ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 19/33

Prasība, kas celta 2020. gada 23. oktobrī – Kipras Republika/Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

(Lieta C-549/20)

(2021/C 19/36)

Tiesvedības valoda – grieķu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Kipras Republika (pārstāve: Eirini Neofytou)

Atbildētāji: Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

Prasījumi

Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

— atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2020/1055 (2020. gada 15. jūlijs), ar ko groza Regulas (EK) Nr. 1071/2009, (EK) Nr. 1072/2009 un (ES) Nr. 1024/2012, lai tās pielāgotu norisēm autotransporta nozarē (1), 1. panta 3. punktu daļā, kurā ar šo normu ir formulēts Regulas Nr. 1071/2009 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Pakārtoti – gadījumā, ja Tiesa šo prasījumu nevarētu apmierināt,– Tiesai tiek lūgts prasītājas interesēs atcelt 1. panta 3. punktu;

— pakārtoti – gadījumā, ja Tiesa prasību par apstrīdētās regulas daļēju atcelšanu minētajā apmērā uzskatītu par nepieņemamu,– atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2020/1055 (2020. gada 15. jūlijs), ar ko groza Regulas (EK) Nr. 1071/2009, (EK) Nr. 1072/2009 un (ES) Nr. 1024/2012, lai tās pielāgotu norisēm autotransporta nozarē;

— piespriest Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Prasības pamatošanai prasītāja izvirza septiņus atcelšanas pamatus.

Pirmais atcelšanas pamats: prasītāja uzskata, ka atbildētāji esot pārkāpuši LESD 90. pantu, lasot to kopsakarā ar LES 3. panta 3. punktu, LESD 11. pantu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 37. pantu, LES 3. panta 5. punktu, LESD 208. panta 2. punktu un 216. panta 2. punktu un Parīzes līgumu.

Otrais atcelšanas pamats: prasītāja uzskata, ka atbildētāji esot pārkāpuši samērīguma principu, kas ir paredzēts LES 5. panta 4. punktā un LES un LESD pievienotā 2. protokola par subsidiaritātes principa un proporcionalitātes principa piemērošanu 1. pantā.

Trešais atcelšanas pamats: prasītāja uzskata, ka atbildētāji esot pārkāpuši vienlīdzīgas attieksmes principu un diskriminācijas aizliegumu, kas izriet no LESD 18. panta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. panta, dalībvalstu vienlīdzības principu Līgumu priekšā, kas izriet no LES 4. panta 2. punkta, un – ja Tiesa to uzskatītu par nepieciešamu – LESD 95. panta 1. punktu.

Ceturtais atcelšanas pamats: prasītāja uzskata, ka atbildētāji esot pārkāpuši LESD 91. panta 1. punktu.

Piektais atcelšanas pamats: prasītāja uzskata, ka atbildētāji esot pārkāpuši LESD 91. panta 2. punktu un LESD 90. pantu, to lasot kopsakarā ar LES 3. panta 3. punktu un LESD 94. pantu.

Sestais atcelšanas pamats: prasītāja uzskata, ka atbildētāji esot pārkāpuši uzņēmējdarbības brīvības un darījumdarbības brīvības principus, kuri izriet no LESD 49. panta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 15. un 16. panta.

Septītais atcelšanas pamats: prasītāja uzskata, ka atbildētāji esot pārkāpuši [LESD] 58. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar LESD 91. pantu, un, pakārtoti, LESD 56. pantu.

(1) OV 2020, L 249, 17. lpp.
1)

Vai Direktīvā 1999/70/EK (Padomes Direktīva par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, turpmāk tekstā – “direktīva”) (1) ietvertā pamatnolīguma 5. klauzula ar nosaukumu “Pasākumi, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu”, to skatot kopā ar [šīs direktīvas] 6. un 7. apsvērumu un minētā pamatnolīguma 4. klauzulu (“Diskriminācijas aizlieguma princips”), kā arī ņemot vērā līdzvērtības, efektivitātes un [Eiropas Savienības] tiesību lietderīgās iedarbības principus, nepieļauj tādu valsts tiesisku regulējumu kā Likuma Nr. 240/2010 24. panta 3. punkta a) apakšpunkts un 22. panta 9. punkts, kuri ļauj universitātēm bez kvantitatīviem ierobežojumiem izmantot uz noteiktu laiku noslēgtus pētnieku līgumus, kuru ilgums ir trīs gadi un kuri ir pagarināmi uz diviem gadiem, neparedzot to noslēgšanai un pagarināšanai nekādu objektīvu iemeslu, kas ir saistīts ar to noslēdzošās universitātes pagaidu vai ārkārtas vajadzībām, un kuros kā vienīgais ierobežojums vairāku darba attiecību uz noteiktu laiku izmantošanai ar vienu un to pašu personu ir paredzēts tikai ilgums, kas nepārsniedz divpadsmit gadus, pat, ja tie nav nepārtraukti?
3.

Regulas 2020/1054 3. pants, kurā ir noteikts datums, kad šī regula stājas spēkā (2020. gada 20. augustā), bet nav paredzēts nekāds pārejas laikposms, it īpaši ņemot vērā to, ka uzreiz ir piemērojami i) grozījumi Regulas Nr. 561/2006 8. panta 8. punktā, ar ko aizliegts atpūtas laiku pavadīt transportlīdzekļa kabīnē, un ii) grozījumi Regulas Nr. 561/2006 8. panta 8.a punktā par pienākumu nodrošināt, ka transportlīdzekļu vadītāji ik pēc četrām nedēļām atgriežas savā dzīvesvietā, esot pretrunā: 3.1 Samērīguma principam, jo, noteikdamas, ka regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas, ES iestādes i) neesot ņēmušas vērā to, ka objektīvu iemeslu dēļ apstākļos, kad nav pārejas laikposma, dalībvalstīm un autotransporta uzņēmumiem nav iespējams pielāgoties pienākumu grozījumiem, un ii) neesot izvirzījušas nekādus argumentus, ar kuriem būtu pamatota šo jauno prasību ieviešanas steidzamība; 3.2 LESD 296. pantā noteiktajam pienākumam norādīt pamatojumu, jo laikā, kad tika izskatīts priekšlikums par šo aktu, ES iestādēm esot bijis zināms – no ietekmes novērtējuma un citiem avotiem –, ka i) aizliegumu attiecīgajos laikposmos gulēšanai paredzēto laiku pavadīt transportlīdzekļa kabīnē praksē nebūtu iespējams īstenot nedz lielākajai daļai dalībvalstu (alternatīvu mītņu nepietiekamā skaita dēļ), nedz autotransporta uzņēmumiem, ii) pienākums nodrošināt, ka transportlīdzekļu vadītāji atgriežas savā dzīvesvietā vai uzņēmuma darbības centrā praksē izraisītu sarežģījumus, jo šā pienākuma īstenošanas noteikumi neesot skaidri, un līdz ar to ES iestādēm esot bijuši jāizvirza argumenti, kas attaisnotu pārejas laikposma neesamību jeb tiesību akta stāšanās spēkā neatlikšanu; 3.3 Lojālas sadarbības principam, jo ES iestādes neesot sniegušas nekādu pamatojumu, kādēļ būtu nepieciešams nodrošināt to, lai uzreiz stātos spēkā aizliegums attiecīgajos laikposmos nakti pavadīt transportlīdzekļa kabīnē un pienākums nodrošināt, ka transportlīdzekļu vadītāji atgriežas savā dzīvesvietā, un arī neesot ņēmušas vērā dalībvalstu un ieinteresēto personu iesniegtos datus par objektīviem šķēršļiem un nepieciešamību paredzēt pārejas laikposmu, kas dotu iespēju sagatavoties noteikumu grozīšanai.
2)

a) Vai (nepilngadīgiem) Savienības pilsoņiem ir jāapliecina vai jāpierāda interese izmantot savas tiesības, kas izriet no viņu Savienības pilsonības? b) Vai šajā kontekstā var būt nozīme tam, ka nepilngadīgi Savienības pilsoņi parasti nespēj patstāvīgi izvirzīt savas tiesības un nedrīkst paši izlemt par savu uzturēšanās vietu, bet ir atkarīgi no (kāda no) vecākiem, kā rezultātā Savienības pilsoņa tiesības var tikt izmantotas nepilngadīgā Savienības pilsoņa vārdā, kas, savukārt, iespējams ir pretrunā citām bērna interesēm sprieduma lietā Chavez Vilchez u. c. (1) izpratnē? c) Vai runa ir par absolūtām tiesībām tādā nozīmē, ka nedrīkst tikt radīti šķēršļi vai ka dalībvalstij, kuras pilsonis ir (nepilngadīgais) Savienības pilsonis, ir pat pozitīvs pienākums nodrošināt šo tiesību izmantošanu?
—

vai LES 4. panta 2. punkts, skatot to kopsakarā ar Hartas 7. pantu un 24. panta 2. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai panāktu interešu līdzsvaru, ir nepieciešams savstarpēji izsvērt dalībvalsts nacionālo identitāti un konstitucionālo identitāti, no vienas puses, un bērna intereses, no otras puses, turklāt ir jāņem vērā, ka šobrīd nedz attiecībā uz vērtībām, nedz arī no juridiskā viedokļa nepastāv vienprātība par iespēju dzimšanas apliecībā kā vecākus atļaut norādīt tā paša dzimuma personas bez sīkākas informācijas, vai un, ja jā, kurš no viņām ir bērna bioloģiskais vecāks? Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša, kā šis interešu līdzsvars varētu konkrēti tikt sasniegts?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 2. septembrī iesniedza Finanzgericht Bremen (Vācija) – S/Familienkasse Niedersachsen-Bremen der Bundesagentur für Arbeit

(Lieta C-411/20)

(2020/C 423/39)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Finanzgericht Bremen

Pamatlietas puses

Prasītāja: S

Atbildētāja: Familienkasse Niedersachsen-Bremen der Bundesagentur für Arbeit

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas 2004/38/EK (1) 24. pants un Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2) 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram citas dalībvalsts valstspiederīgajam, kuram iekšzemē ir tikusi noteikta dzīvesvieta vai pastāvīgā dzīvesvieta un kurš nepierāda, ka viņam ir ienākumi iekšzemē no lauksaimniecības un mežsaimniecības, profesionālās darbības, darbības pašnodarbinātas personas statusā vai no algota darba, par pirmajiem trim mēnešiem no dzīvesvietas vai pastāvīgās dzīvesvietas noteikšanas brīža nav tiesību uz ģimenes pabalstiem Regulas (EK) Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, lasot to kopā ar 1. panta z) punktu, savukārt attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajam, kurš atrodas tādā pašā situācijā, nepierādot ienākumus iekšzemē no lauksaimniecības un mežsaimniecības, profesionālās darbības, darbības pašnodarbinātas personas statusā vai no algota darba, ir tiesības uz ģimenes pabalstiem Regulas (EK) Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, lasot to kopā ar 1. panta z) punktu?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.).

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.).
2)

Vai LES 4. panta 3. punkts, 19. panta 1. punkts un LESD 267. pants, lasot tos arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā, liedz interpretēt un piemērot Konstitūcijas 111. panta astoto daļu, Civilprocesa kodeksa 360. panta pirmās daļas 1. punktu un 362. panta pirmo daļu, un Administratīvā procesa kodeksa 110. pantu tādējādi, kā tas izriet no valsts tiesu prakses, atbilstoši kurai kasācijas sūdzība Apvienotajās palātās (Sezioni unite) “jurisdikcijas apsvērumu dēļ” tā sauktās “tiesu varas neesamības” aspektā nav iespējama kā pārsūdzības līdzeklis par spriedumiem, kurus taisījusi Consiglio di Stato (Valsts padome), kura, izskatot strīdus par jautājumiem saistībā ar Savienības tiesību piemērošanu, nepamatoti neuzdod Tiesai prejudiciālu jautājumu, ja nav Tiesas imperatīvi norādītu (sākot no 1982. gada 6. oktobra sprieduma Cilfit, C-238/81) šauras interpretācijas nosacījumu, kas atbrīvo valsts tiesu no minētā pienākuma, pretrunā principam, atbilstoši kuram ar Savienības tiesībām ir nesaderīgas tādas – kaut arī uz likumu vai Konstitūciju balstītas – valsts tiesību normas vai procesuālās prakses, kuras paredz (arī provizoriski) atņemt (gan pēdējās, gan citu instanču) tiesām brīvību uzdot prejudiciālu jautājumu, kā rezultātā tiek uzurpēta Tiesas ekskluzīvā kompetence pareizi un saistoši interpretēt Kopienu tiesības, tiek neatgriezeniski likvidēta iespēja labot iespējamu interpretācijas kolīziju starp valsts tiesas piemērotajām tiesībām un Savienības tiesībām (un veicināt šo tiesību konsolidāciju) un tiek apdraudēta tiesību aizsardzības tiesā vienveidīga piemērošana un efektivitāte attiecībā uz subjektīvām juridiskajām situācijām, kas izriet no Savienības tiesībām?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 5. augustā iesniedza Hof van beroep te Antwerpen (Beļģija) – Openbaar Ministerie, Federale Overheidsdienst Financiën/Profit Europe NV, Gosselin Forwarding Services NV

(Lieta C-362/20)

(2020/C 399/32)

Tiesvedības valoda – holandiešu

Iesniedzējtiesa

Hof van beroep te Antwerpen

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Openbaar Ministerie, Federale Overheidsdienst Financiën

Atbildētājas apelācijas tiesvedībā: Profit Europe NV, Gosselin Forwarding Services NV

Prejudiciālie jautājumi

Vai uz Ķīnas izcelsmes lietiem vītņotiem cauruļu savienotājelementiem, kuri izgatavoti no čuguna ar lodveida grafītu, attiecas Komisijas Regulā (ES) Nr. 1071/2012 (2012. gada 14. novembris), ar ko nosaka pagaidu antidempinga maksājumu par Ķīnas Tautas Republikas un Taizemes izcelsmes kaļamā čuguna vītņotu cauruļu savienotājelementu importu (OV 2012, L 318, 10. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulā (ES) Nr. 430/2013 (2013. gada 13. maijs), ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, kurš noteikts Ķīnas Tautas Republikas un Taizemes izcelsmes kaļamā čuguna vītņotu cauruļu savienotājelementu importam, un izbeidz procedūru attiecībā uz Indonēziju (OV 2013, L 129, 1. lpp.), paredzētie antidempinga maksājumi, ņemot vērā, ka Eiropas Savienības Tiesa 2018. gada 12. jūlija spriedumā apvienotajās lietās C-397/17 un C-398/17 ir nospriedusi, ka lietie cauruļu piederumi no sferoidālā grafitizētā čuguna nav lieti cauruļu piederumi no kaļamā čuguna un ka lietie cauruļu piederumi no sferoidālā grafitizētā čuguna ietilpst nevis apakšpozīcijā, kurā ietilpst lietie cauruļu piederumi no kaļamā čuguna, bet gan citā apakšpozīcijā?
2)

Vai šis princips – vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm (saskaņā ar LESD 157. pantu kopsakarā ar Direktīvas 2006/54/EK 5. pantu) – ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda netieša nevienlīdzīga attieksme kā tā, kas attiecīgajā gadījumā izriet no pamatlietās piemērojamā tiesiskā regulējuma par pensiju indeksāciju 2018. gadā, ir attaisnojama, ņemot vērā arī jau agrāk veiktus līdzīgus pasākumus un to kumulatīvās iedarbības radītos ievērojamos zaudējumus salīdzinājumā ar inflācijas dēļ notikušo pensiju patiesās vērtības indeksāciju (attiecīgā gadījumā 25 % apmērā), it īpaši: — lai novērstu “plaisu” starp lielākām un mazākām pensijām (ko izraisītu regulāra indeksācija ar vienotu likmi), lai gan tā būtu tīri nomināla un vērtību attiecība paliktu nemainīga; — lai radītu vispārēju “sociālu elementu” mazāko pensiju saņēmēju pirktspējas palielināšanas ziņā, lai gan: a) šis mērķis būtu sasniedzams, arī neierobežojot lielāku pensiju indeksāciju, un b) likumdevējs šādu pasākumu neparedz līdzīgā veidā – arī pirktspējas palielināšanai, veicot aktīvā dienestā esošo ierēdņu mazāku ienākumu indeksāciju inflācijas dēļ (par sliktu aktīvā dienestā esošo ierēdņu lielāku ienākumu indeksācijai) un neparedzēja tiesisko regulējumu par līdzīgu iejaukšanos citu nodarbinātības sociālā nodrošinājuma sistēmu (bez valsts dalības) pensiju vērtības indeksācijā, lai (par sliktu lielāku pensiju indeksācijai) palielinātu mazāko pensiju pirktspēju; — lai uzturētu un finansētu “sistēmu”, lai gan ierēdņu pensijas izmaksā nevis apdrošināšanas iestāde no apdrošināšanas veidā organizētas un no iemaksām finansētas sistēmas, bet gan federācija kā pensionēto ierēdņu darba devējs – kā atlīdzību par veikto darbu, kas nozīmē, ka izšķiroša nozīme būtu nevis kādas sistēmas uzturēšanai vai finansēšanai, bet galu galā tikai budžeta apsvērumiem; — tādēļ ka tas ir patstāvīgs attaisnojošs iemesls vai (vēl pirms tam) jau sākotnēji izslēdz pieņēmumu par vīriešu netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ Direktīvas 2006/54/EK izpratnē, ja tas, ka statistiski būtiski lielākā skarto vīriešu daļa ietilpst lielāku pensiju saņēmēju grupā, ir kvalificējams kā sekas tam, ka sievietēm parasti – it īpaši agrāk – netika nodrošinātas vienlīdzīgas iespējas nodarbinātības un profesijas jomās; vai — tādēļ ka šis tiesiskais regulējums ir pieļaujams kā pozitīva rīcība LESD 157. panta 4. punkta izpratnē?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 7. septembrī iesniedza Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vācija) – TR

(Lieta C-416/20)

(2020/C 390/32)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg

Pamatlietas puses

Persona, kuras nodošana ir lūgta: TR

Otra lietas dalībniece: Generalstaatsanwaltschaft Hamburg

Prejudiciālie jautājumi

Vai, pieņemot lēmumus par aizmuguriski notiesātas personas izdošanu kriminālvajāšanai no kādas Eiropas Savienības dalībvalsts uz citu dalībvalsti, Direktīvas 2016/343 (1) tiesību normas, it īpaši tās 8. un 9. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka izdošanas pieļaujamība, it īpaši tā saucamajā bēgšanas gadījumā, ir atkarīga no tā, vai lūguma iesniedzēja valsts ir izpildījusi direktīvā minētos nosacījumus?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.).
2)

Ja saskaņā ar atbildi uz pirmo jautājumu pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos nav pieļaujams noraidīt: Kādas prasības attiecībā uz faktisko ģimenes dzīvi Direktīvas 2003/86/EK 16. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē vecāku ieceļošanas gadījumā ir jāizvirza bēglim, kurš ir kļuvis pilngadīgs pirms ir pieņemts lēmums attiecībā uz pieteikumu par ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā? It īpaši: a) Vai šajā gadījumā pietiek ar pirmās pakāpes radniecību taisnā augšupējā līnijā (Direktīvas 2003/86/EK 16. panta 1. punkta b) apakšpunkts), vai arī ir nepieciešama faktiska ģimenes dzīve? b) Gadījumā, ja ir nepieciešama faktiska ģimenes dzīve: Cik intensīvai tai ir jābūt? Vai, piemēram, pietiek ar atsevišķiem vai regulāriem apmeklējumiem, vai nepieciešams dzīvot vienā kopīgā mājsaimniecībā, vai turklāt ir jāpastāv arī savstarpēja atbalsta saiknei, kad ģimenes locekļi ir atkarīgi viens no otra palīdzības? c) Vai tādu vecāku ieceļošanai, kas vēl atrodas trešajā valstī un kas ir iesnieguši pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos ar pa šo laiku pilngadību sasniegušu bērnu, kurš ir atzīts par bēgli, ir nepieciešams prognozes vērtējums par to, vai pēc ieceļošanas dalībvalstī tiks uzsākta (atjaunota) ģimenes dzīve atbilstoši otrā jautājuma b) daļā minētajām prasībām?
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/64/EK (2007. gada 13. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK (1), 58. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to attiecībā uz neatļautiem vai nepareizi veiktiem maksājumu darījumiem tiek ieviesta maksājumu pakalpojumu sniedzēja atbildības sistēma, ar kuru tiek izslēgta iespēja celt jebkādas prasības vispārējo tiesību civiltiesiskās atbildības jomā par tiem pašiem faktiem, pamatojoties uz to, ka šis pakalpojumu sniedzējs nav izpildījis savus pienākumus, kas tam ir noteikti valsts tiesībās, it īpaši gadījumā, ja maksājumu pakalpojumu lietotājs 13 mēnešu laikā pēc debitēšanas dienas nav informējis maksājumu pakalpojumu sniedzēju par maksājumu darījumu, kas nav bijis atļauts vai ir nepareizi veikts?
1)

Vai Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem (1), 4. panta 4. punkta otrajā daļā dalībvalstīm paredzētā atļauja par atsevišķiem nodokļa maksātājiem [vienu nodokļa maksātāju] uzskatīt personas, kas reģistrētas attiecīgās valsts teritorijā un kas, juridiski būdamas patstāvīgas, ir cieši saistītas cita ar citu finansiālām, saimnieciskām un organizatoriskām saitēm, ir jāizmanto tādējādi, a) ka par vienu nodokļa maksātāju uzskata vienu no šīm personām, kas ir nodokļa maksātāja par visiem šo personu darījumiem, vai tādējādi, b) ka uzskatīšana par vienu nodokļa maksātāju neizbēgami – un līdz ar to arī apzinoties būtiskus nodokļu zaudējumus – radīs PVN maksātāju grupu, kas ir nošķirta no savstarpēji cieši saistītām personām un ir īpaši PVN mērķiem izveidota fiktīva vienība?
2)

Vai ar Direktīvas 93/13, kas ir interpretēta, ņemot vērā Kopienu tiesību efektivitātes principu, netiek pieļauta valsts judikatūra, kurā tiek uzskatīts, ka tāds noteikums vai noteikumu kopums kā pamatlietā aplūkotais ir “vienkāršs un skaidri saprotams” direktīvas izpratnē, jo: — pirms aizdevuma sagatavotajā piedāvājumā ir sīki izklāstīti valūtas maiņas darījumi aizdevuma visas pastāvēšanas laikā un ir precizēts, ka izmantotais euro valūtas maiņas kurss pret Šveices frankiem būs tas, kuru piemēro divas darba dienas pirms notikuma, kas nosaka darījumu un kurš ir publicēts Eiropas Centrālās bankas tīmekļa vietnē? — piedāvājumā ir minēts, ka aizņēmējs piekrīt valūtas maiņas darījumiem no Šveices frankiem euro un no euro Šveices frankos, kas nepieciešami aizdevuma darbībai un atmaksāšanai, un ka aizdevējs konvertēs ikmēneša atmaksas maksājumu, kas veikti euro valūtā, atlikumu Šveices frankos pēc ar aizdevumu saistīto papildu izdevumu samaksas; — piedāvājumā ir norādīts, ka, ja valūtas maiņas darījuma rezultātā maksājamā summa Šveices frankos atmaksas termiņa beigās ir mazāka, kapitāla amortizācija būs lēnāka un konkrētā atmaksas termiņa iespējamā neamortizētā kapitāla daļa tiks iegrāmatota kā debeta atlikums Šveices franku kontā, un ir precizēts, ka aizdevuma kapitāla amortizācija mainīsies atkarībā no valūtas maiņas kursa, ko piemēro ikmēneša atmaksas maksājumiem, svārstībām uz augšu vai uz leju, [un] ka šīs izmaiņas var izraisīt aizdevuma amortizācijas ilguma pagarināšanos vai samazināšanos un, iespējams, grozīt kopējo atmaksas apmēru? — punktos “iekšējais euro konts” un “iekšējais Šveices franku konts” ir sīki izklāstītas darbības, kas tiek veiktas katra atmaksas maksājuma brīdī katra konta kredītā un debetā, un līgumā pārskatāmi ir izklāstīts konkrētais ārvalstu valūtas maiņas mehānisma darbības veids; lai gan piedāvājumā konkrēti nav skaidri minēts “valūtas maiņas kursa risks”, kas ir jāuzņemas aizņēmējam, ņemot vērā, ka viņš nesaņem ienākumus norēķinu valūtā, kā arī nav skaidri minēts “procentu likmes risks”?
1)

Vai 2006. gada 28. novembra direktīvas (1) 392. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka peļņas daļas aplikšanas ar nodokli režīms tajā ir paredzēts tikai tādiem nekustamā īpašuma nodošanas darījumiem, kuru iegādei ticis piemērots [..] [PVN], bet nodokļu maksātājam, kurš to pārdod tālāk, nav bijis tiesību atskaitīt šo nodokli. Vai arī ar to tiek atļauts piemērot šo režīmu tādiem nekustamā īpašuma nodošanas darījumiem, kuru iegādei nav ticis uzlikts šis nodoklis vai nu tādēļ, ka šī iegāde neietilpst direktīvas piemērošanas jomā, vai arī tādēļ, ka, ietilpstot tās piemērošanas jomā, ir no tās izslēgta?