ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28

Turklāt iesniedzējtiesa uzsver, ka, ja privātsektorā darba līgums uz noteiktu laiku ir prettiesisks – secīgu darba līgumu ļaunprātīgas izmantošanas vai tiesību pārkāpuma dēļ –, kas saskaņā ar Darba likuma 15. panta 3. un 5. punktu nozīmē, ka šis līgums tiek uzskatīts par noslēgtu uz nenoteiktu laiku, darba devējs darba attiecības [vienpusēji] var izbeigt vienīgi, atlaižot no darba un izmaksājot tiesību aktos noteikto atlīdzību. Savukārt valsts sektorā līdzīgā situācijā, ievērojot vienlīdzības, nopelnu un spēju konstitucionālos principus, kuri attiecas uz piekļuvi darbam valsts sektorā, šādi nodibinātās darba attiecības uz nenoteiktu laiku saskaņā ar Darba likuma 15. papildnoteikuma 1. punkta otro daļu var tikt izbeigtas, neizmaksājot atlīdzību, pamatojoties uz to, ka attiecīgā darba ņēmēja amata vieta tiek aizpildīta vai likvidēta. Tādējādi valsts sektora darba ņēmēji “uz nenoteiktu laiku” (“por tiempo indefinido”) neesot pielīdzināti šī sektora “pastāvīgajiem” (“fijos”) darba ņēmējiem, kuri kā darba ņēmēji, kas pieņemti darbā bez jebkāda ierobežojuma laikā, gūst labumu no tām pašām tiesībām attiecībā uz šo darba līgumu izbeigšanu, kādas ir privātā sektora pastāvīgajiem darba ņēmējiem. Pirmie no šiem darba ņēmējiem, kuri kvalificēti kā “nepastāvīgie darbinieki uz nenoteiktu laiku”, tātad faktiski tiekot pielīdzināti darba ņēmējiem uz noteiktu laiku.
27

Attiecībā, pirmkārt, uz jautājumu par to, vai tāds lēmums kā viens no pamatlietā aplūkotajiem ir pārsūdzamas tiesību akts Muitas kodeksa 243. panta izpratnē, no šī kodeksa 243. panta 1. punkta un 4. punkta 5) apakšpunkta, skatot tos kopsakarā, izriet, ka ikvienai personai ir tiesības pārsūdzēt muitas iestāžu lēmumu, kas attiecas uz tiesību aktu muitas jomā piemērošanu un viņu skar tieši un individuāli.
40

No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/95 1. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tādas daudzpolu kontaktsavienojumu kastes rūpnieciskai izmantošanai kā pamatlietā ir uzskatāmas par “elektroiekārtām” šīs tiesību normas izpratnē un līdz ar to tām ir jāpiestiprina CE marķējums, ciktāl to atbilstoša iebūvēšana saskaņā ar mērķi nekādā ziņā nevar ietekmēt to atbilstību drošības prasībām, attiecībā uz kurām tās ir pārbaudītas.
38

Tomēr Tiesa ir arī atzinusi, ka nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt priekšnodokli arī tad, ja, pat neesot tiešai un tūlītējai saiknei starp konkrētu iepriekš veiktu darījumu un vienu vai vairākiem vēlāk veiktiem darījumiem, kas dod atskaitīšanas tiesības, attiecīgo pakalpojumu izmaksas veido daļu no šīs sabiedrības vispārējām izmaksām un kā tādas veido daļu no sabiedrības pārdoto preču vai sniegto pakalpojumu cenas. Faktiski šādas izmaksas ir tieši un tūlītēji saistītas ar nodokļa maksātāja saimniecisko darbību kopumā (2000. gada 8. jūnija spriedums lietā C-98/98 Midland Bank, Recueil, I-4177. lpp., 31. punkts; 2005. gada 26. maija spriedums lietā C-465/03 Kretztechnik, Krājums, I-4357. lpp., 36. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Becker, 20. punkts). Tāds it īpaši varētu būt gadījums, ja tiek konstatēts, ka nodokļa maksātājs, darbojoties jaundibinātās sabiedrības izpilddirektora amatā, pats ir ieguvis attiecīgo klientūru un ka no šīs iegūšanas izrietošās izmaksas būtu jāuzskata par daļu no vispārējām izmaksām saistībā ar viņa darbību izpilddirektora amatā.
26

Šajos apstākļos Juzgado de lo Social Nr. 2 de Terrassa (Terasas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 2) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Vai [Hartas] 47. pantam ir pretrunā [Ley 10/2012] 1. pants, 2. panta f) punkts, 3. panta 1. punkts, 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts, 4. panta 3. punkts, 5. panta 3. punkts un 6. un 7. pants, kā arī 8. panta 1. un 2. punkts, pirmkārt, tāpēc ka tajos nav paredzēta iespēja valsts tiesai valsts nodevas par darbību veikšanu tiesu iestādēs jebkādi pielāgot vai izvērtēt jautājumu par to samērīgumu (saistībā ar pamatojumu, ar kādu valsts tās uzliek, un to apmēru kā šķērsli efektīvai tiesību aizsardzībai tiesā), lai no šīm nodevām varētu atbrīvot pieteicēju, otrkārt, tiesai nav paredzēta iespēja ņemt vērā Savienības tiesību normu efektīvas piemērošanas principu un, treškārt, tai nav paredzēta iespēja novērtēt, cik konkrētā lieta, ņemot vērā tās apstākļus, ir svarīga tās dalībniekiem, ja šo nodevu samaksa ir priekšnosacījums “suplicación” sūdzības iesniegšanai? 2) Vai [Hartas] 47. pantam ir pretrunā [Ley 10/2012] 1. pants, 2. panta f) punkts, 3. panta 1. punkts, 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts, 4. panta 3. punkts, 5. panta 3. punkts un 6. un 7. pants, kā arī 8. panta 1. un 2. punkts tāpēc, ka tie ir piemērojami tādā īpašā tiesvedībā kā darba un sociālo jautājumu lietas, kur kā līdzsvarotas saimnieciskās un sociālās attīstības [Eiropas Savienībā] pamatelements mēdz tikt piemērotas Savienības tiesības? 3) Vai iepriekš izklāstīto jautājumu kontekstā tāda tiesa kā iesniedzējtiesa drīkstētu nepiemērot tādu tiesisko regulējumu kā šeit aplūkotais, kurā nav paredzēta iespēja valsts tiesai, pirmkārt, valsts nodevas par darbību veikšanu tiesu iestādēs jebkādi pielāgot vai izvērtēt jautājumu par to samērīgumu (saistībā ar pamatojumu, ar kādu valsts tās uzliek, un to apmēru kā šķērsli efektīvai tiesību aizsardzībai tiesā), lai no šīm nodevām varētu atbrīvot pieteicēju, otrkārt, tiesai nav paredzēta iespēja ņemt vērā Savienības tiesību normu efektīvas piemērošanas principu un, treškārt, tai nav paredzēta iespēja novērtēt, cik konkrētā lieta, ņemot vērā tās apstākļus, ir svarīga tās dalībniekiem, ja šo nodevu samaksa ir priekšnosacījums “suplicación” sūdzības iesniegšanai?”
Līdz ar to Vispārējā tiesa var pamatoti uzskatīt, ka Komisija, nosakot “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientu likmi 15 % apmērā, nepārkāpj samērīguma principu, kaut arī prasītājas līdzdalības attiecīgajā pārkāpumā ģeogrāfiskais tvērums ir mazāks.

Apstāklis, ka uzņēmums neietilpst aizliegtās vienošanās “cietajā kodolā” tā iemesla dēļ, ka tas nav piedalījies tās izveidē un uzturēšanā, jebkurā gadījumā nevar pierādīt, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāuzskata, ka “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficienti 15 % apmērā nav atbilstoši vai ir pārlieku augsti, jo šāda procentuālā likme ir attaisnojama, ņemot vērā tikai attiecīgā pārkāpuma būtību vien, respektīvi, cenu paaugstināšanas saskaņošanu. Proti, šāds pārkāpums ir viens no vissmagākajiem konkurences ierobežojumiem Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 23. un 25. punkta izpratnē un šāda 15 % likme atbilst viszemākajai likmei sodu skalā, kas saskaņā ar šīm pamatnostādnēm ir paredzēta par šādiem pārkāpumiem.

Lai noteiktu par konkurences tiesību normu pārkāpumu uzliktu naudas sodu apmēru, ir jāņem vērā pārkāpuma ilgums un visi apstākļi, kas pēc sava rakstura ietilpst pārkāpuma smaguma vērtējumā. Apstākļiem, kas varētu ietekmēt pārkāpumu smaguma novērtējumu, ir pieskaitāma katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma loma aizliegtās vienošanās izveidē, labums, ko tie varēja gūt no tās, to lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks, ko šāda veida pārkāpumi rada Savienības mērķiem.

Kaut arī, lai novērtētu LESD 101. panta pārkāpuma smagumu un tādējādi noteiktu uzliekamā naudas soda apmēru, var tikt ņemts vērā it īpaši pārkāpuma ģeogrāfiskais mērogs, apstāklis, ka kāda pārkāpuma ģeogrāfiskais mērogs ir plašāks nekā cita pārkāpuma ģeogrāfiskais mērogs, obligāti nenozīmē, ka šis pirmais pārkāpums – aplūkots kopumā un it īpaši ņemot vērā tā būtību – ir uzskatāms par smagāku nekā otrais pārkāpums un par tādu, kas līdz ar to attaisno lielāka “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficienta noteikšanu nekā tie koeficienti, kas ir izmantoti, lai aprēķinātu naudas sodu par šo otro pārkāpumu.

(skat. 64. punktu)
Uzņēmums, kas vienotā un saliktā konkurences noteikumu pārkāpumā ir piedalījies ar tādu savu rīcību, uz kuru attiecas tādi LESD 101. panta 1. punkta jēdzieni kā nolīgums vai saskaņotas darbības ar mērķi, kas ir vērsts pret konkurenci, un kura ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par citu uzņēmumu šī paša pārkāpuma ietvaros veiktu rīcību par visu laikposmu, kad tas minētajā pārkāpumā ir piedalījies. Tā tas ir gadījumā, ja tiek pierādīts, ka minētais uzņēmums ir centies ar savu rīcību veicināt kopīgo mērķu, uz kuriem tiecās visi dalībnieki, sasniegšanu un ka tas zināja par pārkāpjošo rīcību, ko bija iecerējuši vai īstenojuši citi uzņēmumi, lai sasniegtu tos pašus mērķus, vai ka tas varēja saprātīgi paredzēt šādu rīcību un ka tas bija gatavs uzņemties risku.

Turklāt, lai dažādas darbības kvalificētu kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, nav jāpārbauda, vai tās veido papildinošu saikni tādā nozīmē, ka katra no tām ir vērsta pret vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un mijiedarbojoties veicina visu to pret konkurenci vērsto seku īstenošanu, kuras vēlējās pārkāpuma izdarītāji vispārējā plāna ietvaros, kam ir vienots mērķis.

Turklāt LESD 101. panta 1. punkta formulējums vispārīgi attiecas uz visiem nolīgumiem un visām saskaņotām darbībām, kas vai nu horizontālās, vai vertikālās attiecībās izkropļo konkurenci iekšējā tirgū, neatkarīgi no tirgus, kurā dalībnieki darbojas, un no tā, ka tikai uz viena no šiem dalībniekiem komerciālo rīcību ir attiecināmi konkrēto vienošanos noteikumi.

No tā, pirmām kārtām, izriet, ka uzņēmums var pārkāpt LESD 101. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu, ja tā rīcības, kas ir saskaņota ar citu uzņēmumu rīcību, mērķis ir ierobežot konkurenci attiecīgajā konkrētajā tirgū, un tam pašam nav obligāti jādarbojas minētajā konkrētajā tirgū.

Otrām kārtām, no tā izriet, ka Komisija nepieļauj nekādu kļūdu, ja tā secina, ka pastāv vienots un turpināts pārkāpums, ņemot vērā, ka attiecīgais uzņēmums ir, pirmkārt, atbildīgs par savu tiešo līdzdalību pārmestajā pārkāpumā un, otrkārt, atbildīgs par savu netiešo līdzdalību šajā pārkāpumā, ciktāl tas zināja par visu citu pārkāpjošo rīcību, ko citi attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībnieki plānoja vai īstenoja, lai sasniegtu tos pašus mērķus, vai par to, ka tas varēja saprātīgi to paredzēt un bija gatavs uzņemties risku, nepastāvot vajadzībai pierādīt papildinošas saiknes esamību starp pārmestajām darbībām.

(skat. 39., 40., 55., 57. un 63. punktu)
Lielākajā daļā gadījumu pretkonkurences darbību vai nolīgumu pastāvēšana ir jāizsecina no noteikta skaita sakritību vai norāžu, kuras, skatītas kopā un nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var veidot pierādījumu par konkurences tiesību normu pārkāpumu. Tā konkrēti jautājumā par vairākus gadus ilgstošu pārkāpumu tas, ka nav sniegts tiešs pierādījums par sabiedrības dalību šajā pārkāpumā kādā noteiktā laikposmā, neliedz šo dalību konstatēt arī šajā laikposmā, ja vien šāds konstatējums ir pamatots ar objektīvām un saskanīgām pazīmēm, un šajā ziņā var tikt ņemta vērā šīs sabiedrības publiskas atkāpšanās neesamība.

Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi uzņēmuma līdzdalību LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumā, ja tā balstās nevis vienkārši uz sabiedrību, kas ir vienošanās dalībnieces, pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu, bet uz pārkāpumu veidojošās sanāksmes protokolu rokrakstā, kuru ir sagatavojis šīs sabiedrības pārstāvis tajā pašā sanāksmes dienā un kurš nav datēts ar brīdi, kad šī sabiedrības iesniedza savu pieteikumu par iecietības programmas piemērošanu atbilstoši paziņojumam par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu karteļu gadījumos, kas ir viena laika ar faktiem. Šāda pierādījuma gadījumā nav nepieciešami citi saskanīgi pierādījumi.

Uzņēmums, kas vienotā un saliktā konkurences noteikumu pārkāpumā ir piedalījies ar tādu savu rīcību, uz kuru attiecas tādi LESD 101. panta 1. punkta jēdzieni kā nolīgums vai saskaņotas darbības ar mērķi, kas ir vērsts pret konkurenci, un kura ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par citu uzņēmumu šī paša pārkāpuma ietvaros veiktu rīcību par visu laikposmu, kad tas minētajā pārkāpumā ir piedalījies. Tā tas ir gadījumā, ja tiek pierādīts, ka minētais uzņēmums ir centies ar savu rīcību veicināt kopīgo mērķu, uz kuriem tiecās visi dalībnieki, sasniegšanu un ka tas zināja par pārkāpjošo rīcību, ko bija iecerējuši vai īstenojuši citi uzņēmumi, lai sasniegtu tos pašus mērķus, vai ka tas varēja saprātīgi paredzēt šādu rīcību un ka tas bija gatavs uzņemties risku

Turklāt, lai dažādas darbības kvalificētu kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, nav jāpārbauda, vai tās veido papildinošu saikni tādā nozīmē, ka katra no tām ir vērsta pret vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un mijiedarbojoties veicina visu to pret konkurenci vērsto seku īstenošanu, kuras vēlējās pārkāpuma izdarītāji vispārējā plāna ietvaros, kam ir vienots mērķis.

Turklāt LESD 101. panta 1. punkta formulējums vispārīgi attiecas uz visiem nolīgumiem un visām saskaņotām darbībām, kas vai nu horizontālās, vai vertikālās attiecībās izkropļo konkurenci iekšējā tirgū, neatkarīgi no tirgus, kurā dalībnieki darbojas, un no tā, ka tikai uz viena no šiem dalībniekiem komerciālo rīcību ir attiecināmi konkrēto vienošanos noteikumi.

(skat. 61., 63. un 64. punktu)
Vispārējās tiesas pienākums pamatot savus spriedumus principā nevar sniegties tiktāl, ka tai ir jāpamato savs rastais risinājums vienā lietā attiecībā uz tās citā lietā rasto risinājumu, lai arī tas attiektos uz to pašu Komisijas lēmumu par LESD 101. panta piemērošanas procedūru.

Uzņēmums, kas šādā vienotā un saliktā pārkāpumā ir piedalījies ar tādu savu rīcību, uz kuru attiecas tādi LESD 101. panta 1. punkta jēdzieni kā nolīgums vai saskaņotas darbības ar mērķi, kas ir vērsts pret konkurenci, un kura ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par citu uzņēmumu šī paša pārkāpuma ietvaros veiktu rīcību par visu laikposmu, kad tas minētajā pārkāpumā ir piedalījies. Tā tas ir gadījumā, ja tiek pierādīts, ka minētais uzņēmums ir centies ar savu rīcību veicināt kopīgo mērķu, uz kuriem tiecās visi dalībnieki, sasniegšanu un ka tas zināja par pārkāpjošo rīcību, ko bija iecerējuši vai īstenojuši citi uzņēmumi, lai sasniegtu tos pašus mērķus, vai ka tas varēja saprātīgi paredzēt šādu rīcību un ka tas bija gatavs uzņemties risku.

Turklāt, lai dažādas darbības kvalificētu kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, nav jāpārbauda, vai tās veido papildinošu saikni tādā nozīmē, ka katra no tām ir vērsta pret vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un mijiedarbojoties veicina visu to pret konkurenci vērsto seku īstenošanu, kuras vēlējās pārkāpuma izdarītāji vispārējā plāna ietvaros, kam ir vienots mērķis.

Turklāt LESD 101. panta 1. punkta formulējums vispārīgi attiecas uz visiem nolīgumiem un visām saskaņotām darbībām, kas vai nu horizontālās, vai vertikālās attiecībās izkropļo konkurenci iekšējā tirgū, neatkarīgi no tirgus, kurā dalībnieki darbojas, un no tā, ka tikai uz viena no šiem dalībniekiem komerciālo rīcību ir attiecināmi konkrēto vienošanos noteikumi.

(skat. 48., 50. un 51. punktu)
14

Saskaņā ar 2005. gada 20. oktobra Kodifikācijas dekrēta Nr. 1047, ar ko piemēro Eiropas regulu par precēm, par kurām ir aizdomas, ka tās pārkāpj atsevišķas intelektuālā īpašuma tiesības, un pasākumiem, ko veic attiecībā uz precēm, kas ir pārkāpušas šādas tiesības (Lovbekendtgørelse nr. 1047 om anvendelse af Det Europæiske Fællesskabs forordning om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder), 5. pantu: “[1.] Gadījumā, ja tiek veikts [Muitas regulas] 9. pantā paredzētais pasākums, preču saņēmējs var lūgt tiesai noteikt, vai ir ievēroti preču izlaišanas apturēšanas nosacījumi. Tiesa var piespriest, ka preces ir jāizlaiž. 2. Preču saņēmējs nevar nodot Muitas un nodokļu iestādes lēmumu izskatīšanai augstākā administratīvā iestāde.”
Parlamentam un Padomei, atbilstoši parastajai likumdošanas procedūrai pieņemot noteikumus saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktu, ir obligāti jāvērtē, vai šie noteikumi ir “nepieciešami”, lai varētu sasniegt ar LESD reglamentēto kopējo politiku mērķus tā, ka šī pieņemšana ietver politisku lēmumu, kura pieņemšana ir jāatstāj Savienības likumdevēja ziņā. Turpretī, kad Padome pieņem pasākumus, kas attiecas uz zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu, nav nepieciešams šāds izvērtējums, jo šādiem pasākumiem ir galvenokārt tehnisks raksturs un tos ir paredzēts pieņemt, lai īstenotu noteikumus, kas pieņemti, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu.

Līdz ar to LESD 43. panta 2. un 3. punktam ir atšķirīgi mērķi un katram no tiem ir specifiska piemērošanas joma, tādējādi tie var tikt izmantoti atsevišķi, lai pamatotu saistībā ar kopējo zivsaimniecības politiku noteikto pasākumu pieņemšanu, ņemot vērā, ka, kad Padome pieņem tiesību aktus, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, tai ir jārīkojas, ievērojot tās kompetenču robežas, kā arī attiecīgā gadījumā – atbilstošās tiesību normas, kas jau pieņemtas, piemērojot LESD 43. panta 2. punktu. No tā izriet, ka LESD 43. panta 3. punkta piemērošanas jomā var ietilpt pasākumi, kas neietver vienīgi zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu, ja vien šie pasākumi neietver politisku izvēli, kas atstāta Savienības likumdevēja ziņā, tādēļ, ka tie ir vajadzīgi kopējās lauksaimniecības politikas un kopējās zivsaimniecības politikas mērķu sasniegšanai.

(sal. ar 48., 58. un 59. punktu)
Tas, ka Savienības tiesa ir pārkāpusi Eiropas Savienības Pamattiesību Hartas 47. panta otrajā daļā tai uzlikto pienākumu laikus izskatīt tās izskatīšanai nodotās lietas, ir sodāms ar Vispārējā tiesā celtu prasību par zaudējumu atlīdzību, jo šāda prasība ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis.

No tā izriet, ka prasība atlīdzināt kaitējumu, ko radījis tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi saprātīgu sprieduma taisīšanas termiņu, nevar tikt celta tieši Tiesā apelācijas sūdzības ietvaros, bet tā jāceļ pašā Vispārējā tiesā. Tā kā ir acīmredzams, ka Vispārējā tiesa ir pietiekami nopietni pārkāpusi savu pienākumu izskatīt lietu saprātīgā termiņā un šajā ziņā lietas dalībniekiem nav jāsniedz pierādījumi, Tiesa var to konstatēt, izskatot apelācijas sūdzību.

Tādējādi, neskarot lietas dalībnieku pienākumu celt prasību par zaudējumu atlīdzību Vispārējā tiesā, ir jākonstatē minētā principa pārkāpums, ja tiesvedības ilgums Vispārējā tiesā, proti, gandrīz pieci gadi un deviņi mēneši, kas ietver it īpaši četru gadu un viena mēneša periodu, kurā nav ticis pieņemts neviens tiesību akts, sākot no rakstveida procesa pabeigšanas līdz tiesas sēdei, nekādi nav izskaidrojams nedz ar lietas sarežģītību vai būtību, nedz vēl jo vairāk ar tās kontekstu. Šādi tas it īpaši ir gadījumā, kad ne no pārsūdzētā sprieduma, nedz lietas dalībnieku iesniegtās informācijas neizriet, ka šo bezdarbības posmu var objektīvi pamatot vai ka prasītājas tajā piedalījās.

(sal. ar 55.–59. punktu)
Šajā ziņā iesniedzējtiesai ir jāņem vērā, ka šo prospektu pirms tam tika apstiprinājusi obligāciju emitēšanas valsts nacionālā birža un tā to publiski izvietoja savā interneta vietnē. Turklāt iesniedzējtiesai būtu jāņem vērā, ka trešā persona, kas ir iegādājusies šos vērtspapīrus no finanšu starpnieka un uz kuru attiecina jurisdikcijas noteikšanas klauzulu, ir uzņēmums, kas darbojas finanšu ieguldījumu jomā, kā arī iespējamās komercsaites, kas to pagātnē ir saistījušas ar pārējām pusēm. Valsts tiesai būtu arī jāpārbauda, vai obligāciju emitēšana tirgū šajā darbības nozarē parasti un regulāri tiek papildināta ar prospektiem, kuros ietverta jurisdikcijas noteikšanas klauzula, un vai šāda prakse ir pietiekami zināma, lai to varētu saukt par “konsolidētu”.

Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja ir divas prasības, kas celtas pret vairākiem atbildētājiem, kurām ir atšķirīgs priekšmets un pamats un kuras nav savstarpēji pakārtotas vai nesaderīgas, nepietiek ar to, ka, atzīstot vienu no tām par pamatotu, tas varētu ietekmēt to tiesību apjomu, kuru aizsardzība tiek prasīta otrajā prasībā, lai rastos nesavienojamu spriedumu risks šīs normas izpratnē.

Konkrētāk, kas attiecas uz prasību par spēkā neesamības atzīšanu un nepamatoti samaksāto summu atgūšanu, no vienas puses, un prasību par atbildību, no otras puses, tas vien, ka vienas tiesvedības iznākums var ietekmēt otras iznākumu, tostarp summas, kas atgūstama saistībā ar prasību par spēkā neesamību un nepienākošos summu atgūšanu, potenciālā ietekme uz iespējamo kaitējumu prasībā par atbildību, ir nepietiekami, lai abās tiesvedībās pieņemamos nolēmumus uzskatītu par nesavienojamiem šī panta izpratnē. Proti, šī īpašās jurisdikcijas norma, kas atšķiras no Regulas Nr. 44/2001 2. pantā paredzētās jurisdikcijas atbilstoši atbildētāja domicila tiesas principam, ir turklāt interpretējama šauri, un to nevar interpretēt tā, lai tiktu aptverti gadījumi ārpus minētajā regulā skaidri paredzētajiem gadījumiem.

(sal. ar 63., 66., 67. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
Tādējādi dalībvalsts nav izpildījusi tai paredzētos pienākumus, jo Direktīvas 2000/60 2. panta 19., 20., 26.un 27. punktā noteiktās definīcijas nav iekļautas atbilstošajos valsts tiesību aktos, kas bija spēkā argumentētajā atzinumā noteiktā transponēšanas termiņa beigās, jo šī netransponēšana var apdraudēt šīs direktīvas mērķu īstenošanu. Šajā ziņā, tā kā, lai tiktu nodrošināta tiesiskā noteiktība, direktīvas normas ir izpildāmas ar neapstrīdamu saistošu spēku un ar prasīto specifiskumu, precizitāti un skaidrību, valsts tiesību normas par ūdeņu aizsardzību interpretācija atbilstoši vairākām citām tiesību normām, kas ir ietvertas dažādos likumos, kas turklāt no pirmā acu uzmetiena neattiecas uz ūdeņu aizsardzību, neatbilst šīm prasībām.

Lai transponētu direktīvu valsts tiesībās, protams, nav obligāti nepieciešams, lai tās normas skaidri un detalizēti tiktu pārņemtas normatīvajos vai administratīvajos aktos, bet pietiek, ja tiek ievērots vispārīgais juridiskais konteksts, ar kuru pietiekami skaidri un precīzi tiek faktiski nodrošināta šīs direktīvas pilnīga piemērošana. Tomēr attiecībā uz Direktīvu 2000/60, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā, kas ir grozīta ar Direktīvu 2008/32, ciktāl tajā paredzētās definīcijas palīdz nodrošināt šīs direktīvas pamatpienākumu transponēšanu, ir būtiski tās pareizi ņemt vērā, transponējot būtiskās tiesību normas, kurās tiek izmantoti definētie termini, ja dalībvalsts atsakās no to atsevišķas transponēšanas.

Nav nekādas saiknes starp jēdzienu “gruntsūdeņu pieejamie resursi”, kas paredzēts Direktīvas 2000/60, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā, kas ir grozīta ar Direktīvu 2008/32, 2. panta 27. punktā, un jēdzienu “ūdens ieguve”, kas ir paredzēts valsts tiesību normās, ar kurām ir transponēta minētā direktīva. Pirmais attiecas uz dabīgiem procesiem, jo Direktīvā 2000/60 iekļautā definīcija attiecas uz dabiskā līdzsvara stāvokli, tas ir, ūdens pievades ātrumu gruntsūdens objektam, no kura atņem plūsmas tempu bez cilvēka iejaukšanās. Minētā iejaukšanās, kas atšķiras no ūdens ieguves, attiecas uz šīs direktīvas 2. panta 28. punktu. Minētās direktīvas 2. panta 27. punktā iekļautā definīcija netieši atsaucas uz monitoringa pienākumu, kas norādīts šīs pašās direktīvas V pielikuma 2.2.1. punktā, kurš attiecas gan uz dabīgiem procesiem, gan uz cilvēka izraisītajiem procesiem. Ja šīs divas kategorijas netiek nošķirtas, pastāv risks, ka cilvēka iejaukšanās sekas netiek ņemtas vērā. Līdz ar to būtu sarežģīti atbilstoši noteikt pasākumus, kas ir jāveic, lai garantētu ūdeņu labu stāvokli saskaņā ar Direktīvas 2000/60 4. pantu.

(sal. ar 90. punktu)