LV
Jud ikatūr askrājums
ECLI:EU:T:2011 :699 1VISPĀRĒJĀS TIESAS S PRIEDUM S (apelācijas palāta)
2011 . gada 29 . novembrī
Lieta T-10/11 P
Gerhard Birkhoff
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija — Civildienests — Ierēdņi — Ģimenes pabalsti — Apgādājamā bērna pabalsts — Bērns, kurš 
invaliditātes dēļ nespēj nopelnīt sev iztiku — Atteikums turpināt pabalsta izmaksu
Priekšmets:Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par E iropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 
2010 . gada 27 . oktobra spriedumu lietā Birkhoff/Komisija un ar ku ru tiek lūgts atcelt šo 
spriedumu
Lēmums:Atcelt Eiropas Savienības C ivildienesta tiesas (otrā palāta) 2010 . gada 27 . oktobra 
spriedumu lietā B irkhoff/Komisija F-60/09. Nodot lietu atpakaļ Civildienesta tiesai. 
Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem p ieņemšanu atlikt.
Kopsavilkums
1. Ierēdņi — Atalgojums — Ģimenes pabalsti — Apgādājamā bērna pabalsts — Tiesības uz izmaksas 
turpināšanu neatkarīgi no vecuma gadījumā, kad bērns invaliditātes dēļ nespēj nopelnīt iztiku
(Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 5. punkts)
2. Ierēdņi — Atalgojums — Ģimenes pabalsti — Apgādājamā bērna pabalsts — Tiesības uz izmaksas 
turpināšanu neatkarīgi no vecuma gadījumā, kad bērns invaliditātes dēļ nespēj nopelnīt iztiku
(Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 5. punkts)
1. Saskaņā ar C ivildienesta no teikumu VII pielikuma 2. panta 5. punktu pabalsta izmaksa par bērnu, 
kurš no pietnas slimības vai invaliditātes dēļ nespēj nopelnīt sev iztiku, turpinās visu šādas slimības vai 
invaliditātes laiku n eatkarīgi no ve cuma.
Jēdziens, saskaņā ar ku ru bērns no pietnas slimības vai invaliditātes dēļ “nespēj nopelnīt iztiku”, paredz 
nepieciešamību ņemt vērā katras lietas īpašos apstākļus.
Pamatojuma loģiskā turpinājumā sociālās politikas apsvērumu dēļ, ievērojot lietas īpašos juridiskos un 
faktiskos apstākļus, lai no teiktu pe rsonas, ku rai ir i nvaliditāte, rīcībā esošo ienākumu summu tās 
vajadzību apmierināšanai kon krētā no teikuma izpratnē, tiek prasīts, ka ir j āņem v ērā šīs personas neto 
ienākumi pēc visu no devu, nodokļu vai m aksājumu atskaitīšanas, nevis tās bruto ienākumi.
2 ECLI:EU:T:2011 :699KOPSAVILKUMS—LIETAT-10/11P
BIRKHOFF/KOMISIJA
Faktiski, pirmkārt, tikai n eto ienākumi ir t ie, kas var būt attiecīgās personas rīcībā, lai tā apmierinātu 
savas ikdienas vajadzības un segtu pamatizdevumus, piemēram, par uzturu, apģērbu, mājokli, kustamo 
mantu, mājsaimniecību, apkuri utt.
Otrkārt, vienlīdzīgas attieksmes principa un nediskriminācijas principa – ka s prasa, ka v ienādas 
situācijas nevar tikt aplūkotas atšķirīgi, ja vien tādai a ttieksmei nav objektīva pamatojuma, – izpratnē 
nevar tikt ignorēts, ka pe rsona, kurai ir i nvaliditāte un ku ras bruto ienākumi tiek aplikti ar ļ oti lieliem 
visu ve idu m aksājumiem, un ku ras neto ienākumi ir r elatīvi nelieli, atrodas situācijā, kas faktiski 
atšķiras no s ituācijas, kādā atrodas pe rsona, kurai ir i nvaliditāte un ku ra saņem t ādus pašus bruto 
ienākumus, gūstot priekšrocības no z emākiem v isu ve idu atskaitījumiem u n līdz ar t o relatīvi lielākus 
neto ienākumus. Ņemot vērā iepriekš m inēto sociālās politikas mērķi, nav pamatojuma vienlīdzīgai 
attieksmei šajās abās situācijās, ja tiek prezumēta abu bruto ienākumu līdzvērtība, kaut gan faktiski 
esošie ienākumi ikdienas vajadzību a pmierināšanai i evērojami atšķiras. K ompe tentās iestādes 
pienākums ir p ārbaudīt katras lietas īpašos juridiskos un faktiskos apstākļus, lai no teiktu, vai attiecīgā 
persona, ku rai ir i nvaliditāte, faktiski n espēj no pelnīt sev iztiku m inētās Civildienesta no teikumu 
normas izpratnē.
Treškārt, attiecīgās personas faktiski esošo neto ienākumu ņemšana vērā ir s aistīta ar f aktu, ka no t ās 
ienākumiem no a lgota dar ba ir j āatskaita arī izdevumi, kas tai faktiski ir j āsedz savas invaliditātes dēļ.
Visbeidzot, ka ut arī tā ir t aisnība, ka S avienības tiesību no rmām, kas paredz tiesības uz finansiāliem 
pabalstiem, ir j ābūt šauri interpretētām, taču no i epriekš minētajiem a psvērumiem i zriet, ka v ienīgi 
interpretācija, kurā ņem v ērā bērna, kuram ir no pietna slimība vai invaliditāte, faktiski esošos neto 
ienākumus, ir a tbilstoša sociālās politikas m ērķim, ku ru sasniedz ar C ivildienesta no teikumu 
VII pielikuma 2. panta 5. punktā paredzētā pabalsta izmaksu tādam bērnam, kurš nespēj nopelnīt sev 
iztiku.
(skat. 28 ., 34 ., 37 .–40. un 50 . punktu)
Atsauces
Tiesa: 2007 . gada 3 . maijs, C-303/05 A dvocaten voor de W ereld, Krājums, I-3633 . lpp., 56. punkts un tajā minētā 
judikatūra.
Pirmās instances tiesa: 1994 . gada 30 . novembris, T-498/03 D ornonville de l a Cour/Komisija, Recueil FP, I-A-257. un 
II-813. lpp., 39. punkts.
2. Apgādājamā bērna pabalsts atbilst sociālās politikas mērķim, ko a ttaisno izmaksas, kuras izriet no 
aktuālām u n kon krētām vajadzībām saistībā ar b ērna esamību un tā faktisko u zturēšanu, un tam ir 
jābūt par iemeslu, ka ko mpe tentajai iestādei katrā kon krētajā gadījumā ir p ienākums pārbaudīt, vai 
nopietnas slimības vai invaliditātes dēļ attiecīgais bērns nespēj nopelnīt sev iztiku.
Šādā skatījumā iestādes veiktais objektīva kri tērija formulējums, ņemot vērā Civildienesta no teikumu 
VII pielikuma 2. panta 5. punkta interpretāciju, neatbrīvo no p ienākuma pārbaudīt lietas īpašos 
apstākļus.
Lai ņemtu vērā situācijas, kurā atrodas pe rsona, kurai ir i nvaliditāte, juridiskās un faktiskās īpatnības, 
no š īs personas ienākumiem no a lgota dar ba ir j āatskaita visu ve idu izdevumi, kurus tai ir j āsedz savas 
invaliditātes dēļ. Tādējādi tikai š ādā veidā atskaitīti ienākumi ir j āņem v ērā, lai pārbaudītu, vai pe rsona, 
kurai ir i nvaliditāte, nespēj pelnīt sev iztiku C ivildienesta no teikumu VII pielikuma 2. panta 5. punkta 
izpratnē.
ECLI:EU:T:2011 :699 3KOPSAVILKUMS—LIETAT-10/11P
BIRKHOFF/KOMISIJA
Personai, kurai ir i nvaliditāte, labvēlīga rīcība nav mērķis pats par sevi, bet gan vienlīdzīgas attieksmes 
nodrošināšanai paredzēts pasākums, kas no zīmē, ka t as ir a tļauts vienīgi tad, ja ar t o ir p aredzēts 
vienādā situācijā īstenot vienlīdzīgu attieksmi pret pe rsonu, ku rai n av invaliditātes. Šajā gadījumā 
vienlīdzīgas attieksmes princips paredz ad ministrācijai pienākumu vienīgi ņemt vērā izdevumus, kas 
specifiski rodas no a ttiecīgā bērna invaliditātes, lai vienādā situācijā tai finansiāli pielīdzinātu pe rsonu, 
kurai n av invaliditātes.
Šajā ziņā izdevumu par precēm un pakalpojumiem, ko l ielā mērā izmanto visas personas, nevis vienīgi 
personas, kurām ir i nvaliditāte, daļēja atskaitīšana nav ne kļūda tiesību piemērošanā, ne acīmredzama 
kļūda v ērtējumā.
(skat. 30 ., 32 ., 36 ., 57 ., 59 . un 60 . punktu)
Atsauce
Pirmās instances tiesa: 2003 . gada 21 . oktobris, T-302/01 B irkhoff/Komisija, Recueil FP, I-A-245. un II- 1185 . lpp., 39., 
40. un 44 . punkts.