ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES

[ELEANOR SHARPSTON]

SECINĀJUMI,

sniegti 2020. gada 12. martā ( 1 )

Lieta C‑575/18 P

Čehijas Republika

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Eiropas Savienības pašu resursi – Dalībvalstu finansiālā atbildība – Čehijas Republikas finansiālās atbildības noteikšana – Noteiktu ievedmuitas nodokļu zaudējumi – Pienākums pārskaitīt Eiropas Komisijai zaudējumiem atbilstošo summu – Jēdziens “apstrīdams tiesību akts” – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību

Ievads

1. Ar apelācijas sūdzību Čehijas Republika lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 28. jūnija rīkojumu lietā Čehijas Republika/Komisija ( 2 ), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību atcelt tiesību aktu, ko tā bija cēlusi par apgalvoto Eiropas Komisijas lēmumu, kas esot ietverts 2015. gada 20. janvāra vēstulē Ares (2015)217973, kuru bija izdevis Budžeta ģenerāldirektorāta Pašu resursu un finanšu plānošanas direkcijas direktors (turpmāk tekstā – “strīdīgā vēstule”), tās nepieņemamības dēļ.

2. Šajā apelācijas sūdzībā ir izvirzīti daudzi būtiski jautājumi par Savienības tradicionālo pašu resursu (TPR) sistēmas darbību, par maksājumu ar iebildumiem, bet arī, vispārīgāk, par dalībvalstu piekļuvi efektīvai tiesību aizsardzībai gadījumos, kad pastāv strīdi par to finansiālo atbildību attiecībā pret Savienību.

Atbilstošās tiesību normas

LESD

3. LESD 263. panta pirmajā daļā ir noteikts: “Eiropas Savienības Tiesa izskata jautājumus par to, cik likumīgi ir leģislatīvie akti, kā arī Padomes, Komisijas un Eiropas Centrālās bankas pieņemtie tiesību akti, izņemot ieteikumus un atzinumus, kā arī tādi Eiropas Parlamenta un Eiropadomes tiesību akti, kas pieņemti, lai radītu tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām. Tā pārbauda arī to Savienības struktūru aktu likumību, kuri rada tiesiskas sekas trešām personām.”

Harta

4. Saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta pirmo daļu: “Ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā.”

Padomes Lēmums 2007/436/EK, Euratom

5. Saskaņā ar Padomes Lēmuma 2007/436/EK, Euratom (2007. gada 7. jūnijs) par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu ( 3 ) 2. apsvērumu pašu resursu sistēmai ir “jānodrošina pietiekami resursi [Savienības] politikas sakārtotai izstrādei, ņemot vērā to, ka vajadzētu ievērot stingru budžeta disciplīnu”.

6. Saskaņā ar Lēmuma 2007/436 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu pašu resursus, ko iekļauj Eiropas Savienības vispārējā budžetā, veido ieņēmumi no kopējā muitas tarifa nodokļiem un citiem nodokļiem, kurus noteikušas vai noteiks Savienības iestādes attiecībā uz tirdzniecību ar ārpuskopienas valstīm.

7. 8. panta 1. punktā ir arī precizēts, ka pašu resursus, kas minēti 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā, iekasē dalībvalstis. Tās minētos resursus nodod Komisijas rīcībā.

Padomes Regula (EK, Euratom) Nr. 1150/2000

8. Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 ( 4 ) 21. apsvērumā ir noteikts, ka cieša sadarbība starp dalībvalstīm un Komisiju sekmē pareizu finanšu noteikumu piemērošanu attiecībā uz pašu resursiem.

9. Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 1. punktu Savienības pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 2007/436 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram.

10. 6. panta 1. un 3. punktā ir noteikts: “1. Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde, un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida. [..] 3. a) Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti; b) noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos. Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt mainīti. [..]”

11. 9. panta 1. punktā ir noteikts: “Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi. [..]”

12. Saskaņā ar 10. panta 1. punktu Lēmuma 2007/436 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums.

13. 11. panta 1. punktā ir paredzēts, ka par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā nokavējuma procenti.

14. Visbeidzot saskaņā ar 17. panta 1.–4. punktu: “1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošā summa tiek nodota Komisijai, kā noteikts šajā regulā. 2. Dalībvalstis ir atbrīvotas no pienākuma Komisijas rīcībā nodot summas noteikto prasījumu apjomā, kas izrādās neatgūstami: a) force majeure apstākļu dēļ; b) citu tādu iemeslu dēļ, kuros tās nevar vainot. Noteikto prasījumu summas deklarē par neatgūstamām ar kompetentas administratīvas iestādes lēmumu, kura konstatē, ka tās nevar atgūt. Noteikto prasījumu summas atzīst par neatgūstamām vēlākais piecus gadus kopš dienas, kad summas noteiktas saskaņā ar 2. pantu vai – administratīvas vai tiesas apelācijas gadījumā – kad galīgs lēmums ir pieņemts, izziņots vai publicēts. Ja ir saņemta daļa maksājuma vai maksājumu, piecu gadu laikposms sākas vēlākais no dienas, kad izdarīts pēdējais maksājums, ja tas nedzēš visu parādu. Summas, kas deklarētas vai atzītas par neatgūstamām, pavisam atskaita no 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā minētā atsevišķā konta. Tās uzrāda pielikumā 6. panta 4. punkta b) apakšpunktā minētajam ceturkšņa pārskatam un, vajadzības gadījumā, 6. panta 5. punktā minētajā ceturkšņa pārskatā. 3. Trijos mēnešos pēc 2. punktā minētā administratīvā lēmuma vai saskaņā ar tajā punktā minētajiem termiņiem dalībvalstis sniedz Komisijai informāciju par gadījumiem, kad piemērots 2. punkts, ja noteiktie prasījumi, uz ko tie attiecas, pārsniedz EUR 50000. [..] Šis ziņojums, ko sastāda veidlapā, kura Komisijai jāizstrādā pēc apspriedes ar 20. pantā minēto komiteju, ietver visus faktus, kas vajadzīgi, lai pilnībā izskatītu 2. punkta a) un b) apakšpunktā minētos iemeslus, kuri lieguši attiecīgai dalībvalstij darīt pieejamas attiecīgās summas, un atgūšanas pasākumus, ko šī dalībvalsts veikusi attiecīgā gadījumā vai gadījumos. 4. Komisijai ir seši mēneši pēc 3. punktā paredzētā ziņojuma saņemšanas, lai nosūtītu piebildes attiecīgai dalībvalstij. Ja Komisija atzīst par vajadzīgu lūgt papildu informāciju, sešu mēnešu laikposms sākas no dienas, kad saņemta lūgtā papildu informācija.”

Tiesvedības priekšvēsture

15. Tiesvedības priekšvēsturi var rezumēt šādi.

16. 2008. gada 30. maijā Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF) pieņēma galīgo ziņojumu pēc izmeklēšanas, kas attiecās uz pārbaudēm par Laosas izcelsmes kabatas krama šķiltavu importu laikposmā no 2004. līdz 2007. gadam. Šo šķiltavu patiesā izcelsme bija Ķīna, un tām būtu bijis jāpiemēro antidempinga maksājums.

17. Minētajā ziņojumā bija norādīts, ka “pārbaudes laikā konstatētie pierādījumi par izcelsmi Ķīnā ir pietiekami, lai dalībvalstis uzsāktu administratīvu nodokļu uzrēķina procedūru”. Saskaņā ar minēto ziņojumu bija nepieciešams, “lai dalībvalstis veiktu uzraudzības revīziju un vajadzības gadījumā izmeklēšanu par attiecīgajiem importētājiem un lai tās steidzami uzsāktu piedziņas procedūru”.

18. Attiecībā uz Čehijas Republiku OLAF ziņojuma secinājumos tika atklāti 28 preču importa gadījumi, kas ietilpa trīs dažādu muitas iestāžu kompetencē.

19. Attiecīgās muitas iestādes veica pasākumus, lai šajos 28 gadījumos veiktu nodokļu uzrēķinu un piedziņu.

20. Tomēr visos no šiem 28 gadījumiem Čehijas Republika nebija spējīga nodrošināt uzrēķinu noteiktajā termiņā.

21. Laika posmā no 2013. gada novembra līdz 2014. gada novembrim Čehijas Republika iekļāva WOMIS sistēmā ( 5 ) 28 gadījumus, kuros nav bijis iespējams veikt pašu resursu piedziņu.

22. 2014. gada jūlijā un decembrī šī dalībvalsts pēc Komisijas lūguma ar WOMIS sistēmas starpniecību nosūtīja Komisijai papildu informāciju.

23. Ar strīdīgo vēstuli Komisijas Budžeta ģenerāldirekcijas Pašu resursu un finanšu plānošanas direkcijas direktors informēja Čehijas iestādes, ka Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi atbrīvošanai no pienākuma nodot pašu resursus nav izpildīti nevienā no iepriekš minētajiem gadījumiem. Viņš aicināja minētās Čehijas iestādes veikt nepieciešamos pasākumus, lai kreditētu Komisijas kontu 53976340 Čehijas kronu (CZK) (aptuveni 2112708 EUR) apmērā vēlākais pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā tika nosūtīta minētā vēstule. Iepriekš minētais direktors piebilda, ka par jebkuru kavējumu būs jāmaksā nokavējuma procenti saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu.

24. 2015. gada 17. martā Čehijas Republika iemaksāja strīdīgo summu Komisijas kontā, atkārtojot savus iebildumus attiecībā uz Komisijas aizstāvēto tēzi strīdīgajā vēstulē.

Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums

25. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 30. martā, Čehijas Republika cēla prasību atcelt strīdīgajā vēstulē šķietami ietverto lēmumu.

26. Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 11. jūnijā, Komisija izvirzīja iebildi par nepieņemamību, jo strīdīgā vēstule neesot lēmums, par kura atcelšanu var celt prasību. Čehijas Republika par šo iebildi iesniedza savus apsvērumus.

27. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 20. jūlijā, Slovākijas Republika lūdza atļauju iestāties lietā Čehijas Republikas prasījumu atbalstam.

28. Ar 2015. gada 22. decembra lēmumu, pēc tam, kad Vispārējā tiesa bija saņēmusi pušu apsvērumus, tā apturēja tajā notiekošo tiesvedību līdz brīdim, kad tiks pasludināti spriedumi lietās Slovākija/Komisija ( 6 ) un Rumānija/Komisija ( 7 ). Tiesvedība tika atsākta pēc šo spriedumu pasludināšanas, un puses tika aicinātas paust savu nostāju par no tiem izdarāmajiem secinājumiem.

29. Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa apmierināja Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību minētā rīkojuma 64. un 87. punktā minētā iemesla dēļ, proti, ka strīdīgā vēstule ir tikai vienkārša rakstveida viedokļa paušana ar informatīvu mērķi, ko papildina aicinājums nodot pašu resursus, un tādēļ par to nevar celt prasību atcelt tiesību aktu.

30. Šī kvalifikācija izriet, pirmkārt, no strīdīgās vēstules pieņemšanas konteksta un Komisijas pilnvarām Savienības pašu resursu jomā un, otrkārt, no šīs vēstules satura.

31. Pirmkārt, Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, ka saskaņā ar Lēmumu 2007/436, kā arī Regulu Nr. 1150/2000 tieši dalībvalstīm ir jānosaka un jānodod pašu resursi (pārsūdzētā rīkojuma 37.–43. punkts), un šīm darbībām nav paredzēta īpaša procedūra, kuras rezultātā Komisijai būtu jāpieņem lēmums par nodošanas pienākumu (minētā rīkojuma 47. punkts). It īpaši attiecībā uz Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punktā paredzēto atbrīvojumu izņēmuma kārtā no šī pienākuma Komisija saskaņā ar šī panta 4. punktu varot sniegt tikai savus apsvērumus par iemesliem, kuri ir lieguši dalībvalstij nodot summu, kas ar valsts kompetentās administratīvās iestādes lēmumu ir atzīta par neatgūstamu, un par šīs dalībvalsts veiktajiem pasākumiem, lai nodrošinātu atgūšanu. Šiem apsvērumiem neesot saistoša spēka, un līdz ar to tie neradot saistošas tiesiskas sekas (minētā rīkojuma 44.–49. punkts).

32. Turklāt pārsūdzētā rīkojuma 51.–55. punktā Vispārējā tiesa būtībā piebilda, ka uz iespējamām domstarpībām starp dalībvalsti un Komisiju par pašu resursu noteikšanu un nodošanu attiecas procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi.

33. Otrkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 59. punktā uzskatīja, ka no strīdīgās vēstules satura izriet, ka Komisija Čehijas Republikai būtībā ir izklāstījusi savus apsvērumus atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 4. punktam attiecībā uz pēdējās minētās lūgumu saņemt atbrīvojumu no pienākuma nodot strīdīgo summu un ka šī iestāde aicināja šo dalībvalsti nodot šo summu. Tā kā šajā vēstulē bija minēts termiņš minētās summas nodošanai, Vispārējā tiesa šī rīkojuma 62. un 63. punktā norādīja, ka, ņemot vērā minētās vēstules saturu kopumā, šāda termiņa minēšana neļauj uzskatīt, ka Komisija plānoja pieņemt tiesību aktu, kas rada saistošas tiesiskas sekas, un ka ar šo norādi strīdīgajā vēstulē bija pārņemts šīs regulas 10. un 11. panta formulējums.

34. Visbeidzot, Vispārējā tiesa noraidīja dažādos Čehijas Republikas izvirzītos argumentus. It īpaši attiecībā uz argumentu par tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārsūdzētā rīkojuma 81.–84. punktā tā norādīja: “81. [..] pirmkārt, lai gan nosacījums par saistošām tiesiskām sekām ir jāinterpretē, ņemot vērā tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas ir garantētas [Hartas] 47. panta pirmajā daļā, ir pietiekami atgādināt, ka šo tiesību mērķis nav grozīt Līgumos paredzēto pārbaudes tiesā sistēmu, it īpaši noteikumus par Savienības tiesā celto tiešo prasību pieņemamību, kā tas izriet arī no paskaidrojumiem attiecībā uz šo 47. pantu, kuri saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un šīs [Hartas] 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā tās interpretācijā. Līdz ar to jēdziena “apstrīdams tiesību akts” interpretācijā, ņemot vērā minēto 47. pantu, šī nosacījuma neievērošana var tikt pieļauta vienīgi, pārsniedzot kompetences, kas ar Līgumu ir piešķirtas Savienības tiesām, robežas (spriedumi [Slovākija/Komisija], 66. punkts, un 2017. gada 25. oktobris, Rumānija/Komisija, C‑599/15 P, EU:C:2017:801, 68. punkts). 82. Turklāt, saņemot [strīdīgo] vēstuli, Čehijas Republika varēja nereaģēt uz [strīdīgo] vēstuli, gaidot, kad Komisija, iespējams, iesniegs prasību sakarā ar pienākumu neizpildi. 83. Protams, no LESD 258. panta sistēmas izriet, ka Komisijai nav pienākuma celt šādu prasību, jo rīcības brīvība, kas tai ir attiecībā uz iespēju vērsties Tiesā ar prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, izslēdz personu tiesības prasīt, lai tā ieņem konkrētu nostāju (skat. rīkojumu, 2015. gada 14. septembris, Rumānija/Komisija, T‑784/14, nav publicēts, EU:T:2015:659, 55. punkts un tajā minētā judikatūra). 84. Tomēr Čehijas Republika arī būtu varējusi veikt attiecīgās [summas] nosacītu nodošanu, izsakot iebildumus par šīs institūcijas juridiskā viedokļa pamatotību, jo Tiesa vairākkārt ir pieminējusi šādu iespēju (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1991. gada 16. maijs, Komisija/Nīderlande, C‑96/89, EU:C:1991:213, 17. punkts; 2000. gada 12. septembris, Komisija/Apvienotā Karaliste, C‑359/97, EU:C:2000:426, 31. punkts, un rīkojums, 2007. gada 4. oktobris, Somija/Komisija, C‑457/06 P, nav publicēts, EU:C:2007:582, 39. punkts).”

35. Līdz ar to Vispārējā tiesa noraidīja Čehijas Republikas prasību atcelt tiesību aktu kā nepieņemamu, nelemjot par Slovākijas Republikas pieteikumu par iestāšanos lietā.

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi un tiesvedība Tiesā

36. Apelācijas sūdzībā, kas iesniegta 2018. gada 13. septembrī, Čehijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi: – atcelt pārsūdzēto rīkojumu; – noraidīt Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību; – nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā lemtu par prasības pamatotību; – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

37. Komisija savukārt lūdz Tiesai: – noraidīt apelācijas sūdzību; – piespriest Čehijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

38. Nīderlandes Karaliste iestājās lietā Čehijas Republikas prasījumu atbalstam.

39. Apelācijas tiesvedības dalībnieces savus attiecīgos argumentus izklāstīja 2019. gada 11. novembra tiesas sēdē.

Vērtējums

40. Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vienu pamatu, kas attiecas uz LESD 263. panta, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, pārkāpumu. Pirms lietas dalībnieku argumentu izvērtēšanas man šķiet lietderīgi atgādināt tiesību un judikatūras principus, kas reglamentē TPR – it īpaši to nodošanu.

TPR shēma

41. TPR (tostarp, muitas nodokļu) mērķis ir finansēt Savienības politiku. Tā kā Savienībai nav darbinieku, kas būtu pilnvaroti iekasēt šos resursus, to vākšana un pārvaldība ir dalībvalstu ziņā, kurām šajā ziņā ir uzlikti vairāki pienākumi (saskaņā ar Regulu Nr. 1150/2000 attiecībā uz šajā lietā attiecīgo laikposmu) ( 8 ).

42. Pašu resursi ir jāmaksā, tiklīdz tie ir noteikti. Jānorāda, ka dalībvalstīm ir jānosaka pašu resursu prasījums, “līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram” (skat. Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 1. punktu) ( 9 ).

43. Dalībvalstīm šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru dalībvalstis nevar izvairīties no parādu noteikšanas, pat ja tās šos parādus apstrīd, “lai nepieļautu, ka dalībvalsts rīcība izjauc Savienības finansiālo līdzsvaru” ( 10 ). No tā izriet, ka (iespējamā) apstrīdēšana var notikt tikai a posteriori.

44. Tiklīdz šis prasījums ir veikts, katra dalībvalsts pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver Valsts kasē vai iestādē, ko šī dalībvalsts ir norīkojusi. Katra dalībvalsts rīkojas zināmā mērā kā banka un attiecīgo resursu depozitārs ar pienākumu šos resursus nodot Komisijai pilnā apmērā, neraugoties uz to, vai tie ir (vai nav) atgūti ( 11 ). Tādējādi dalībvalstis var izvairīties no to nodošanas pienākuma tikai Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 2. punktā minētajos gadījumos, proti, ja summas noteikto prasījumu apjomā izrādās neatgūstamas vai nu “force majeure”apstākļu dēļ, vai nu citu tādu iemeslu dēļ, kuros nevar vainot attiecīgās dalībvalstis.

45. Šo stingro mehānismu pamato nepieciešamība nodrošināt “ātru un efektīvu” Savienības pašu resursu nodošanu ( 12 ). Tā mērķis it īpaši ir noteikt atbildību dalībvalstīm.

46. Arī šī iemesla dēļ iepriekš minēto pienākumu neizpilde izraisa augstu nokavējuma procentu piemērošanu saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu. Šajā ziņā Tiesa uzskata, ka pastāv “nedalāma saikne” starp pienākumu noteikt pašu resursus, pienākumu tos noteiktajā termiņā ierakstīt Komisijas kontā un pienākumu samaksāt nokavējuma procentus ( 13 ).

47. Šajā kontekstā Komisijai ir jānodrošina, ka dalībvalstis izpilda savus pienākumus. Tā ir tiesīga uzsākt pārkāpuma procesu saskaņā ar LESD 258. pantu, ja dalībvalsts nav izpildījusi minētos pienākumus.

48. Gadījumā, ja tiek apstrīdēta TPR esamība vai dalībvalsts maksājamā summa, dalībvalsts var izvairīties no nokavējumu procentu soda, “nododot Komisijai pieprasītās summas, vienlaikus paužot iebildumus par šīs institūcijas juridiskā viedokļa pamatotību” ( 14 ).

49. Tomēr Tiesa nav definējusi šāda maksājuma ar iebildumiem kārtību. Tā arī nav izteikusies par to, vai šādu maksājumu galu galā no juridiskā viedokļa var uzskatīt par “pilnīgu” vai arī ir jāuzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus.

50. Tiesa ir tikai norādījusi, ka, lai gan Komisija nevar atteikt dalībvalstij iespēju veikt maksājumu ar iebildumiem, TPR shēma neparedz iespēju (Komisijai) risināt sarunas par šāda maksājuma nosacījumiem un veidu ( 15 ).

51. Šī situācija izriet no TPR shēmas īpatnības: Komisijai saskaņā ar Regulu Nr. 1150/2000 nav nekādu lēmumu pieņemšanas pilnvaru.

52. Proti, lai gan Komisijai ir jāsniedz apsvērumi saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 17. panta 4. punktu, attiecībā uz jautājumu par to, vai dalībvalsts var tikt atbrīvota no nodošanas pienākuma, Komisijai šajā ziņā nav jāpieņem lēmums. Tāpat dalībvalstis saglabā Komisijas vārdā turētā konta pārvaldību un pat var no tā atskaitīt strīdīgās summas ( 16 ), riskējot, ka tām attiecīgajā gadījumā būs jāsaskaras ar pārkāpuma procesu un iepriekš minēto nokavējuma procentu samaksu.

53. Šajā gadījumā nav runas par likumdevēja aizmāršību: tas apzināti izvēlējās nepiešķirt Komisijai šādas pilnvaras. Proti, 2003. gada priekšlikumā par grozījumiem Regulā Nr. 1150/2000 jaunā 17. panta 4. punktā bija paredzēta “pamatota Komisijas lēmuma” pieņemšana gadījumā, ja ir domstarpības par to, vai galīgā neatgūšana izriet no nepārvaramas varas (force majeure) iemesliem vai citiem iemesliem, kuros nevar vainot attiecīgo dalībvalsti ( 17 ). Padome šo priekšlikumu noraidīja. Dalībvalstis izvēlējās saglabāt savas prerogatīvas un atteicās piešķirt Komisijai jebkādas lēmumu pieņemšanas pilnvaras attiecībā uz maksājamām summām.

54. Tomēr šī lēmumu pieņemšanas pilnvaru neesamība neliek apšaubīt Komisijas Līgumu izpildes uzraudzītājas lomu, ne arī tās tiesības formulēt juridiskus atzinumus par pienākumiem, kas dalībvalstīm ir noteikti saskaņā ar Regulu Nr. 1150/2000.

55. Šajā kontekstā, kā ir norādīts doktrīnā, Komisijai (dažreiz) ir jānosūta dalībvalstīm, kuras izrāda pretestību, vēstules ar brīdinājuma saturu ( 18 ).

56. Tiesa jau ir konstatējusi, ka šādas vēstules nav “apstrīdami tiesību akti” saskaņā ar LESD 263. pantu ( 19 ), līdz ar to dalībvalstis, kuras vēlas apstrīdēt Komisijas vērtējumu, sastopas ar neiespējamu dilemmu: vai nu tās atsakās nodot Komisijai pieprasītās summas, tādējādi uzņemoties risku, ka tām būs jāmaksā ļoti lieli nokavējuma procenti, vai nu, lai izvairītos no šī riska, tās veic maksājumu ar iebildumiem, bez pārliecības, ka Komisija uzsāks pārkāpuma procesu, kas savukārt ļaus Tiesai atrisināt lietu pēc būtības ( 20 ).

57. Apelācijas sūdzība, kas Tiesā ir iesniegta šajā lietā, atspoguļo šo gandrīz absurdo juridisko situāciju. Čehijas Republika vēlējās apšaubīt vērtējumu, ko Komisija bija formulējusi apstrīdētajā vēstulē. Lai to izdarītu, tā veica maksājumu ar iebildumiem un cēla prasību atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz LESD 263. pantu. Vispārējā tiesa atteicās apmierināt šo prasību, pamatojoties uz to, ka strīdīgā vēstule nav apstrīdams tiesību akts. Savukārt Komisija uzskatīja, ka nav notikusi pienākumu neizpilde, jo prasītais maksājums tika veikts un izteiktajiem iebildumiem, tās ieskatā, šķiet, nav tiesisku seku ( 21 ).

58. Ņemot vērā šo īpašo juridisko kontekstu, es centīšos vērtēt vienīgo pamatu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatojumam, un citu apelācijas tiesvedības dalībnieku izvirzītos argumentus.

Lietas dalībnieku argumenti

59. Ar vienīgo pamatu, kas attiecas uz LESD 263. panta, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, pārkāpumu, Čehijas Republika būtībā apgalvo, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 81. un nākamajos punktos, tai neesot nekādu efektīvu tiesību aizsardzības līdzekļu, lai Savienības tiesā uzsāktu tiesvedību pret Komisiju attiecībā uz pienākuma nodot TPR esamību (vai neesamību).

60. Vispirms Čehijas Republika uzsver, ka, ja Komisija aicina dalībvalsti nodot tās rīcībā pašu resursu summu, izmantojot tādu dokumentu kā strīdīgā vēstule, šai dalībvalstij de facto ir pienākums noteiktajā termiņā samaksāt pieprasīto summu, neraugoties uz iebildumiem, ko tā izsaka attiecībā uz Komisijas apgalvojumu. Proti, ja šāds maksājums netiktu veikts, šai dalībvalstij varētu nākties maksāt lielus nokavējuma procentus gadījumā, ja tiktu konstatēts, ka tā nav izpildījusi savu [TPR] nodošanas pienākumu. Šo procentu apmērs praksē būtu atkarīgs no datuma, kurā Komisija sāk procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi, un no šīs procedūras ilguma, un tādējādi attiecīgā dalībvalsts to nevarētu kontrolēt.

61. Pirmkārt, ņemot vērā rīcības brīvību, kas Komisijai ir attiecībā uz procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi uzsākšanu ( 22 ), un to, ka šajā ziņā nav izvirzīts nosacījums par termiņu, dalībvalstij neesot nekādas pārliecības, ka strīds tiks izskatīts Tiesā pēc būtības. Tā kā vēršanās tiesā šajā ziņā ir atkarīga no Komisijas labās gribas, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā neesot nodrošinātas ( 23 ).

62. Citādi būtu tikai tad, ja pēc attiecīgās dalībvalsts veiktā maksājuma ar iebildumiem Komisijai pret minēto dalībvalsti būtu jāuzsāk procedūra sakarā ar pienākumu neizpildi. Tomēr pašreizējā situācijā ( 24 ) šāds pienākums neizriet ne no pārsūdzētā rīkojuma, ne no Tiesas judikatūras maksājumu ar iebildumiem jomā. Turklāt šajā judikatūrā neesot precizēti nedz šāda maksājuma nosacījumi, nedz arī sekas, tā radot tiesisko nenoteiktību un apdraudot tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

63. Otrkārt, Čehijas Republika apgalvo, ka pašreizējā Komisijas prakse norāda uz to, ka tā neuzskata, ka tai ir pienākums celt prasību sakarā ar pienākumu neizpildi gadījumā, ja maksājums tiek veikts ar iebildumiem ( 25 ).

64. Treškārt, Čehijas Republika uzskata, ka dalībvalsts tiesību aizsardzības tiesā nepietiekamība (maksājuma ar iebildumiem gadījumā), kas izriet no iepriekš minētajiem argumentiem, ir strīdīgās vēstules izdošanas “faktiskā un juridiskā konteksta” elements, kas savukārt veido atbilstošu kritēriju, lai novērtētu šīs vēstules apstrīdamo raksturu ( 26 ). Ņemot vērā šo kontekstu, jēdzieni “saistošas tiesiskas sekas” un “apstrīdams tiesību akts” būtu jāinterpretē veidā, kas atšķiras no tā, ko ir izmantojusi Vispārējā tiesa apstrīdētājā rīkojumā, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

65. Čehijas Republika precizē, ka tā ir atkārtoti izteikusi savus iebildumus (attiecībā uz tās pienākumu nodot strīdīgo summu) un ir lūgusi Komisijai atmaksāt tai minēto summu vai uzsākt procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi, kas nav vainagojies ar panākumiem.

66. Nīderlandes Karaliste, kas iestājusies lietā Čehijas Republikas prasījumu atbalstam, apgalvo, ka strīdīgās vēstules nolūks bija radīt tiesiskas sekas, it īpaši tādēļ, ka tajā autonomi bija noteikts datums, no kura ir maksājami nokavējuma procenti.

67. Komisija apstrīd vienīgā pamata pamatotību.

68. Pirmkārt, tā uzsver, ka Čehijas Republika nekādi neapšauba Lēmuma 2007/436 un Regulas Nr. 1150/2000 interpretāciju (kas izklāstīta konkrēti pārsūdzētā rīkojuma 42. un 47. punktā), saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir jānosaka Savienības pašu resursi un saskaņā ar kuru ar šiem instrumentiem nav paredzēta nekāda īpaša procedūra, kas ļautu Komisijai pieņemt lēmumu par pienākumu nodot TPR. Šajā ziņā Komisija uzskata, ka tai nav nekādu lēmumu pieņemšanas pilnvaru.

69. Tā kā Komisijai nav piešķirta šāda kompetence, ko turklāt Čehijas Republika nav apstrīdējusi, tai ir tiesības paziņot attiecīgajai dalībvalstij savu atzinumu par noteiktu summu kvalifikāciju kā Savienībai piederošus TPR. Tomēr, tā kā šādam atzinumam nav tiesisku seku, par to nevar celt prasību atcelt tiesību aktu.

70. Komisija uzskata, ka argumentiem, ko Čehijas Republika balsta uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas izriet no finanšu riska, kurš saistīts ar nokavējuma procentiem, nevajadzētu izraisīt atšķirīgu secinājumu. Komisija uzskata, ka līdzīgi argumenti jau ir noraidīti spriedumā Slovākija/Komisija.

71. Šajā ziņā Komisija savos apsvērumos par Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu piebilst, ka pēdējā minētā dalībvalsts nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas pamatotu šīs lietas nošķiršanu no tām, kurās tika pasludināts spriedums Slovākija/Komisija. Turklāt pienākums maksāt nokavējuma procentus esot tikai nepieciešamas sekas tam, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi savu pienākumu, kas tai noteikts saskaņā ar TPR sistēmas tiesisko regulējumu, proti, laikus nodot minētos resursus Komisijai (pat ja tā apstrīd savu pienākumu samaksāt attiecīgās summas).

72. Komisija turklāt norāda, ka, ņemot vērā TPR sistēmas pašreizējo stāvokli, strīdu starp to un dalībvalsti par tās pienākumu noteikt un nodot minētos resursus varot atrisināt tikai ar vienu līdzekli: ar procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi. Šajā ziņā tā atsaucas uz pārsūdzētā rīkojuma 51. un 53.–55. punktu, kuros Vispārējā tiesa ir uzsvērusi Tiesas ekskluzīvo kompetenci noteikt dalībvalstu pienākumus šajā jomā.

73. Savās atbildēs uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem Komisija arī precizēja, ka, lai gan ir iebildumi, kas to papildina, Čehijas Republikas veiktais maksājums ir juridiski pilnīgs un šīs atrunas neveido TPR reglamentējošo tiesību aktu neievērošanu ( 27 ). Komisijas ieskatā, tas, ka attiecīgā dalībvalsts vienpusēji formulē iebildumus, nevar grozīt to līdzekļu juridisko statusu, kas ir beznosacījumu veidā jānodod Komisijai saskaņā ar TPR reglamentējošajiem tiesību aktiem. A contrario, pastāv risks, ka tiktu būtiski traucēta Savienības finansiālā stabilitāte un reitings.

74. Turklāt Komisija arī norāda – ja dalībvalsts ir pārliecināta par savas nostājas pamatotību un vēlas atgūt nodotos līdzekļus, tā var (vienpusēji) veikt labojumus savā grāmatvedībā bez vajadzības paredzēt šim nolūkam tiesiskās aizsardzības mehānismu. Šādi rīkojoties, dalībvalsts tomēr sevi pakļautu procedūrai sakarā ar pienākumu neizpildi, riskējot, ka tai beigās būs jāmaksā TPR reglamentējošajos tiesību aktos paredzētie nokavējuma procenti. Šie nokavējuma procenti zināmā mērā būtu cena, kas jāmaksā dalībvalstij, kura rīkojas pretēji Komisijas atzinumam, “apzinoties visas iespējamās sekas” ( 28 ). Ja Komisija kavētos uzsākt procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi, tādējādi palielinot maksājamo procentu summu, Savienības tiesai būtu tiesības samazināt [finanšu] slogu, kas šajā ziņā gulstas uz attiecīgo dalībvalsti.

Vērtējums

75. Manuprāt, vērtējums ir jāveic divos secīgos posmos.

76. Iesākumā es izvērtēšu jautājumu par to, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka prasība atcelt tiesību aktu, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir cēlusi par strīdīgo vēstuli, nav pieņemama, jo tā nav apstrīdams tiesību akts. Kā es to paskaidrošu turpinājumā, Vispārējās tiesas nostāja man šķiet pareiza no juridiskā viedokļa. Tomēr nav noliedzams arī tas, ka šajā gadījumā TPR shēmā pastāv nepilnība tādā ziņā, ka tā neļauj dalībvalstij lietderīgi apstrīdēt Komisijas nostāju, neriskējot “pārkāpt likumu”, un saņemt pienākumu samaksāt ļoti augstus nokavējuma procentus.

77. Šī iemesla dēļ pēc tam es izvērtēšu alternatīvus risinājumus, kas ļauj nodrošināt dalībvalstīm efektīvu tiesību aizsardzību tiesā gadījumā, kad pastāv strīds par pienākumu nodot TPR.

Pirmais posms: apstrīdama akta neesamība šajā lietā

78. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par “apstrīdamiem tiesību aktiem” LESD 263. panta izpratnē tiek uzskatīti “visi Savienības iestāžu pieņemtie noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas” ( 29 ).

79. Lai noskaidrotu, vai apstrīdēts akts rada šādas sekas, ir jāaplūko tā būtiskais saturs ( 30 ). Šīs tiesiskās sekas ir jāvērtē pēc objektīviem kritērijiem – kā tā saturs, attiecīgajā gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī izdevējas iestādes pilnvaras ( 31 ).

80. Šajā ziņā es norādu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 36.–56. punktā ir veikusi detalizētu un rūpīgu strīdīgās vēstules nosūtīšanas konteksta, kā arī Komisijas pilnvaru TPR jomā analīzi. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija nav tiesīga pieņemt lēmumu, kas var radīt saistošas tiesiskas sekas, un ka strīdīgā vēstule ir jāuzskata par informatīvu vēstuli un vienkāršu aicinājumu.

81. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto tiesisko un judikatūras ietvaru (es atsaucos uz šo secinājumu 41.–58. punktu), Vispārējās tiesas analīze ir pareiza.

82. Šim konstatējumam, šķiet, apelācijas tiesvedības dalībnieki piekrīt. Pilnības labad ir jānorāda, ka tiesas sēdē Čehijas Republika nespēja noteikt, kāds konkrēti būtu Komisijas šajā lietā iespējami pieņemtā lēmuma juridiskais pamats: kā es atgādināju, neviens Regulas Nr. 1150/2000 pants nepiešķir Komisijai jebkādas lēmumu pieņemšanas pilnvaras.

83. Attiecībā uz strīdīgās vēstules saturu apelācijas sūdzības iesniedzēja arī nav pierādījusi, kādā ziņā pārsūdzētā rīkojuma 57.–64. punktā Vispārējās tiesas veiktā analīze būtu kļūdaina ( 32 ).

84. Attiecībā uz Nīderlandes Karalistes argumentu, ka strīdīgā vēstule radot tiesiskas sekas, jo tajā noteikts, ka nokavējuma procentus sāk skaitīt no datuma, kas atšķiras no Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punktā paredzētā datuma, ir jānorāda, ka Tiesa šādu argumentu jau ir noraidījusi kā nepietiekamu, lai šāda veida vēstulei atzītu šādas sekas ( 33 ).

85. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, atbilde vēl ir jāsniedz uz jautājumu par piekļuvi efektīvai tiesību aizsardzībai tiesā saskaņā ar Hartas 47. pantu.

86. Čehijas Republika zināmā mērā aicina Tiesu sniegt jaunu definīciju jēdzienam “apstrīdams tiesību akts”, lai to attiecinātu uz tādiem dokumentiem kā strīdīgā vēstule, un šī lūguma vienīgais mērķis ir sniegt dalībvalstīm tiesību aizsardzības līdzekli gadījumā, ja pastāv strīds TPR nodošanas jomā.

87. Vispārējā tiesa pamatoti atgādināja, ka Hartas 47. pantā paredzēto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā “mērķis nav grozīt Līgumos paredzēto pārbaudes tiesā sistēmu” ( 34 ). Šajā ziņā jēdziena “apstrīdams tiesību akts” (Čehijas Republikas piedāvātajai) atkārtotai interpretēšanai, ņemot vērā šo pantu, nevar piekrist, jo tās rezultātā tiktu neievērots pieņemamības nosacījums tādā veidā, kas pārsniegtu ar Līgumiem piešķirto kompetenci Savienības tiesai.

88. Turklāt, lai gan ir grūti noliegt TPR sistēmas nepilnīgo raksturu, kā es to jau norādīju ( 35 ), es tomēr šaubos, ka prasība atcelt tiesību aktu ir vispiemērotākais risinājums, lai novērstu manis identificētās nepilnības.

89. Apelācijas sūdzības iesniedzējas aizstāvētais apgalvojums nozīmētu, ka Komisija piesavinās lēmumu pieņemšanas pilnvaras, lai noteiktu dalībvalstu pienākumus TPR jomā. Kā es jau vairākkārt esmu norādījusi, ņemot vērā pilnvaru sadalījumu TPR jomā, nav apstrīdams, ka Komisijai nav šādu pilnvaru, un turklāt tā nekad nav apgalvojusi, ka tā izmanto šādas pilnvaras.

90. Ja Komisija būtu piesavinājusies šādas pilnvaras un tiešām būtu pieņēmusi tiesību aktu, kas rada tiesiskas sekas (quod non), tad to varētu atcelt juridiskā pamata neesamības dēļ.

91. Tomēr – pieņemot, ka šis apgalvojums tiek atbalstīts – tiesvedības par [tiesību akta] atcelšanu rezultātā apgalvotais Komisijas lēmums tik un tā nevarētu tikt grozīts. Vispārējai tiesai tas būtu jāatceļ kompetences neesamības dēļ, tomēr tā nespētu ar savu vērtējumu aizstāt Komisijas vērtējumu un tādējādi tā nespētu atrisināt patieso problēmu, proti, attiecīgās dalībvalsts ar TPR saistīto pienākumu noteikšanu.

92. Līdz ar to, manuprāt un jebkurā gadījumā, runa ir par strupceļu.

93. Šajā ziņā Čehijas Republikas izvirzītais vienīgais pamats ir neefektīvs un apelācijas sūdzība ir jānoraida kā nepamatota, jo Vispārējā tiesa pamatoti ir secinājusi, ka prasība atcelt tiesību aktu ir nepieņemama apstrīdama tiesību akta neesamības dēļ.

Otrais posms: alternatīvu risinājumu izvērtēšana

94. Kādus citus risinājumus var apsvērt, ja Čehijas Republikai nav tiesību celt prasību atcelt tiesību aktu?

95. Komisija aizstāv statu quo pieeju. Tā uzskata, ka tas nav nekas neparasts, ka dalībvalstij, kas nepiekrīt tās analīzei, nav citas izvēles kā vien “pārkāpt likumu” un uzņemties risku, ka tai tiks piemēroti ievērojami nokavējuma procenti, pretī saņemot cerību (un nevis pārliecību) par to, ka Tiesa izvērtēs situāciju par labu prasībai sakarā ar pienākumu neizpildi. Tāpat Komisija uzskata, ka dalībvalsts paustajām iebildumiem, kad tā veic ar TPR saistītās strīdīgās summas nodošanu, (de facto) neesot nekādu juridisku seku: no juridiskā viedokļa maksājums ir pilnīgs, tādēļ pārkāpuma procesam šādos apstākļos neesot pamatojuma. Vienīgais, ko tā atzīst, ir tas, ka atrunu izteikšana – saskaņā ar lojālas sadarbības principu – varētu attaisnot (Komisijas) pienākumu uzsākt “konstruktīvu dialogu” ar attiecīgo dalībvalsti, kura mērķis būtu atrast kopsaucēju: pēc šāda dialoga – pēc tam, kad Komisija dalībvalsti ir pienācīgi informējusi, – šī dalībvalsts varētu nolemt akceptēt Komisijas analīzes pamatotību vai atsaukt iepriekš Komisijai nodotos līdzekļus, tādējādi (atkal) pakļaujoties riskam, ka būs jāmaksā lieli nokavējuma procenti gadījumā, ja Tiesa nospriedīs, ka nav izpildīts pienākums nodot TPR.

96. Es nepiekrītu šai analīzei, kas man šķiet cikliska un nepiemērota, lai sniegtu piemērotu atbildi uz jautājumu par piekļuvi efektīvai tiesību aizsardzībai tiesā ( 36 ).

97. Manuprāt, vispirms ir jāprecizē maksājuma ar iebildumiem jēdziens. Līdz šim, kā es jau izklāstīju šo secinājumu 48.–50. punktā, Tiesa nav attīstījusi minēto jēdzienu un nav definējusi tā juridiskās aprises.

98. Komisijas aizstāvētā interpretācija minētajiem iebildumiem laupa jebkādu konkrētu nozīmi un tvērumu. Manuprāt, gluži otrādi, ir jāuzskata, ka maksājumu ar iebildumiem nevar uzskatīt par juridiski pilnīgu un tādēļ tas nozīmē pienākumu neizpildi. Tiesa ir pieļāvusi šo procedūru, lai ļautu dalībvalstīm izvairīties no nelabvēlīgām finanšu sekām (kas saistītas ar nokavējuma procentu uzlikšanu saskaņā ar TPR reglamentējošajiem tiesību aktiem), vienlaikus formāli paužot nepiekrišanu par attiecīgo līdzekļu juridisko statusu ( 37 ). Maksājums ar iebildumiem nozīmē, ka attiecīgais prasījums ir strīdīgs. Komisija nevar uzskatīt šādu maksājumu par (galīgi) iegūtu.

99. Lai arī attiecīgie līdzekļi faktiski ir nodoti Komisijas rīcībā un tā var tos izmantot, tomēr dalībvalsts paustās atrunas nevar neņemt vērā un tām ir vajadzīgs galīgs skaidrojums. Man šķiet, ka pārkāpuma process, kas pieļauj konstruktīvu viedokļu apmaiņu starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti (vismaz pirmstiesas stadijā), var būt šim nolūkam piemērota platforma.

100. Tad rodas nākamais jautājums: vai šādā gadījumā Komisijai var būt pienākums uzsākt pārkāpuma procesu?

101. Pirms izdarīt šādu secinājumu, būtu jāpārvar divi judikatūras šķēršļi.

102. Pirmkārt, kā Tiesa to vairākkārt ir atgādinājusi, Komisija, ņemot vērā tās Līgumu izpildes sargātājas lomu, ir vienīgā, kuras kompetencē ir izlemt, vai ir lietderīgi uzsākt pienākumu neizpildes konstatēšanas procedūru. Tai vienīgajai ir arī kompetence lemt, vai ir lietderīgi turpināt pirmstiesas procesu, nosūtot argumentētu atzinumu, tāpat kā tai ir tiesības, nevis pienākums pēc šīs procedūras vērsties Tiesā, lai šī pēdējā minētā konstatētu apgalvoto pienākumu neizpildi ( 38 ). Šai pilnīgajai rīcības brīvībai (a priori) nav izņēmumu ( 39 ). TPR jomā Vispārējā tiesa jau ir atzinusi, ka rīcības brīvība, kas ir Komisijai attiecībā uz iespēju iesniegt Tiesā prasību par pienākumu neizpildi, izslēdz personu tiesības prasīt, lai tā ieņem konkrētu nostāju ( 40 ).

103. Otrkārt, kā es norādīju iepriekš 50. punktā, Tiesa jau ir spriedusi, ka TPR shēma “neparedz iespēju risināt sarunas par šāda maksājuma nosacījumiem un veidu” ( 41 ). Tajā pašā laikā Tiesa ir precizējusi, ka lojālas sadarbības princips un tiesiskās drošības princips būtībā nepiešķir attiecīgajai dalībvalstij tiesības uz to, ka šajā ziņā tiks sāktas sarunas, it īpaši, lai pret to celtu prasību sakarā ar pienākumu neizpildi ( 42 ).

104. Rezumējot – saskaņā ar šo judikatūru Komisijai tātad ir rīcības brīvība un attiecīgā dalībvalsts, protams, var izteikt iebildumus, bet tai nav tiesību prasīt, lai Komisija uzsāk pārkāpuma procesu, ne arī pakļaut savu maksājumu nosacījumam par šāda procesa uzsākšanu ( 43 ).

105. Lai pārvarētu šos divus judikatūras šķēršļus, Tiesai – tikai izņēmuma kārtā – būs jākonstatē, ka Komisijai ir pienākums uzsākt pārkāpuma procesu maksājuma ar iebildumiem gadījumā. Šis pienākums attieksies tikai uz pašu resursu jomu ( 44 ).

106. Šis pienākums rīkoties ir pamatots divu iemeslu dēļ.

107. Pirmkārt, saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu Komisijai “ir jānodrošina Līgumu piemērošana, kā arī iestāžu saskaņā ar Līgumiem pieņemto pasākumu piemērošana”. Tā uzrauga Savienības tiesību piemērošanu, ko pārbauda Tiesa. Šajā ziņā Komisijai ir jānodrošina Regulas Nr. 1150/2000 pareiza piemērošana ( 45 ). Šajā ietvarā tai ir jāuzrauga un jāpārbauda, ka dalībvalstis pareizi īsteno TPR nodošanu. Kā es izklāstīju iepriekš, maksājumu ar iebildumiem nevar uzskatīt par pilnīgu un tam ir nepieciešams skaidrojums, kuru galu galā sniegs Tiesa ( 46 ).

108. Otrkārt, šis pienākums [rīkoties] ir pamatots arī, ņemot vērā LES 4. panta 3. punktā noteikto lojālas sadarbības principu, kas ir atspoguļots Regulas Nr. 1150/2000 21. apsvērumā ( 47 ), lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, kurā ir nostiprinātas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību. Ja Komisijai nebūtu šāda pienākuma, ņemot vērā tās pašreizējo praksi uzskatīt maksājumu ar iebildumiem par “pilnīgu”, strīds starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti par TPR nodošanas pienākuma pamatotību turpinātu pastāvēt ( 48 ), un tiesa par to nekad nepieņemtu nolēmumu. Attiecīgā dalībvalsts nevarētu panākt, lai kompetentā iestāde, proti, Tiesa ( 49 ), spriež par šīs dalībvalsts rīcības atbilstību TPR reglamentējošajiem tiesību aktiem.

109. Pieņemot, ka Tiesa atsakās konstatēt, ka pastāv šāds Komisijas pienākums, kādu citu risinājumu varētu apsvērt, lai ļautu Čehijas Republikai nodot šo lietu izskatīšanai Savienības tiesai un attiecīgajā gadījumā panākt strīdīgās summas atmaksu?

110. Manuprāt, prasība par zaudējumu atlīdzību arī varētu ļaut atrisināt minēto strīdu Vispārējā tiesā ( 50 ) tādējādi, ka attiecīgā dalībvalsts varētu atgūt strīdīgo summu likumīgā un sakārtotā veidā.

111. Proti, TPR sistēma ir balstīta uz ideju, ka šie resursi pieder Savienībai, tiklīdz tie ir noteikti. Principā dalībvalstis vienkārši tiek aicinātas pildīt šo resursu iekasētājas lomu, un šīs shēmas mērķis nav pasliktināt dalībvalstu finansiālo situāciju, veicot šo resursu vākšanu un pārvaldību. Tā gan tas nav, ja šie resursi izrādās neatgūstami un ja attiecīgā dalībvalsts nevar atsaukties uz nepārvaramas varas apstākļiem vai citiem iemesliem, kuros tā nav vainojama: tādā gadījumā dalībvalstij būs jānodod šie resursi, maksājot no savas kabatas.

112. Gadījumā, ja šajā ziņā ir strīds un ja dalībvalsts veic maksājumu, vienlaikus izsakot iebildumus, šī dalībvalsts nevarēs atgūt strīdīgo summu, neuzņemoties iepriekš minētos finanšu riskus.

113. Šādā kontekstā ir jāpārbauda divi iespējamie ar zaudējumu atlīdzību saistīti risinājumi saskaņā ar LESD 268. pantu un 340. panta otro daļu ( 51 ). Runa ir par prasību par ārpuslīgumisko atbildību pārkāpuma dēļ un par prasību, kas pamatota ar nepamatotu iedzīvošanos (de in rem verso), kuras pastāvēšanu Tiesa konstatēja spriedumā Masdar ( 52 ).

114. Man šķiet, ka pirmais iespējamais risinājums (ārpuslīgumiskā atbildība pārkāpuma dēļ) ir jānoraida.

115. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās un tiesību uz zaudējumu atlīdzību izmantošana ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi par iestāžu rīcības pretlikumību, zaudējumu esamību un cēloņsakarību starp šo rīcību un norādītajiem zaudējumiem ( 53 ).

116. Attiecībā uz juridiskā akta prettiesiskumu vai attiecīgo bezdarbību tiesai ir jāspēj konstatēt, ka pastāv tādas tiesību normas, kas piešķir tiesības privātpersonām, pietiekami būtisks pārkāpums ( 54 ), kurš izriet no attiecīgās iestādes apzinātas izvēles vai nolaidības.

117. Šajā lietā ir jāatgādina, ka Komisijai nav nekādu lēmumu pieņemšanas pilnvaru attiecībā uz TPR nodošanas pienākumu; turklāt dalībvalsti nevar uzskatīt par privātpersonu; un, visbeidzot, ar vienkāršu atšķirību tiesību aktu interpretācijā starp Komisiju un minēto dalībvalsti nepietiek, lai pierādītu tiesību normas “būtisku pārkāpumu”, kas ir pārkāpums, kurā var vainot Komisiju ( 55 ).

118. Ja šāda pārkāpuma nav, nav nepieciešamības lemt par pārējo divu (iepriekš) 115. punktā minēto nosacījumu ievērošanu ( 56 ).

119. Tādēļ ir jāatsakās no šī pirmā iespējamā ar zaudējumu atlīdzību saistītā risinājuma.

120. Ir jāizvērtē otrais iepriekš minētais iespējamais ar zaudējumu atlīdzību saistītais risinājums: prasība sakarā ar nepamatotu iedzīvošanos.

121. Spriedumā Masdar Tiesa nosprieda, ka “atbilstoši dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgiem principiem personai, kas ir cietusi zaudējumus, kuri ir palielinājuši citas personas kapitālu, nepastāvot nekādam juridiskam šīs iedzīvošanās pamatojumam, attiecībā uz iedzīvojušos personu parasti ir atprasījuma tiesības līdz šo zaudējumu summai” ( 57 ). Šajā ziņā “prasība atmaksāt maksājumu, kas ir pamatota ar Savienības nepamatotu iedzīvošanos, prasa – lai tā tiktu atzīta par pieņemamu – pierādīt Savienības iedzīvošanos bez juridiska pamata un prasītāja finansiālā stāvokļa pasliktināšanos saistībā ar šo iedzīvošanos” ( 58 ).

122. Prasība, kas pamatota ar nepamatotu iedzīvošanos, neietilpst ārpuslīgumiskās atbildības sistēmā šaurā nozīmē ( 59 ), kuras iestāšanās ir atkarīga no šo secinājumu 115. punktā uzskaitīto nosacījumu izpildes.

123. Parasti tradicionāli valstīs, kurās izmanto civiltiesību sistēmu, tiek atzīts, ka pieteikuma iesniedzējam, kas ceļ prasību sakarā ar nepamatotu iedzīvošanos, ir jāsniedz pierādījumi: i) par iedzīvošanos, ii) par finansiālā stāvokļa pasliktināšanos, iii) par cēloņsakarību starp šo iedzīvošanos un šo finansiālā stāvokļa pasliktināšanos, iv) par šīs prasības pakārtoto raksturu un v) par to, ka šai iedzīvošanās un finansiālās situācijas pasliktināšanās nav pamata ( 60 ).

124. Šādai prasībai ir pakārtots raksturs, jo tā “nevar aplinkus izraisīt, ka tiek panākts tas, ko ar likumu nav paredzēts piešķirt” ( 61 ). Prasības, kas pamatota ar nepamatotu iedzīvošanos, pakārtotais raksturs neļauj apmierināt šādu prasību, ja prasītāja rīcībā ir bijusi iespēja celt citu prasību, kuru tas nav laicīgi izmantojis ( 62 ), tostarp, noilguma iestāšanās dēļ.

125. Iedzīvošanās [darbībai] jābūt bez juridiska pamata tādā nozīmē, ka veiktās kapitāla nodošanas pastāvēšanas iemesls nevar būt likumisks vai līgumisks pienākums vai bezatlīdzības darījums (piemēram, dāvinājums).

126. Šajā lietā, runājot par maksājumu ar iebildumiem, man šķiet, ka ir izpildīti visi pieci šo secinājumu 123. punktā minētie nosacījumi.

127. Proti, kā es norādīju iepriekš 111. punktā, ja dalībvalstij ir jāizlemj pārskaitīt – no saviem līdzekļiem – TPR, ko tā nav bijusi spējīga piedzīt no parādnieka (kuram būtu bijis jānomaksā muitas nodokļu parāds), tās finansiālā situācija pasliktinās un līdz ar to Savienība attiecīgi iedzīvojas. Cēloņsakarība ir skaidra. Tāpat nav noliedzams, ka šādos apstākļos de in rem verso prasībai būtu pakārtots raksturs, jo nepastāv tiesību aizsardzības līdzeklis, kas ļautu attiecīgajai dalībvalstij apstrīdēt Komisijas veikto analīzi un atgūt strīdīgo summu. Visbeidzot, manuprāt, ja Vispārējā tiesa deklaratīvi konstatē, ka attiecīgajai dalībvalstij faktiski nebija pienākuma nodot strīdīgo summu Komisijai, maksājumam, neraugoties uz to, vai tas ir vai nav ar iebildumiem, ipso facto vairs nav juridiskā pamata. Tā kā šis konstatējums ir ar atpakaļejošu spēku, piektais nosacījums (proti, pamata neesamība) ir izpildīts.

128. Tieši Vispārējai tiesai, lemjot par šo prasību, būs jānosaka precīza summa, kas ir jāatmaksā attiecīgajai dalībvalstij. Manuprāt, lai neizjauktu Savienības iestāžu finansiālo līdzsvaru, maksājuma atmaksāšanai būtu jāattiecas tikai uz kapitālu, ko šī dalībvalsts faktiski ir nodevusi Savienības rīcībā. Šis kapitāls nevar radīt procentus par labu šai pašai dalībvalstij.

129. Visbeidzot, Vispārējai tiesai būs arī jāpārbauda, vai ir ievēroti prasības pieņemamības nosacījumi, it īpaši ņemot vērā noteikumus par noilgumu ( 63 ).

Secinājums

130. Manuprāt, Čehijas Republikas izvirzītais pamats ir jānoraida kā nepamatots un līdz ar to apelācijas sūdzība ir jānoraida.

131. Tomēr būtu lietderīgi, ka Tiesa sniedz atbildi par problemātiku, kas izcelta šajā apelācijas sūdzībā, konstatējot, kā es to skaidroju šo secinājumu 100.–108. punktā, ka maksājumu ar iebildumiem nevar uzskatīt par juridiski pilnīgu un ka šādos apstākļos Komisijai ir jāceļ prasība sakarā ar pienākumu neizpildi, lai pierādītu, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus nodot TPR.

132. Ja šāda prasība sakarā ar pienākumu neizpildi netiek celta, otrs iespējamais vienīgais risinājums, kas ļauj nodot šādu strīdu izskatīšanai Savienības tiesā, būtu prasība, kas pamatota ar nepamatotu iedzīvošanos.

133. Manuprāt, prasības par pienākumu neizpildi risinājums ir vispiemērotākais tādā ziņā, ka tas ļautu Tiesai lemt pēc būtības par šo problemātiku, proti, par to, vai attiecīgā dalībvalsts ir izpildījusi savus pienākumus TPR jomā, un vajadzības gadījumā konstatēt šo pienākumu neizpildi. Lielākais kavēklis, kura tvērumu nevajadzētu nenovērtēt pienācīgi, ir tas, ka šis risinājums nozīmētu atkāpties no judikatūras noteikuma, saskaņā ar kuru Komisijai pārkāpuma procesā ir pilnīga rīcības brīvība. Šis šķērslis nav nepārvarams, ja vien tiek noteikts, ka šis izņēmums skaidri attiecas vienīgi uz TPR jomu.

134. Prasības par zaudējumu atlīdzību (kas pamatota ar nepamatotu iedzīvošanos) risinājums, manuprāt, ir mazāk piemērots, jo tas liktu Vispārējai tiesai (netieši) lemt par to, vai dalībvalsts ir izpildījusi savus pienākumus saskaņā ar Savienības tiesībām: tāda nav Vispārējās tiesas loma, ņemot vērā šobrīd dominējošo tiesību sistēmas uzbūvi. Tomēr šāds risinājums joprojām ir pieņemams aizmuguriska risinājuma veidā.

135. Nākotnē, protams, būtu vēlams, lai likumdevējs pats izskatītu šo problēmjautājumu un uzlabotu TPR sistēmas darbību, paredzot adekvātu pārbaudes tiesā mehānismu. Gaidot šo iniciatīvu, Tiesai tomēr ir jāatrisina tajā iesniegtais problēmjautājums, pamatojoties uz Savienības tiesībās esošajiem procesuālajiem līdzekļiem.

Par tiesāšanās izdevumiem

136. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

137. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Čehijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež prasītājai segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

138. Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kas saskaņā ar šī reglamenta 184. panta 1. punktu arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

139. Tādējādi Nīderlandes Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Secinājumi

140. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai nolemt šādi: – Apelācijas sūdzību noraidīt. – Čehijas Republika sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus. – Nīderlandes Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) T‑147/15, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”, EU:T:2018:395.

( 3 ) OV 2007, L 163, 17. lpp.

( 4 ) Padomes Regula (2000. gada 22. maijs), ar ko īsteno Lēmumu 2007/436/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV 2000, L 130, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 2028/2004 (2004. gada 16. novembris) (OV 2004, L 352, 1. lpp.) un ar Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 105/2009 (2009. gada 26. janvāris) (OV 2009, L 36, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1150/2000”). Pilnības labad norādīšu, ka šobrīd Regula Nr. 1150/2000 ir atcelta. Tās tiesību normas lielā mērā tika pārņemtas Padomes Regulā (ES, Euratom) Nr. 609/2014 (2014. gada 26. maijs) par metodēm un procedūru, lai darītu pieejamus tradicionālos, PVN un NKI pašu resursus, un par pasākumiem, lai izpildītu kases vajadzības (OV 2014, L 168, 39. lpp.).

( 5 ) WOMIS ir “Write‑Off Management and Information System” (Norakstīšanas pārvaldības un informācijas sistēma) saīsinājums. Tā ir pārvaldības un informācijas sistēma, kas attiecas uz noteikto prasījumu, kuri izrādās neatgūstami, norakstīšanu. Lai iegūtu precīzāku informāciju par šo jautājumu, skat. arī Komisijas astoto ziņojumu par tradicionālo pašu resursu pārbaudes kārtības darbību (2013.–2015. gadā) (Padomes 2000. gada 22. maija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 18. panta 5. punkts), COM(2016) 639 final, 5.1. punkts.

( 6 ) Spriedums, 2017. gada 25. oktobris (C‑593/15 P un C‑594/15 P, turpmāk tekstā – “spriedums Slovākija/Komisija, EU:C:2017:800).

( 7 ) Spriedums, 2017. gada 25. oktobris, C‑599/15 P, EU:C:2017:801.

( 8 ) Izvērstākus argumentus par pašu resursu shēmu skat.: Albert, J.‑L., Le droit douanier de l’Union européenne, Bruylant, Brisele, 2019, 132.–144. lpp.; Berlin, D., Politiques de l’Union européenne, Bruylant, Brisele, 2016, 53.–64. lpp.

( 9 ) Tiesa vēl ir precizējusi, ka “dalībvalstīm ir jānosaka Savienības pašu resursu prasījuma tiesības, tiklīdz [to] muitas iestāžu rīcībā ir vajadzīgie dati un tās var aprēķināt muitas nodokļu parāda summu un noteikt parādnieku”: šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 15. novembris, Komisija/Dānija (C‑392/02, EU:C:2005:683, 58. un 59. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

( 10 ) Spriedums, 2011. gada 7. aprīlis, Komisija/Somija (C‑405/09, EU:C:2011:220, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 11 ) Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkts ļauj – grāmatvedības ziņā – nošķirt prasījumus, kas vēl nav tikuši atgūti vai kas ir apstrīdēti. Summas, kas deklarētas vai atzītas par neatgūstamām, pavisam atskaita no konta saskaņā ar minētās regulas 17. panta 2. punktu.

( 12 ) Skat. spriedumu, 2006. gada 5. oktobris, Komisija/Beļģija (C‑378/03, EU:C:2006:639, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 13 ) Turklāt šie procenti ir maksājami neatkarīgi no iemesla, kura dēļ šie resursi Komisijas kontā ir ierakstīti ar nokavējumu. Skat. it īpaši spriedumu, 2005. gada 15. novembris, Komisija/Dānija (C‑392/02, EU:C:2005:683, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 14 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2000. gada 12. septembris, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑359/97, EU:C:2000:426, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 15 ) Rīkojums, 2007. gada 21. jūnijs, Somija/Komisija (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, 32. un 35. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 16 ) Vismaz šādu interpretāciju aizstāvēja Komisija savos procesuālajos rakstos un tiesas sēdē: skat. šo secinājumu 73. un 74. punktu.

( 17 ) Skat. priekšlikuma Padomes regulai, ar ko groza Regulu (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 2000/597/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, COM(2003) 366 final paskaidrojuma rakstu un 1. panta 13.3. punktu.

( 18 ) Potteau, A., “Observations” (piezīmes par iepriekš minēto spriedumu lietā Slovākija/Komisija) darbā Picod, F. Jurisprudence de la CJUE 2017. Décisions et commentaires, Bruylant, Brisele, 2018, 1023. lpp.

( 19 ) Skat. it īpaši spriedumu Slovākija/Komisija, 57. punkts.

( 20 ) Šo problēmu jau bija identificējis viens no maniem cienījamajiem kolēģiem. Es atsaucos uz ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumiem lietās Slovākija/Komisija un Rumānija/Komisija (C‑593/15 P, C‑594/15 P un C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 104.–107. punkts).

( 21 ) Komisija apgalvo, ka šādu iebildumu formulēšanas saskaņā ar lojālas sadarbības principu (lielākās iespējamās) sekas ir noteikt tai pienākumu uzsākt konstruktīvu dialogu ar attiecīgo dalībvalsti, lai mēģinātu atrast kopsaucēju (skat. arī šo secinājumu 95. punktu un 24. un 25. zemsvītras piezīmi).

( 22 ) Čehijas Republika atsaucas uz 1995. gada 11. augusta spriedumu Komisija/Vācija (C‑431/92, EU:C:1995:260, 22. punkts).

( 23 ) Čehijas Republika pēc analoģijas atsaucas uz 2017. gada 13. decembra spriedumu El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, 38. un nākamie punkti).

( 24 ) Čehijas Republika precizē, ka uz šo pašu jautājumu attiecas prasība sakarā ar bezdarbību lietā T‑13/19, kas šobrīd tiek izskatīta. Ar šo prasību Čehijas Republika pārmet Komisijai, ka tā nav pret to uzsākusi pārkāpuma procesu, lai gan tās maksājums bija ar iebildumiem.

( 25 ) Šo faktu Komisija pienācīgi apstiprināja: skat. šo secinājumu 73. punktu. Lietā T‑13/19, kas šobrīd ir izskatīšanas stadijā, Komisija iebilst, ka, tā kā dalībvalsts ir veikusi prasīto maksājumu, nepastāv nekāds uz to attiecināms pārkāpums un līdz ar to nepastāv nekāds juridisks pamats, kas ļautu Komisijai uzsākt pārkāpuma procesu.

( 26 ) Šī dalībvalsts atsaucas uz ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumiem lietās Slovākija/Komisija un Rumānija/Komisija (C‑593/15 P, C‑594/15 P un C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 40. punkts).

( 27 ) Tādējādi, ja dalībvalsts ir formulējusi iebildumus, Komisijai, lielākais, būtu pienākums uzsākt ar to konstruktīvu dialogu, lai atrastu kopsaucēju: skat. šo secinājumu 57. un 95. punktu.

( 28 ) Komisija it īpaši atsaucas uz ģenerāladvokāta M. Darmona [M. Darmon] secinājumiem lietā Komisija/Nīderlande (C‑96/89, EU:C:1990:374, 32. punkts).

( 29 ) Skat. spriedumu Slovākija/Komisija, 46. punkts un tajā minētā judikatūra. Mans izcēlums.

( 30 ) Spriedums, 2000. gada 22. jūnijs, Nīderlande/Komisija (C‑147/96, EU:C:2000:335, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 31 ) Spriedums, 2014. gada 13. februāris, Ungārija/Komisija (C‑31/13 P, EU:C:2014:70, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 32 ) Jāpiebilst, ka, lai gan atsevišķi strīdīgajā vēstulē ietvertie formulējumi ļauj domāt, ka Komisija esot “atteikusi” piešķirt Čehijas iestāžu lūgto atbrīvojumu no nodošanas pienākuma, Vispārējā tiesa tomēr uzskatīja, ka, ņemot vērā tās kontekstu un Komisijas pilnvaras, šī vēstule saturēja nevis lēmumu par atbrīvojuma pieprasījumu, bet gan vienkāršu atzinumu (pārsūdzētā rīkojuma 57.–59. punkts un 66.–70. punkts). Šī analīze atbilst konstatējumam, kas formulēts doktrīnā TPR jomā: skat. šo secinājumu 55. punktu.

( 33 ) Spriedums Slovākija/Komisija, 61. punkts. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Tiesa ir atteikusies ievērot analīzi, ko veikusi mana cienījamā kolēģe J.Kokote: skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietās Slovākija/Komisija un Rumānija/Komisija (C‑593/15 P, C‑594/15 P un C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 50.–59. punkts). Šajā ziņā skat. arī: Potteau, A., minēts iepriekš, 1022.–1023. lpp.

( 34 ) Skat. pārsūdzētā rīkojuma 81. punktu un spriedumu Slovākija/Komisija, 66. punkts.

( 35 ) Skat. šo secinājumu 56. un 57. punktu.

( 36 ) Ievērojot šo pašu domu gaitu, es noraidu Komisijas argumentu, ko tā izvirzīja tiesas sēdē, proti, ka dalībvalsts ir vienīgā, kas var atrisināt problēmsituāciju, jo tā pēc savas iniciatīvas var atgūt strīdīgo summu no konta, kas atvērts Komisijas vārdā. Šādi rīkojoties, attiecīgajai dalībvalstij atkal ir jāpārkāpj noteikumi, lai mēģinātu izraisīt tiesas debates. Komisijas argumentācija acīmredzami ir cikliska un nesniedz apmierinošu risinājumu tam, ka nepastāv efektīva tiesību aizsardzība tiesā, ar ko nākas saskarties šajā lietā. Šajā ziņā tas, ka Tiesa var samazināt nokavējuma procentu apmēru (piemēram, ja Komisija ceļ prasību novēloti), nekompensē attiecīgajai dalībvalstij radīto finanšu risku.

( 37 ) Skat. šo secinājumu 48. punktu un tajā minēto judikatūru.

( 38 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Bulgārija (C‑145/14, EU:C:2015:502, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 39 ) Attiecībā uz izvērstākiem argumentiem skat. Von Bardeleben, E., Donnat, F. un Siritzky, D., La Cour de justice de l’Union européenne et le droit du contentieux européen, La Documentation française, Parīze, 2012, 189. lpp.

( 40 ) Skat. rīkojumu, 2006. gada 9. janvāris, Somija/Komisija (T‑177/05, nav publicēts, EU:T:2006:1, 39. punkts).

( 41 ) Rīkojums, 2007. gada 21. jūnijs, Somija/Komisija (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, 35. punkts).

( 42 ) Rīkojums, 2007. gada 21. jūnijs, Somija/Komisija (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, 36. punkts). Mans izcēlums.

( 43 ) Šajā ziņā es norādu, ka jēdziens “nosacīts maksājums”, kas izmantots tostarp 2006. gada 9. janvāra rīkojumā Somija/Komisija (T‑177/05, nav publicēts, EU:T:2006:1) un 2007. gada 21. jūnija rīkojumā Somija/Komisija (C‑163/06 P, EU:C:2007:371), ir nepiemērots: saskaņā ar TPR reglamentējošajiem tiesību aktiem dalībvalstīm nav tiesību pakļaut minēto resursu nodošanu jebkādiem nosacījumiem. Tām ir vienīgi tiesības izteikt iebildumus, bez nosacījumiem veicot likumā prasīto maksājumu.

( 44 ) Pilnības labad vēl ir jānorāda, ka Komisija pati iepriekš ir paredzējusi šāda pienākuma iespējamību: skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietās Slovākija/Komisija un Rumānija/Komisija (C‑593/15 P, C‑594/15 P un C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 106. punkts).

( 45 ) Minētās regulas sistēma balstās uz Komisijas īstenoto uzraudzības un pārbaudes funkciju (skat. it īpaši tās 8., 9. un 11. apsvērumu). Tāpat ir lietderīgi norādīt, ka atbilstoši pašreizējiem tiesību aktiem un it īpaši Padomes Regulai (ES, Euratom) Nr. 608/2014 (2014. gada 26. maijs), ar ko nosaka Eiropas Savienības pašu resursu sistēmas īstenošanas pasākumus (OV 2014, L 168, 29. lpp.), Komisijas un tās darbinieku pilnvaras un atbildība TPR jomā ir definēta daudz precīzāk.

( 46 ) Budžeta labas pārvaldības labad, lai arī Komisijai ir tiesības izmantot tās rīcībā nodotos līdzekļus, tomēr būtu lietderīgi, ka, gaidot Tiesas nolēmumu, tā ņemtu vērā ar šiem līdzekļiem saistīto nenoteiktību, kas izriet no izteiktajiem iebildumiem.

( 47 ) Jāatgādina, ka saskaņā ar šo apsvērumu cieša sadarbība starp dalībvalstīm un Komisiju var sekmēt pareizu finanšu noteikumu piemērošanu attiecībā uz pašu resursiem.

( 48 ) Šajā lietā tam par pierādījumu ir apelācijas sūdzības iesniedzējas neveiksmīgie centieni, kura vairākkārt ir aicinājusi Komisiju celt pret to prasību par [valsts] pienākumu neizpildi – šie centieni sasniedza kulmināciju brīdī, kad tika celta prasība sakarā ar bezdarbību lietā T‑13/19, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja aicināja Vispārējo tiesu konstatēt, ka Komisija nav izpildījusi tai LES 4. panta 3. punktā, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, paredzētos pienākumus, jo pēc TPR nosacītas nodošanas Komisija nav uzsākusi pret Čehijas Republiku tiesvedību par pienākumu neizpildi šajā ziņā un tā nav arī atmaksājusi strīdīgo summu. Šajā ziņā skat. šo secinājumu 24. un 25. zemsvītras piezīmi.

( 49 ) Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “Komisijai nav pilnvaru galīgi noteikt [..] dalībvalsts tiesības un pienākumus vai sniegt tai garantijas par noteiktas rīcības saderību ar [Savienības] tiesībām”. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 20. marts, Komisija/Vācija (C‑135/01, EU:C:2003:171, 24. punkts).

( 50 ) Tā kā nepastāv prasība sakarā ar pienākumu neizpildi, lēmums, ko Vispārējā tiesa pieņemtu prasībā par zaudējumu atlīdzību, nebūtu pretrunā Tiesas ekskluzīvajai kompetencei valsts pienākumu neizpildes procedūrā. Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietās Slovākija/Komisija un Rumānija/Komisija (C‑593/15 P, C‑594/15 P un C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 109. punkts).

( 51 ) Jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 268. pantu Eiropas Savienības Tiesas kompetencē ir izskatīt lietas par kaitējuma novēršanu, ko paredz LESD 340. panta otrā un trešā daļa. Saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu, “ja pastāv tādas saistības, kas nav līgumsaistības, Savienība saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Savienības iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus”.

( 52 ) Es atsaucos uz 2008. gada 16. decembra spriedumu Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, turpmāk tekstā – “spriedums Masdar, EU:C:2008:726). Tādējādi personai nevar liegt iespēju iesniegt pret Savienību prasību, kas pamatota ar nepamatotu iedzīvošanos, tikai tādēļ vien, ka LESD nav skaidri paredzēts veids, kā iesniegt šāda veida prasības. Proti, kā Tiesa jau ir spriedusi, tāda LESD 268. un 340. panta interpretācija, kas izslēgtu šo iespēju, izraisītu “rezultātu, kas būtu pretrunā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principam, kurš noteikts Tiesas judikatūrā un apstiprināts [Hartas] 47. pantā” (šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2018. gada 18. septembris, Barroso Truta u.c./EST (T‑702/16 P, EU:T:2018:557, 105. punkts).

( 53 ) Spriedums, 2008. gada 9. septembris, FIAMM u.c./Padome un Komisija (C‑120/06 P un C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 106. punkts un tajā minētā judikatūra). Mans izcēlums.

( 54 ) Kā piemēru skat. spriedumu, 2007. gada 19. aprīlis, Holcim(Deutschland)/Komisija (C‑282/05 P, EU:C:2007:226, 47.–49. punkts). Mans izcēlums.

( 55 ) Lietderības apsvērumu dēļ es atgādinu, ka Tiesa ir skaidri atteikusies atzīt, ka pastāv objektīvas atbildības sistēma (bez vainas): šeit es atsaucos uz 2008. gada 9. septembra spriedumu, FIAMM u.c./Padome un Komisija (C‑120/06 P un C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 175. punkts). Šajā lietā man šķiet skaidrs, ka, rīkojoties Līgumu izpildes uzraudzītājas statusā, pat ja tās interpretācija par sarežģītu tiesību jautājumu galu galā var izrādīties kļūdaina, Komisijai ipso facto nevar pārmest būtisku Savienības tiesību pārkāpumu (vai, vispārīgāk, pārkāpumu) šādā kontekstā.

( 56 ) Ja tiesa konstatē, ka neviens kādas iestādes tiesību akts un neviena iespējama bezdarbība nav prettiesiska, pat ja pirmais nosacījums, kuram ir pakļauta Savienības ārpuslīgumiskās atbildības ierosināšana, nav izpildīts, tiesa var noraidīt prasību kopumā, nepastāvot vajadzībai pārbaudīt pārējos šīs atbildības iestāšanās nosacījumus (spriedums, 2008. gada 9. septembris, FIAMM u.c./Padome un Komisija (C‑120/06 P un C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 166. punkts un tajā minētā judikatūra)).

( 57 ) Spriedums Masdar, 44. punkts.

( 58 ) Skat. spriedumu, 2011. gada 28. jūlijs, Agrana Zucker (C‑309/10, EU:C:2011:531, 53. punkts, kurā Tiesa atsaucas arī uz spriedumu Masdar).

( 59 ) Spriedums Masdar, 49. punkts.

( 60 ) Piemēram, skat. Beļģijas tiesībās: Van Ommeslaghe, P., Traité élémentaire de droit civil, II daļa, Les obligations, 2. sēj. (Source des obligations – deuxième partie), Brisele, Bruylant, 2013, 1138. lpp., Nr. 782. Šis mehānisms Beļģijas tiesībās ir nostiprināts judikatūrā. Francijas tiesībās tas ir kodificēts tiesību aktos: skat. Code civil [Civilkodeksa] 1303.–1303‑4. pantu par “nepamatotu iedzīvošanos”. Līdzīgs iedibinājums pastāv anglosakšu tiesību sistēmā. Kā tas bieži ir common law gadījumā, nepamatotas iedzīvošanās (unjust enrichment) iedibinājums Anglijas tiesībās ir sarežģīta konstrukcija, kas balstīta drīzāk uz judikatūru, nevis uz likuma tekstu. Šī iedibinājuma precīza struktūra, tvērums un raksturs joprojām nav skaidrs: vispārējam izklāstam skat. Burrows, A., A Restatement of the English Law of Unjust Enrichment, Oxford University Press, 2012 un Virgo, G., The Principles of the Law of Restitution (3. izd.), Oxford University Press, 2015. Spriedumā Bank of Cyprus UK Ltd pret Menelaou [(2015) UKSC 66] Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) konstatēja, ka, pirms apmierināt prasību, kas pamatota ar nepamatotu iedzīvošanos, ir jāspriež četros posmos un jāpārbauda, i) vai atbildētājs ir iedzīvojies, ii) vai šī iedzīvošanās ir notikusi uz prasītāja rēķina, iii) vai minētā iedzīvošanās ir nepamatota un iv) vai atbildētājs var izvirzīt jelkādu aizstāvības pamatu. Ikviens no šiem kritērijiem ir apstiprināts un izskaidrots plašā judikatūrā.

( 61 ) Cour de cassation de Belgique [Beļģijas Kasācijas tiesa], spriedums, 1940. gada 22. augusts, Pasicrisie, 1940, 205. lpp. Citiem vārdiem sakot, šāda prasība nevar būt procedūras nepareiza izmantošana. Ievērojot šo pašu domu gaitu, Vispārējā tiesa jau ir atzinusi, ka prasība par zaudējumu atlīdzību ir jāatzīst par nepieņemamu, ja tās faktiskais mērķis ir panākt tāda akta atcelšanu, kurš ir kļuvis galīgs, kā rezultātā – ja tā tiktu apmierināta – tiktu atceltas šī akta tiesiskās sekas: skat. spriedumu, 1995. gada 15. marts, Cobrecaf u.c./Komisija (T‑514/93, EU:T:1995:49, 59. un 60. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tāpat minētajam aktam ir jābūt pārsūdzamam: (hipotētiski) šajā lietā tā nav.

( 62 ) Cour de cassation de Belgique spriedums, 1994. gada 25. marts, Pasicrisie, 1994, 305. lpp.

( 63 ) Atgādinājumam – Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. pantā ir paredzēts, ka lietas pret Savienību sakarā ar ārpuslīgumu saistībām nevar ierosināt, ja pagājuši pieci gadi pēc notikuma, kas ļāvis lietu ierosināt. Līdz ar to Vispārējai tiesai būs jānosaka konkrēts datums, kurā ir notikusi iedzīvošanās (un ar to saistītā finansiālās situācijas pasliktināšanās).