Republikas izdotās vadītāja apliecības turētājiem ir pienākums reģistrēt savas apliecības Vācijas administratīvajās iestādēs, ja to parastā dzīvesvieta ir Vācija un tie ir apliecības turētāji mazāk par diviem gadiem; par šī pienākuma neizpildi ir paredzēts naudas sods.

19. Visbeidzot, FeV 29. panta 3. punktā un 47. panta 2. punktā ir noteikts pienākums citas dalībvalsts, nevis Vācijas Federatīvās Republikas izdoto vadītāja apliecību turētājiem, kuru parastā dzīvesvieta ir tās teritorijā, apmainīt šo apliecību pret Vācijā izdotu apliecību, lai tajā par šo turētāju ievadītu noteiktu informāciju, it īpaši attiecībā uz šīs dalībvalsts izdotās apliecības derīguma termiņu, ja tas ir pārāk īss salīdzinājumā ar to, kāds tai pašai apliecībai ir dalībvalstī, kura to ir izsniegusi.

II – Pirmstiesas procedūra

20. Pēc sarakstes starp Vācijas Federatīvo Republiku un Komisiju, uzskatot, ka minētā dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīva 91/439, Komisija 2001. gada 18. jūlijā nosūtīja tai brīdinājuma vēstuli, prasot sniegt paskaidrojumus.

21. Nebūdama pārliecināta par Vācijas Federatīvās Republikas iesniegto apsvērumu pamatotību, Komisija ar 2002. gada 21. marta vēstuli tai nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot šo dalībvalsti veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu savus pienākumus saskaņā ar minēto direktīvu divu mēnešu termiņā no minētā atzinuma paziņošanas brīža.

22. Tā kā dalībvalsts kavējās pieņemt noteikumu projektu, ar ko bija paredzēts daļēji novērst norādīto pienākumu neizpildi, Komisija nolēma celt šo prasību, iesniedzot prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 2. septembrī.

III – Prasība

23. Savas prasības pamatojumam Komisija ir atsaukusies uz sešiem iebildumiem, no kuriem Vācijas valdība ir apstrīdējusi tikai divus. Vispirms izvērtēšu minētos divus iebildumus par atsevišķu transportlīdzekļu vadīšanai izvirzīto prasību par minimālo vecumu. Pēc tam īsumā apskatīšu pārējos neapstrīdētos iebildumus par iespēju vadīt citus transportlīdzekļus, nevis tos, kuru vadīšanai ir izdota apliecība, un par citās dalībvalstīs izdoto vadītāju apliecību reģistrācijas un apmaiņas kārtību.

A – Par iebildumiem par prasību par minimālo vecumu atsevišķu transportlīdzekļu vadīšanai

24. Šie iebildumi attiecas, pirmkārt, uz A kategorijas lieljaudas motocikliem ( ) un, otrkārt, uz C1 un C1 E kategorijas transportlīdzekļiem. Katru no šiem iebildumiem izvērtēšu pēc kārtas.

1. Par iebildumu par prasību par minimālo vecumu A kategorijas lieljaudas motociklu vadīšanai

a) Lietas dalībnieku argumenti

25. Ar šo iebildumu Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā ir pārkāpusi Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma pēdējo teikumu, nosakot 25 gadus par minimālo vecumu A kategorijas lieljaudas motociklu vadīšanas tiesību tiešai iegūšanai, proti, šādu motociklu vadīšanai bez iepriekšējas pieredzes zemākas kategorijas motociklu vadīšanā. Prasītājas skatījumā atbilstoši Direktīvas noteikumiem dalībvalsts tiesiskajā regulējumā par minimālo vecumu var noteikt tikai 21 gadu. Šī iebilduma pamatojumam Komisija norāda, ka minēto noteikumu mērķis ir pilnībā saskaņot A kategorijā ietilpstošo lieljaudas motociklu vadīšanas tiesību tiešo iegūšanu, tam paredzot vienotu minimālo vecumu tā, ka dalībvalstis nevarētu vienpusēji paredzēt citu – augstāku vai zemāku – minimālo vecumu.

26. Vācijas valdība iebilst pret šādu Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma pēdējā teikuma interpretāciju. Tās skatījumā pilnībā saskaņot norādītā veida transportlīdzekļu vadīšanas tiesību tiešo iegūšanu nav minēto Direktīvas noteikumu mērķis. Minētajos Direktīvas noteikumos dalībvalstīm ir paredzētas tiesības gan atteikt transportlīdzekļu vadīšanas tiesību tiešo iegūšanu, gan to atļaut, kā arī ir atstāta iespēja gadījumos, kad ir atļauta tiešā iegūšana, tai noteikt minimālo vecumu, kas ir lielāks par 21 gadu atbilstoši Direktīvas mērķim par satiksmes drošību. Šajā sakarā Vācijas valdība uzsver, ka Komisija nesen, pārskatot Direktīvu, ir izteikusi priekšlikumu palielināt attiecīgo minimālo vecumu līdz 24 gadiem 21 gada vietā, lai sekmīgāk izpildītu prasības par satiksmes drošību.

b) Vērtējums

27. Uzskatu, ka šis iebildums nav pamatots.

28. Manuprāt, nosakot 21 gadu par minimālo vecumu, kāds ir vajadzīgs A kategorijas lieljaudas motociklu vadīšanas tiesību iegūšanai, Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma pēdējais teikums paredz tikai to, ka personām, kuras ir jaunākas par 21 gadu, tiek liegts vadīt šādus transportlīdzekļus. Šie noteikumi nav pretrunā tādiem valsts tiesību noteikumiem, kuros ir paredzēts lielāks minimālais vecums nekā Direktīvā, piemēram, 25 gadi. Tas ir pamatojams ar vairākiem argumentiem.

29. Pirmkārt, atzīstot, ka saskaņā ar Direktīvas 6. panta 2. punktu dalībvalstis varētu izdarīt atkāpi no atsevišķu kategoriju transportlīdzekļu (citu, nevis A kategorijā ietilpstošo lieljaudas motociklu) vadīšanai izvirzītās minimālā vecuma prasības un sekojoši izdot vadītāju apliecības personām, kuras ir sasniegušas 17 gadu vecumu, proti, tādu vecumu, kas ir mazāks par Direktīvā noteikto minimālo vecumu minēto kategoriju transportlīdzekļu vadīšanas tiesību iegūšanai, tas liek domāt, ka minētajā normā izvirzītās prasības par minimālo vecumu mērķis ir noteikt “zemāko” robežu (nevis augstāko robežu jeb “griestus”), kas principā aizliedz izdot vadītāja apliecību, izņemot gadījumus, kas tieši paredzēti minētajā pantā.

30. Tas, ka šajā pantā paredzētie izņēmumi attiecas vienīgi uz minimālo vecumu, kas ir mazāks par attiecīgajām transportlīdzekļu kategorijām Direktīvā noteikto, un nevis uz lielāku minimālo vecumu, manuprāt, nenozīmē, ka tādējādi dalībvalstīm ir aizliegts paredzēt nosacījumus par lielāku minimālo vecumu. Gluži pretēji, tas, ka Direktīvas 6. panta 2. punktā nekas nav teikts par šādām prasībām par lielāku minimālo vecumu, ir pilnībā izskaidrojams ar to, ka tās noteikumi jautājumā par prasībām par minimālo vecumu nepieļauj, ka dalībvalstis šajā jautājumā pieņem stingrākus noteikumus, līdz ar to nav nepieciešams paredzēt attiecīgus izņēmumus, kas dalībvalstīm ļautu šādi rīkoties.

31. Direktīvas mērķis, kas izpaužas kā nosacījumu noteikšana par minimālo vecumu, apstiprina šo argumentāciju.

32. Kā tas ir norādīts Direktīvas ceturtajā apsvērumā, minimālie nosacījumi vadītāja apliecību izdošanai atbilst prasībām par satiksmes drošību. Piebildīšu, ka nosacījums par Direktīvas 6. panta 1. punktā paredzēto minimālo vecumu ir viens no šiem minimālajiem nosacījumiem, kuru mērķis ir nodrošināt šī mērķa sasniegšanu.

33. Tātad, ja nosacījuma noteikšana par minimālo vecumu atbilst prasībām par satiksmes drošību, jo tas aizliedz izdot transportlīdzekļu vadītāju apliecības personām, kuras vēl nav sasniegušas attiecīgo minimālo vecumu, to pašu nevar apgalvot gadījumā, ja Direktīvā noteikto prasību par minimālo vecumu dēļ dalībvalstīm tādējādi tiktu liegts atteikt vadītāju apliecību izdošanu personām, kuras šo minimālo vecumu jau sasniegušas. Gluži pretēji, tieši vēlme pastiprināt satiksmes drošību vispārīgi ietekmē to, kā dalībvalstis nosaka nosacījumus par minimālo vecumu, kas ir lielāks nekā Direktīvā paredzētais. Turklāt, kā to ir norādījusi Vācijas valdība, Komisija nesen ir darījusi zināmu nodomu palielināt minimālo vecumu lieljaudas motociklu vadīšanas tiesību iegūšanai no 21 gada uz 24 gadiem, lai uzlabotu satiksmes drošību ( ).

34. Manuprāt, no šiem dažādajiem faktiem izriet, ka Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma pēdējais teikums pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā tāpat kā attiecīgajos Vācijas noteikumos ir paredzēts lielāks minimālais vecums, nekā šajā pantā noteiktais. Tādējādi uzskatu, ka iebildums par minimālo vecumu, kāds ir vajadzīgs A kategorijas lieljaudas motociklu vadīšanas tiesību iegūšanai, ar ko it kā ir pārkāpts minētais pants, nav pamatots.

2. Par iebildumu par minimālo vecumu, kādam ir jābūt, lai varētu vadīt C1 un C1 E apakškategorijas transportlīdzekļus

a) Lietas dalībnieku argumenti

35. Ar šo iebildumu Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā ir pārkāpusi Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešo ievilkumu, kas, lasīts kopā ar Regulas Nr. 3820/85 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otro ievilkumu, atzīst, ka C1 vai C1 E apakškategorijas transportlīdzekļu vadīšanas tiesības var iegūt personas no 17 gadu vecuma, ja vien šādi transportlīdzekļi tiek vadīti autopārvadājumu šoferu arodapmācības ietvaros. Tās skatījumā šie Direktīvas, kā arī tie Regulas noteikumi, uz kuriem ir atsauces Direktīvā, nepieļauj, ka personas, kas ir jaunākas par 18 gadiem, var vadīt šāda veida transportlīdzekļus.

36. Vācijas valdība apstrīd šo iebildumu. Tā precizē, ka valsts tiesībās ir paredzēts, ka C1 kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību var iegūt tikai pēc tam, kad ir iegūta B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība.

37. Turklāt tās skatījumā tas, ka ir iespējams saņemt arodprasmes apliecību par atzītu preču autopārvadājumu šoferu apmācības kursu pabeigšanu, pamatojoties uz kuru saskaņā ar Regulas Nr. 3820/85 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otro ievilkumu šādas apliecības turētājiem, sasniedzot 18 gadus, ir tiesības vadīt preču pārvadājumu transportlīdzekļus, kuru masa pārsniedz 7,5 tonnas, nozīmē, ka minētā apmācība var tikt uzsākta, pirms šīs personas sasniegušas 18 gadu vecumu, un to, ka šīs personas ir ieguvušas zināmu praktiskas transportlīdzekļu vadīšanas pieredzi. No tā izriet, ka, paredzot tiesības arodapmācības mērķiem vadīt C1 vai C 1 E apakškategorijas transportlīdzekļus personām, kuras sasniegušas 17 gadu vecumu, attiecīgais valsts tiesiskais regulējums atbilst minētajam 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrajam ievilkumam, uz kuru ir atsauce Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešajā ievilkumā. Noliegt šādu apgalvojumu nozīmētu padarīt sodāmu tādu autopārvadājumu šoferu arodapmācības kursu pastāvēšanu, kas ir pietiekami ilgi, lai tos varētu uzskatīt par pilnīgiem; tas būtu pretrunā satiksmes drošības interesēm.

38. Visbeidzot, Vācijas valdība padara relatīvu tiesību, kas attiecas uz C1 un C1 E apakškategorijas transportlīdzekļu priekšlaicīgu vadīšanu, nozīmi. Šādas tiesības ir piešķiramas vienīgi personām, kuras mācās autopārvadājumu šoferu arodapmācības kursos un kuras pirms tam ir nokārtojušas medicīniskās un psiholoģiskās pārbaudes. Turklāt atļauja vadīt šī veida transportlīdzekļus ir spēkā vienīgi šādas arodapmācības ietvaros un vienīgi valsts teritorijā.

b) Vērtējums

39. Manuprāt, šis iebildums ir pamatots gan attiecībā uz C1, gan C1 E apakškategorijas transportlīdzekļu vadīšanu.

40. Attiecībā uz C1 apakškategorijas transportlīdzekļiem Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešajā ievilkumā, kā arī Regulas Nr. 3820/85 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā (uz kuru ir atsauce minētās direktīvas pantā) ir paredzēts, ka tiesības vadīt šādus transportlīdzekļus ir personām, kuras ir sasniegušas minimālo 18 gadu vecumu. Pieļaujot, ka šādu transportlīdzekļu vadīšana ir iespējama jau no 17 gadu vecuma, ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu netiek ievēroti Direktīvas noteikumi, kas atbilst šajā regulā minētajiem. Šāds secinājums ir izdarāms pat tad, ja, kā apgalvo Vācijas valdība, šādu priekšlaicīgu vadīšanas tiesību piemērojamība būtu ierobežota.

41. Tāpat nav būtiskas nozīmes tam, kā to apgalvo Vācijas valdība, ka C1 apakškategorijas vadītāja apliecības (C1 apakškategorijas transportlīdzekļu vadīšanai) iegūšana ir atkarīga no [nosacījuma par] B kategorijas vadītāja apliecības (ar kuru ir ļauts vadīt B kategorijas transportlīdzekļus) iegūšanas. Ja Direktīvas 6. panta 2. punktā dalībvalstīm ir ļauts izdarīt atkāpi no ar to noteiktiem nosacījumiem atsevišķām transportlīdzekļu kategorijām, tādām kā B un D kategorija, un izdot apliecības šī veida transportlīdzekļu vadīšanai personām, līdzko tās ir sasniegušas 17 gadu vecumu, ir jāatzīst, ka tas pats nav attiecināms uz C1 apakškategorijas transportlīdzekļu vadīšanu. Minētā 6. panta 2. punkts ir izsmeļošs, tajā netiek paredzēts, ka B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības iegūšana no 17 gadu vecuma saskaņā ar šo pantu pamatotu C1 apakškategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības iegūšanu, pastāvot šādiem pašiem vecuma nosacījumiem.

42. Atgādināšu, ka attiecībā uz C1 E apakškategorijas transportlīdzekļiem Regulas Nr. 3820/85 (uz ko ir atsauce Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešajā ievilkumā) 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmajā ievilkumā ir noteikts princips, saskaņā ar kuru minimālais vecums, kāds ir vajadzīgs šādu transportlīdzekļu vadīšanai, ir 21 gads. Tikai izņēmuma kārtībā no šī principa Regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrajā ievilkumā šis minimālais vecums ir samazināts līdz 18 gadiem; jāatzīmē, ka “attiecīgajai personai ir arodprasmes apliecība, ko atzinusi viena no dalībvalstīm un kas apstiprina, ka šī persona ir pabeigusi preču autopārvadājumiem paredzētu transporta līdzekļu vadītāju mācību kursu saskaņā ar Kopienas noteikumiem par minimālo mācību līmeni”.

43. No šiem Regulas Nr. 3820/85 noteikumiem izriet, ka priekšnosacījums C1 E apakškategorijas transportlīdzekļu vadīšanas tiesību iegūšanai no 18 gadu vecuma ir autopārvadājumu šoferu arodapmācības pabeigšana un to apliecinošas arodapmācības apliecības iegūšana.

44. Tādējādi, pat ja šāda arodapmācība var tikt uzsākta, pirms attiecīgā persona ir sasniegusi 18 gadu vecumu, un šādā pašā vecumā var ietvert transportlīdzekļa vadīšanas praksi pastāvīgā instruktora klātbūtnē un uzraudzībā, attiecīgajai personai tomēr nevar piešķirt jebkādas tiesības vadīt C1 E apakškategorijas transportlīdzekļus, kamēr vēl nav sasniegts 18 gadu vecums un nav pabeigta arodapmācība un iegūta arodapmācības apliecība, ko izsniedz, vienīgi pabeidzot šādu apmācību.

45. Neraugoties uz to, tieši tas ir paredzēts attiecīgajā Vācijas tiesiskajā regulējumā, jo tajā ir ļauts personām, kurām ir tikai 17 gadi, autopārvadājumu šoferu arodapmācības kursu ietvaros vadīt C1 E apakškategorijas transportlīdzekļus pa valsts iekšzemes ceļiem pat bez pastāvīgas instruktora klātbūtnes un uzraudzības. Attiecībā uz šī veida transportlīdzekļiem ar minēto valsts tiesisko regulējumu tiek pārkāpts Regulas Nr. 3820/85 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Tāpat ar to netiek ievērots Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešais ievilkums tiktāl, ciktāl tajā ir atsauce uz minētās regulas piemērošanu, ieskaitot tās 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

46. No tā es secinu, ka iebildums par minimālo vecumu, kāds ir vajadzīgs, lai vadītu C1 un C1 E apakškategorijas transportlīdzekļus, kas ir balstīts uz Direktīvas 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešā ievilkuma pārkāpumu, ir pamatots.

B – Par iebildumiem par iespēju vadīt cita veida transportlīdzekļus, nevis tos, kuru vadīšanai ir izdota vadītāja apliecība

47. Divi iebildumi ir celti attiecībā uz iespēju vadīt cita veida transportlīdzekļus, nevis tos, kuru vadīšanai ir izdota vadītāja apliecība. Viens iebildums attiecas uz iespēju vadīt D E kategorijas transportlīdzekļus, otrs – uz iespēju vadīt D kategorijas transportlīdzekļus. Īsumā apskatīšu abus šos iebildumus, kurus Vācijas valdība nav apstrīdējusi.

1. Par iebildumu par iespēju vadīt D E kategorijas transportlīdzekļus

48. Ar šo iebildumu Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā nav ievērojusi Direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, paredzot, ka C1 E un D kategorijas transportlīdzekļu vadītāju apliecību turētāji drīkst vadīt arī D E kategorijas transportlīdzekļus. Uzskatu, ka šis iebildums ir pamatots.

49. Minētajā pantā ir paredzēts, ka “vadītāju apliecības, kas izdotas C + E kategorijai, ir derīgas D + E kategorijai, ja to turētājiem ir tiesības vadīt D kategorijas transportlīdzekļus”. No šiem noteikumiem izriet, ka vienīgi C E, nevis C1 E vadītāja apliecības turētājs ir tiesīgs vadīt D E kategorijas transportlīdzekļus, ar nosacījumu, ka viņš ir tiesīgs vadīt D kategorijas transportlīdzekļus. C1 E kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības turētājs nav tiesīgs izmantot šādu vadītāja apliecību, lai vadītu D E kategorijas transportlīdzekli.

2. Par iebildumu par iespēju vadīt D kategorijas transportlīdzekļus

50. Ar šo iebildumu Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā nav ievērojusi Direktīvas 3. pantu, ļaujot C1, C1 E, C vai C E kategorijas transportlīdzekļu vadītāju apliecību turētājiem vadīt arī D kategorijas transportlīdzekļus, valsts iekšienē veicot braucienus bez pasažieriem, kas paredzēti vienīgi transportlīdzekļa tehniskā stāvokļa pārbaudei vai, lai tos pārvietotu uz citu vietu. Uzskatu, ka šis iebildums ir pamatots.

51. No Direktīvas 3. panta 1. punkta piektā ievilkuma izriet, ka C kategorijas transportlīdzekļi ir jānodala no D kategorijas transportlīdzekļiem, tā ka ar C kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību nevar vadīt D kategorijas transportlīdzekļus. Tas pats attiecas uz transportlīdzekļu veidiem salīdzinājumā ar tiem, kas ietilpst C kategorijā, proti, C E kategorijas un C un C1 E apakškategorijas transportlīdzekļiem (kādi tie ir definēti Direktīvas 3. panta 1. punkta sestajā ievilkumā, kā arī 2. punkta trešajā un ceturtajā ievilkumā).

52. Kā to uzsvēra Komisija, šis nodalījums starp, pirmkārt, C, C E, C1 vai C 1 E (proti, smagajām automašīnām) apakškategorijas transportlīdzekļiem un, otrkārt, D kategorijas (proti, autobusiem) transportlīdzekļiem, kā arī starp attiecīgajiem vadītāju apliecību veidiem ir pamatojams ar to, ka šo divu transportlīdzekļu veidu vadīšana nav salīdzināma un tādējādi katrai no tām ir nepieciešama atšķirīga apmācība: tā ka C, C E, C1 vai C1 E vadītāju apliecība (kas tiek iegūta noteikta veida apmācības rezultātā) neļauj vadīt D kategorijas transportlīdzekļus (kam ir nepieciešama atšķirīga apmācība).

53. No tā es secinu, ka iebildums par iespēju vadīt D kategorijas transportlīdzekļus par Direktīvas 3. panta pārkāpumu ir pamatots.

C – Par iebildumiem par citās dalībvalstīs izdoto vadītāju apliecību reģistrācijas un apmaiņas kārtību

54. Vispirms izvērtēšu iebildumu par citās dalībvalstīs izdoto vadītāju apliecību reģistrācijas kārtību, pēc tam – iebildumu par šādu vadītāju apliecību apmaiņas kārtību; jānorāda, ka Vācijas valdība šos iebildumus nav apstrīdējusi.

1. Par iebildumu par citās dalībvalstīs izdoto vadītāju apliecību reģistrācijas kārtību

55. Izvirzot šo iebildumu, Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā ir pārkāpusi principu par Direktīvas 1. panta 2. punktā noteikto vadītāju apliecību savstarpēju atzīšanu, pieprasot obligāti un sistemātiski reģistrēt savas vadītāju apliecības citās dalībvalstīs izdoto vadītāju apliecību turētājiem, kas mainījuši savu parasto dzīvesvietu uz Vāciju un kuriem vadītāja apliecība izdota ne mazāk kā pirms diviem gadiem, pretējā gadījumā par šī pienākuma neizpildi paredzot naudas sodu.

56. Uzskatu, ka šis iebildums ir pamatots. Šajā sakarā pietiek atsaukties uz Tiesas 2003. gada 10. jūlija spriedumu lietā Komisija/Nīderlande ( )un 2004. gada 9. septembra spriedumu lietā Komisija/Spānija ( ). Šajos spriedumos Tiesa ir nospriedusi, ka obligāta vai sistemātiska vadītāju apliecību reģistrācija ir uzskatāma par formalitāti, kas ir pretrunā Direktīvas 1. panta 2. punktā paredzētajam principam par savstarpēju atzīšanu un kuru nevar pamatot ne ar minētā panta 3. punktu, ne ar Direktīvas 8. panta 2. punktu ( ).

2. Par iebildumu par citās dalībvalstīs izdoto vadītāju apliecību apmaiņas kārtību

57. Izvirzot šo iebildumu, Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā nav ievērojusi vairākus Direktīvas noteikumus, it īpaši tās 1. panta 2. punktu, ar ko tiek noteikts pienākums citā dalībvalstī izdotu vadītāju apliecību turētājiem, kuru parastā dzīvesvieta ir Vācijā, apmainīt savas vadītāju apliecības pret Vācijā izdotām vadītāju apliecībām, lai tajās kompetentās Vācijas pārvaldes iestādes varētu ievadīt noteiktu informāciju, it īpaši attiecībā uz vadītāju apliecību derīguma termiņu šajā valstī, ja tas ir pārāk īss salīdzinājumā ar to, kāds tai pašai apliecībai ir dalībvalstī, kura to ir izsniegusi. Uzskatu, ka šis iebildums ir pamatots.

58. Kā Tiesa to ir norādījusi iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Nīderlande 72. punktā, no Direktīvas devītā apsvēruma izriet, ka ar to nepārprotami bija iecerēts atcelt vadītāju apliecību apmaiņas sistēmu. Tas tika atkārtoti norādīts Tiesas 2004. gada 29. janvāra rīkojumā lietā Krüger ( ).

59. Tiesa to ir izmantojusi kā galveno argumentu, lai iepriekš minētajā rīkojumā lietā Krüger noteiktu, ka “Direktīvas 1. panta [2. punkts] ir jāinterpretē tā, ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā, iestājoties noteiktiem nosacījumiem, ir paredzēts pienākums citas dalībvalsts izdotās vadītāja apliecības turētājam, kurš ir pārcēlies uz dzīvi citā dalībvalstī, apmainīt savu vadītāja apliecību pret vadītāja apliecību, ko ir izdevusi viņa dzīvesvietas valsts, tā apsvēruma dēļ, ka citā dalībvalstī izdotu vadītāja apliecību, kas neatbilst dzīvesvietas valstī piemērojamajiem noteikumiem par vadītāju apliecību derīguma termiņu, nevar reģistrēt šīs pēdējās minētās valsts vadītāju apliecību reģistrā” ( ).

60. Tas pats, kas attiecas uz iepriekš minētajā lietā Krüger attiecīgo apmaiņas kārtību, ir attiecināms arī uz attiecīgo apmaiņas kārtību šajā lietā.

61. No tā es secinu, ka iebildums par Direktīvas 1. panta 2. punkta pārkāpumu attiecībā uz citās dalībvalstīs izdotu vadītāju apliecību apmaiņas kārtību ir pamatots.

IV – Secinājumi

62. Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai atzīt, ka:

1) – pieņemot regulējumu, kurā ir paredzēts, ka C1 vai C1 + E (vai C 1 E) apakškategorijas transportlīdzekļus var vadīt no 17 gadu vecuma, ja transportlīdzekļi tiek vadīti autopārvadājumu šoferu arodapmācības ietvaros, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Padomes 1991. gada 29. jūlija direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešo ievilkumu,

– pieņemot regulējumu, kurā ir paredzēts, ka C1 E un D kategorijas transportlīdzekļu vadītāju apliecību turētājiem ir ļauts vadīt D + E (vai D E) kategorijas transportlīdzekļus, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 91/439 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu,

– pieņemot regulējumu, kurā ir paredzēts, ka C1, C1 E, C vai C + E (vai C E) kategorijas transportlīdzekļu vadītāju apliecību turētājiem ir ļauts vadīt D kategorijas transportlīdzekļus, valsts iekšienē veicot braucienus bez pasažieriem, kas paredzēti vienīgi transportlīdzekļu tehniskā stāvokļa pārbaudei vai, lai tos pārvietotu uz citu vietu, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 91/439 3. pantu,

– pieņemot regulējumu, kurā ir noteikts pienākums obligāti un sistemātiski reģistrēt savas vadītāju apliecības citās dalībvalstīs izdoto vadītāju apliecību turētājiem, kas pārcēluši savu parasto dzīvesvietu uz Vāciju un kuriem vadītāja apliecība izdota ne vēlāk kā pirms diviem gadiem, pretējā gadījumā par šī pienākuma neizpildi ir paredzēts naudas sods, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktu,

– pieņemot regulējumu, kurā ir noteikts pienākums citā dalībvalstī izdotu vadītāju apliecību turētājiem, kuru parastā dzīvesvieta ir Vācijā, apmainīt savas vadītāju apliecības pret Vācijā izdotām vadītāju apliecībām, lai tajās kompetentās Vācijas pārvaldes iestādes varētu ievadīt noteiktu informāciju, it īpaši attiecībā uz vadītāju apliecību derīguma termiņu šajā valstī, ja tas ir pārāk īss salīdzinājumā ar to, kāds tai pašai apliecībai ir dalībvalstī, kura to ir izsniegusi, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktu;

2) pārējā daļā prasību noraidīt;

3) piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumus.