LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 328/21

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2010. gada 14. jūlija rīkojumu lietā T-571/08 Vācijas Federatīvā Republika/Eiropas Komisija 2010. gada 1. oktobrī iesniedza Vācijas Federatīvā Republika

(Lieta C-475/10 P)

()

2010/C 328/37

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Vācijas Federatīvā Republika (pārstāvji — T. Henze, J. Möller un N. Graf Vitzthum)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2010. gada 14. jūlija rīkojumu lietā T-571/08 Vācijas Federatīvā Republika/Eiropas Komisija;

— piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Šīs apelācijas sūdzības priekšmets ir Vispārējās tiesas rīkojums, ar ko tā, izskatot procesuālu jautājumu, kā nepieņemamu ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību atcelt Komisijas 2008. gada 30. oktobra rīkojumu sniegt informāciju Deutsche Post AG (turpmāk tekstā — “DPAG”) piešķirtā valsts atbalsta procedūrā.

Komisija ar apstrīdēto lēmumu esot pieprasījusi apelācijas sūdzības iesniedzējai sniegt informāciju par visiem DPAG izdevumiem un izmaksām laika posmā no 1989. līdz 2007. gadam, kaut arī DPAG privatizācija, kuras ietvaros būtībā tika veikti apstrīdētie pārskaitījumi, tika pabeigta jau 1994. gadā. Tā vietā, lai vispirms noskaidrotu juridisko jautājumu, kuri laika posmi ir faktiski jāņem vērā, tā, ignorējot ar to saistītās grūtības, pieprasīja informāciju par DPAG izdevumu un izmaksu situāciju par visu laika posmu no privatizācijas līdz informācijas pieprasīšanas dienai. Šādi Komisija apelācijas sūdzības iesniedzēju un attiecīgo uzņēmumu esot nesamērīgi apgrūtinājusi.

Tiesai būtu jāsniedz izsmeļošs skaidrojums par to, vai Komisija bez tiešas pārbaudes tiesā valsts atbalsta procedūras ietvaros dalībvalstij patiesi var uzlikt jebkāda apjoma pienākumu sniegt informāciju. Ja pareiza ir Vispārējās tiesas nostāja, ka šādi lēmumi nav apstrīdami, dalībvalstīm un attiecīgajiem uzņēmumiem būtu jārēķinās ar ievērojamām — arī finansiālām — grūtībām, lai izpildītu attiecīgās prasības, neraugoties uz to, ka tās šīs prasības uzskata par nelikumīgām. Turklāt pastāv komercnoslēpumu noplūdes risks, kuru zināšana valsts atbalsta procedūrā vispār nav vajadzīga.

Apstrīdētajā Vispārējās tiesas rīkojumā esot pieļautas vairākas kļūdas tiesību piemērošanā.

Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot juridiski nepareizi interpretējusi apstrīdama akta jēdzienu un ignorējusi šajā sakarā pastāvošo judikatūru, jo tā apstrīdēto aktu esot vērtējusi “pēc tā satura”. Akts pēc tā materiālajām tiesiskajām sekām esot jāvērtē tikai tad, ja ir pieņemts lēmums, kuram jau ir tā juridiskajai formai atbilstošs saistošais spēks. Tomēr, tā kā attiecīgā saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu pieņemtā Komisijas lēmuma saistošais spēks izrietot jau no tā juridiskās formas, neesot nepieciešama turpmāka pārbaude par to, vai pasākums atbilstoši tā autora gribai ir bijis vērsts tieši uz tiesisku seku radīšanu apelācijas sūdzības iesniedzējai.

Otrkārt, Vispārējā tiesa esot juridiski nepareizi novērtējusi rīkojuma sniegt informāciju pagaidu raksturu, jo tā, ņemdama vērā judikatūru par prasības pret pārbaudes procedūras uzsākšanu konkurences tiesību jomā pieņemamību, esot nonākusi pie juridiski kļūdaina secinājuma, ka lēmuma galīgais raksturs ir izšķirošs arī attiecībā uz prasības par attiecīgo rīkojumu sniegt informāciju pieņemamību.

Treškārt, Vispārējā tiesa esot juridiski nepareizi novērtējusi rīkojuma sniegt informāciju juridiskās sekas, jo tā neesot ņēmusi vērā, ka pasākumam rodas tiesiskas sekas, ja ar to tiek ietekmēts tā adresātu tiesiskais stāvoklis. Tas esot attiecināms arī uz rīkojumu sniegt informāciju, jo tā neizpildes gadījumā tiek piemērotas sankcijas. Pirmkārt, tās izpaužoties kā liegums dalībvalstij atsaukties uz faktisko ziņu nepilnīgumu un Komisijai tiek ļauts lemt atbilstoši tās rīcībā esošajiem dokumentiem. Otrkārt, ar to esot saistīts to pierādījumu apjoma samazinājums, pēc kuriem Komisija drīkst secināt, ka tās apgalvotais ir pierādīts. Tādējādi procesuālā situācija tiekot padarīta Komisijai labvēlīgāka un no tā izrietot attiecīgās dalībvalsts situācijas pasliktināšanās oficiālās izmeklēšanas procedūrā. Ar rīkojumu sniegt informāciju apelācijas sūdzības iesniedzēja esot nostādīta izvēles priekšā — vai nu nepildīt savus pienākumus, kā rezultātā tā nevarēs atsaukties uz nepilnīgu faktisko informāciju un Komisijas sniedzamo pierādījumu masa tiek samazināta, vai arī tā tiek faktiski spiesta sniegt nesamērīgo informācijas apjomu, lai varētu realizēt savas tiesības uz aizstāvību. Turklāt papildus juridiskajām neērtībām tiekot sagādāts arī ārkārtējs apgrūtinājums laika un finansiālā izpausmē, kurš netiek atlīdzināts. Rīkojums sniegt informāciju attiecīgajai dalībvalstij var radīt juridiskas sekas arī ārpus pamata prāvas ietvariem, jo tā neizpildes rezultātā var tikt ierosināta procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 258. pantu un — ārkārtējos apstākļos — arī piespiedu procedūra atbilstoši LESD 260. pantam.

Ceturtkārt, Vispārējā tiesa savā rīkojumā esot pārkāpusi tiesiskuma un tiesību aizsardzības tiesā principus, jo tā par vienīgo aizsardzību pret pārmērīgu rīkojumu sniegt informāciju uzskata tā neizpildi. Šāda rīcība esot nepieļaujama un pretrunā iepriekš minētajiem principiem. Tiesību aizsardzību pret prettiesiskiem rīkojumiem sniegt informāciju nevar pakārtot nosacījumam, ka dalībvalstij ir jāatsakās tos izpildīt. Iespēja rīkojumu sniegt informāciju apstrīdēt esot vienīgais veids, kādā dalībvalsts lojālas sadarbības pienākums netiek pakļauts neierobežotai Komisijas rīcības brīvībai un ļauj arī Komisijai pildīt lojālas sadarbības ar dalībvalsti pienākumu.

Visbeidzot, Vispārējā tiesa esot juridiski kļūdaini novērtējusi kompetences jautājumus valsts atbalsta jomā, jo tā esot atzinusi, ka aizsardzībai pret nesamērīgiem rīkojumiem sniegt informāciju esot jābūt dalībvalsts atteikumam sniegt informāciju, kuru tā neuzskata par nepieciešamu faktu izmeklēšanai. Tādējādi — pretēji kompetenču sadalei atbalsta procedūrās — pienākums izmeklēt faktiskos apstākļus un noteikt procedūras priekšmetu tiekot uzlikts dalībvalstīm. Šī Vispārējās tiesas iecerētā kompetenču pārdale esot pretrunā LESD 107. un 108. pantam, rada risku, ka dalībvalstis varētu izdarīt nepareizas aplēses, kā arī noteiktā apmērā atbrīvo Komisiju no pienākuma pārbaudīt faktus administratīvās procedūras ietvaros.