ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Azartspēles

(EKL 49. pants)

2. Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Azartspēles

(EKL 49. pants)

Summary

1. EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru azartspēļu organizēšanai un piedāvāšanai ir piemērojama ekskluzīvo atļauju sistēma par labu vienam uzņēmējam un saskaņā ar kuru jebkuram citam uzņēmējam, tostarp citā dalībvalstī dibinātam uzņēmējam, ir aizliegts attiecīgajā dalībvalstī piedāvāt internetā pakalpojumus, uz kuriem attiecas šī sistēma.

Internetā piedāvāto azartspēļu jomā nav veikta saskaņošana Eiropas Savienības līmenī. Tādēļ dalībvalstij ir tiesības uzskatīt, ka tikai tas vien, ka pakalpojumu sniedzējs legāli piedāvā minētajā jomā ietilpstošus pakalpojumus internetā citā dalībvalstī, kurā atrodas tā juridiskā adrese, un uz to faktiski jau attiecas šīs citas valsts tiesību normas un kompetento iestāžu kontrole, nav pietiekama garantija patērētāju aizsardzībai pret krāpšanas un noziedzības riskiem, ņemot vērā grūtības, ar kurām šajā sakarā var nākties saskarties dalībvalstij, kurā atrodas pakalpojumu sniedzēja juridiskā adrese, lai izvērtētu pakalpojumu sniedzēju profesionālo godīgumu. Turklāt, tā kā nav tieša kontakta patērētāja un pakalpojumu sniedzēja starpā, internetā piedāvātās azartspēles ietver dažāda rakstura un mēroga riskus saistībā ar iespējamu pakalpojumu sniedzēju izdarītu patērētāju krāpšanu salīdzinājumā ar šo spēļu tradicionālo tirgu. Tātad minētais ierobežojums, ņemot vērā azartspēļu piedāvāšanas internetā īpatnības, ir uzskatāms par pamatotu ar cīņu pret krāpšanu un noziedzību.

(sal. ar 33., 34., 36. un 37. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

2. EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka vienlīdzīgas attieksmes princips un no tā izrietošais pārskatāmības pienākums ir piemērojami tādām atļauju piešķiršanas un atjaunošanas procedūrām azartspēļu jomā, saskaņā ar kurām atļauja tiek piešķirta vai atjaunota vienam uzņēmējam, ja vien minētais uzņēmējs nav valsts uzņēmums, kurš ir pakļauts valsts vai tāda privāta uzņēmuma tiešai kontrolei, pār kura darbībām valsts īsteno stingru uzraudzību.

Pašreizējā Savienības tiesību attīstības stadijā pakalpojumu koncesijas līgumus neregulē neviena direktīva, ar kuru Savienības likumdevējs ir reglamentējis publiskā iepirkuma jomu. Tomēr, lai tāds iepriekšējas administratīvās atļaujas režīms – saskaņā ar kuru bez šādas atļaujas ir aizliegts organizēt un piedāvāt azartspēles un saskaņā ar kuru attiecībā uz katru no azartspēlēm tiek piešķirta tikai viena atļauja – būtu pamatots, lai arī ar to tiek izdarīta atkāpe no pamatbrīvības, tam jābalstās uz nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem objektīviem kritērijiem, lai nodrošinātu, ka valsts iestāžu rīcības brīvības īstenošana tiek ierobežota tādā veidā, lai tā netiktu izmantota patvaļīgi. Turklāt jebkurai personai, uz kuru attiecas ierobežojošs pasākums, kurš balstīts uz šādu atkāpi, ir jābūt iespējai celt prasību tiesā.

(sal. ar 39., 43., 50. un 62. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Importētājas dalībvalsts muitas iestādes var atteikties piešķirt Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumā, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Izraēlas Valsti, no otras puses, paredzēto atvieglojumu režīmu, ja attiecīgajām precēm ir Jordānas Rietumkrasta izcelsme.

Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu pagaidu asociācijas nolīguma par tirdzniecību un sadarbību starp Eiropas Kopienu, no vienas puses, un Palestīnas atbrīvošanas organizāciju (PAO), kas darbojas Jordānas Rietumkrasta un Gazas joslas Palestīniešu pašpārvaldes vārdā, no otras puses, pielikumā pievienotā 3. protokola 16. panta 4. punkts nozīmē, ka tikai Jordānas Rietumkrasta un Gazas joslas muitas iestādes ir tiesīgas izsniegt preču pārvadājumu apliecību EUR.1 gadījumā, ja attiecīgās preces var uzskatīt par Jordānas Rietumkrasta un Gazas joslas izcelsmes precēm. Līdz ar to, interpretējot EK un Izraēlas Asociācijas nolīguma 83. pantu tādējādi, ka Izraēlas iestādēm ir muitas kompetence attiecībā uz Jordānas Rietumkrasta izcelsmes precēm, Palestīnas muitas iestādēm tiktu uzlikts pienākums neīstenot kompetenci, kas tām piešķirta saskaņā ar minētā protokola noteikumiem. Šāda interpretācija, kas rada pienākumu trešam dalībniekam bez tā piekrišanas, būtu pretrunā vispārējam starptautisko tiesību principam “pacta tertiis nec nocent nec prosunt”, kurš ir nostiprināts Vīnes konvencijas par starptautiskajām līgumtiesībām 34. pantā.

Turklāt importētājdalībvalsts muitas iestādes nevar uzsākt kvalifikāciju konkursu, atstājot neatbildētu jautājumu par to, kurš no apskatāmajiem nolīgumiem, proti, EK un Izraēlas Asociācijas nolīgums un EK un PAO Asociācijas nolīgums, šajā gadījumā ir piemērojams un vai izcelsmes pierādījums ir jāizsniedz Izraēlas, vai Palestīnas iestādēm.

(sal. ar 50., 52. un 58. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Sacīkstes princips, kas ir tiesību pamatprincips, ir daļa no tiesībām uz aizstāvību. Tas ir piemērojams ikvienā tiesvedībā, kuras rezultātā Kopienu iestāde var pieņemt lēmumu, kas var būtiski ietekmēt personas intereses. Kopienu tiesas nodrošina, lai sacīkstes princips tiktu ievērots gan tajās notiekošajās tiesvedībās, gan arī lai tās pašas to ievērotu.

Ikvienam Kopienu tiesā izskatāmas lietas dalībniekam, lai kāds arī būtu tā juridiskais statuss, ir jābūt iespējai izmantot sacīkstes principu savā labā. Tādējādi arī Kopienu iestādes, ja tās ir lietas dalībnieki, var uz to atsaukties.

Arī tiesai pašai ir jāievēro sacīkstes princips, it īpaši gadījumā, kad tā izskata lietu pēc pamata, kuru tā ir izvirzījusi pēc savas ierosmes.

Sacīkstes princips parasti nenozīmē tikai to, ka katram procesa dalībniekam tiek piešķirtas tiesības iepazīties ar pierādījumiem un apsvērumiem, kurus tiesā iesniedzis otrs procesa dalībnieks, un tos apspriest, un aizliedz ne tikai to, ka Kopienu tiesa pamato savu nolēmumu ar faktiem un dokumentiem, ar kuriem lietas dalībnieki nav varējuši iepazīties un tādējādi attiecībā uz tiem nav varējuši sagatavot savu nostāju. Tas parasti nozīmē arī lietas dalībnieku tiesības iepazīties ar tādiem tiesību pamatiem, kurus tiesa ir izvirzījusi pēc savas ierosmes un ar kuriem tā vēlas pamatot savu lēmumu, un tos apspriest.

Diskrecionārā vara, kāda Pirmās instances tiesai saskaņā ar tās Reglamenta 62. pantu ir attiecībā uz mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu, nevar tikt izmantota, neņemot vērā pienākumu ievērot sacīkstes principu.

Sacīkstes princips nav ievērots, pieņemot spriedumu, ar kuru tika atcelts Komisijas strīdīgais lēmums, balstoties uz pamatu, kuru Pirmās instances tiesa bija izvirzījusi pēc savas ierosmes un kas izriet no EKL 253. panta pārkāpuma, pirms tam neuzaicinot lietas dalībniekus mutvārdu vai rakstveida procesā iesniegt savus apsvērumus par minēto pamatu. Kaut arī pamatojuma neesamība ir uzskatāma par kļūdu, kas principā nevar tikt labota, šādas kļūdas konstatēšana tomēr izriet no vērtējuma, kuru veicot, ir jāņem vērā noteikti elementi. Šādu vērtējumu var nodot apspriešanai, it īpaši, ja tas attiecas nevis uz pamatojuma pilnīgu neesamību, bet gan uz pamatojumu konkrētam ar faktiem saistītam vai tiesību jautājumam.

(sal. ar 50.–57. un 59.–61. punktu)
Lieta C-246/08

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Somijas Republiku

“Valsts pienākumu neizpilde — Sestā PVN direktīva — 2. panta 1. punkts un 4. panta 1. un 2. punkts — “Saimnieciskās darbības” jēdziens — Valsts juridiskās palīdzības biroji — Juridiskās palīdzības pakalpojumi, kas sniegti tiesvedības ietvaros par šo pakalpojumu saņēmēja maksātu daļēju atlīdzību — “Tiešas saiknes” starp sniegto pakalpojumu un saņemto vērtību jēdziens”

Ģenerāladvokāta D. Ruisa-Harabo Kolomera [D. Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2009. gada 7. jūlijā I ‐ 10607

Tiesas (trešā palāta) 2009. gada 29. oktobra spriedums I ‐ 10625

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Saimnieciskā darbība Sestās direktīvas 4. panta 1. un 2. punkta nozīmē

(Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts un 4. panta 1., 2. un 5. punkts)

Dalībvalsts, kas neapliek ar pievienotās vērtības nodokli valsts juridiskās palīdzības biroju juridiskās palīdzības pakalpojumus, kas sniegti tiesvedības ietvaros par šo pakalpojumu saņēmēja maksātu daļēju atlīdzību, nav neizpildījusi Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 2. panta 1. punktā un 4. panta 1., 2. un 5. punktā paredzētos pienākumus, jo saikne starp šiem juridiskās palīdzības pakalpojumiem un to saņēmēju maksājamo samaksu nav pietiekami tieša, lai to varētu uzskatīt par atlīdzību par šiem pakalpojumiem un tādējādi — lai tie tiktu uzskatīti par tādu saimniecisko darbību, kas apliekama ar pievienotās vērtības nodokli, Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta un 4. panta 1. un 2. punkta izpratnē.

Tā kā daļējās atlīdzības, ko valsts birojiem maksā tiesvedības ietvaros sniegtu juridiskās palīdzības pakalpojumu saņēmēji, apmērs netiek aprēķināts, pamatojoties tikai uz honorāru summu, bet ir atkarīgs arī no pakalpojuma saņēmēja ienākumiem un īpašuma, šāda tieša saikne nepastāv, jo šī atlīdzība tikai daļēji ir atkarīga no reālās sniegto pakalpojumu vērtības un saikne ar to ir jo vājāka, jo niecīgāki ir šo pakalpojumu saņēmēju ienākumi un īpašums. Šo secinājumu apstiprina tas, ka pastāv ievērojama atšķirība starp gada laikā šo palīdzības saņēmēju maksāto daļējo atlīdzību un juridiskās palīdzības biroju darbības daudz augstākajām bruto izmaksām, un šī starpība liek domāt, ka pakalpojumu saņēmēju maksājamā daļējā atlīdzība drīzāk jāpielīdzina maksājumam, kura iekasēšana pati par sevi attiecīgajai darbībai nepiešķir saimnieciskas darbības raksturu, nekā samaksai šī vārda tiešā nozīmē.

(sal. ar 48.–51. punktu)
Lieta C-37/08

RCI Europe

pret

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(VAT and Duties Tribunal, Londona, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Sestā PVN direktīva — Nodokļu piesaiste — Ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšana — Brīvdienu nekustamā īpašuma lietojuma tiesību apmaiņas veicināšanas pakalpojumi”

Ģenerāladvokātes Vericas Trstenjakas [Verica Trstenjak] secinājumi, sniegti 2009. gada 2. aprīlī I ‐ 7535

Tiesas (pirmā palāta) 2009. gada 3. septembra spriedums I ‐ 7568

Sprieduma kopsavilkums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Pakalpojumu sniegšana – Nodokļu piesaistes vietas noteikšana – Ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšana

(Padomes Direktīvas 77/388 9. panta 2. punkta a) apakšpunkts)

Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 9. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādu pakalpojumu sniegšanas vieta, ko sniedz apvienība, kuras darbība ietver tās biedru brīvdienu mājokļu daļlaika lietojuma tiesību apmaiņas organizēšanu, par ko šī apvienība saņem no biedriem iestāšanās maksu, ikgadēju biedra naudu, kā arī apmaiņas maksu, ir vieta, kurā atrodas nekutamais īpašums, attiecībā uz kuru konkrētajam biedram pieder daļlaika lietojuma tiesības.

Grūti ir noteikt saistību starp apmaiņas organizēšanas apvienību un tās biedriem, neņemot vērā šādas saistības mērķi. Turklāt daļlaika lietojuma tiesības ir tiesības uz nekustamo īpašumu, un to nodošana apmaiņā pret līdzīgu tiesību izmantošanu ir darījums, kas ir saistīts ar nekustamo īpašumu. Īpašnieks, kas savas daļlaika lietojuma tiesības vēlas apmainīt pret tādām pašām cita īpašnieka tiesībām, tieši kontaktējas nevis ar minēto īpašnieku, bet gan ar apmaiņas organizēšanas apvienību. Šī programma atšķiras no vienkāršas īres kādā ceļojumu aģentūrā tādējādi, ka šajā programmā attiecīgā persona maksā nevis par brīvdienu pakalpojumiem, bet gan par pakalpojumu, ko sniedz minētā apvienība, lai veicinātu šīs personas tiesību apmaiņu attiecībā uz kādu konkrētu nekustamo īpašumu. No tā izriet, ka nekustamais īpašums, ar kuru ir saistīta apvienības pakalpojumu sniegšana, ir tāds nekustamais īpašums, attiecībā uz kuru īpašniekam, kas vēlas maiņu, pieder tiesības. Turklāt Sestās direktīvas 9. pantā paredzēto noteikumu par pakalpojumu sniegšanas vietu pamatā esošā loģika ir tāda, ka nodokļi pēc iespējas tiek uzlikti vietā, kurā tiek izmantots īpašums un pakalpojumi. Organizējot brīvdienu mājokļu daļlaika lietojuma tiesību apmaiņu, pakalpojumi tiek sniegti nevis apmaiņas organizatora dibināšanas vietā, bet gan vietā, kurā atrodas nekustamais īpašums, uz kuru attiecas šīs lietojuma tiesības, kas ir apmaiņas pakalpojuma priekšmets. Runājot par iestāšanās maksu, ikgadējo biedra naudu un apmaiņas maksu, šis nekustamais īpašums ir tieši tas, attiecībā uz kuru attiecīgajam biedram pieder daļlaika lietojuma tiesības, kuras viņš nodod apmaiņas programmas rīcībā.

(sal. ar 37.–39., 41., 43. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis, 13. pants nav piemērojams gadījumā, ja Padome pēc Komisijas ierosinājuma nav pieņēmusi lēmumu par antidempinga nodevas piemērošanas paplašināšanu uz līdzīgu preču vai uz daļu no tām importu no trešām valstīm.

Uz darbību, ar kuru tiek veikta tikai produktu pārvešana pāri robežai pēc to pārstrādes tādā izstrādājumā, kurš nav pakļauts antidempinga nodevām, bez patiesa nolūka to atkal izvest un pēc neilga laika to atpakaļ ievest, nevar likumīgi attiecināt ievešanas pārstrādei procedūru. Šajā sakarā no noteikumu kopuma, ar kuru tiek regulētas pārstrādes procedūras, izriet, ka ievešanas pārstrādei mērķis ir atbrīvot no muitas nodokļa vienīgi tādus izstrādājumus, kas Kopienas muitas teritorijā ir ievesti tikai uz laiku, lai tos apstrādātu, salabotu vai pārstrādātu un pēc tam atkal izvestu, lai tādējādi izvairītos no Kopienas valstu ekonomiskās darbības neizdevīgāka stāvokļa radīšanas. Līdz ar to tāda prakse kā iepriekš aprakstītā būtu pretēja pašam ievešanas pārstrādei procedūras mērķim un nelabvēlīgi ietekmētu Kopienu tiesiskā regulējuma efektivitāti.

Tādējādi importētājam, kas nelikumīgi izmantojis šo procedūru un no tās guvis labumu, ir pienākums samaksāt uz konkrētajiem izstrādājumiem attiecināmās nodevas, neskarot atbilstošā gadījumā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētās administratīvās, civilās vai kriminālās sankcijas. Kompetentajai valsts tiesai ir jānovērtē, vai darbības lietā ir jāuzskata par nelikumīgām attiecībā uz Kopienu tiesībām.

(sal. ar 23.–30. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Regulas Nr. 320/2006, ar ko nosaka pagaidu shēmu cukura rūpniecības restrukturizācijai Kopienā un groza Regulu Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmumam piešķirtās cukura kvotas daļa, kas, piemērojot Regulas Nr. 493/2006, ar ko paredz pārejas posma pasākumus cukura nozares tirgu kopīgās organizācijas reformai un groza Regulu Nr. 1265/2001 un Nr. 314/2002, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1542/2006, 3. pantu, ir izņemta no aprites, ir jāietver pagaidu maksājuma summas aprēķina bāzē. Uzņēmuma pagaidu maksājuma aprēķina bāzi veido kopējais cukura kvotas tonnu skaits, kas tam ir piešķirtas par attiecīgo tirdzniecības gadu.

Vienīgais Regulā Nr. 320/2006 paredzētais izņēmums no pagaidu maksājuma samaksas, kas ir paredzēts 11. panta 1. punkta otrajā daļā, ir kvotas, kuras uzņēmums atbrīvo saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punktu.

Šajā sakarā, pirmkārt, ir jānorāda, ka Regulas Nr. 320/2006 3. panta 1. punktā paredzētā atteikšanās no kvotas kopējā cukura tirgus organizācijas reformas ietvaros ir instruments, kas būtiski atšķiras no izņemšanas no tirgus Regulas Nr. 318/2006 par cukura tirgu kopīgu organizāciju 19. panta izpratnē, kā arī no preventīvas izņemšanas no aprites Regulas Nr. 493/2006 3. panta izpratnē, kuru raksturs un mērķis atšķiras. Otrkārt, atteikšanās no kvotas, izņemšana no tirgus un preventīva izņemšana no aprites ietilpst to pašu pasākumu skaitā, kas ir vērsti uz kopējās cukura tirgu organizācijas reformu, no kā izriet, ka Kopienu likumdevējs ar nodomu nav noteicis Regulas Nr. 320/2006 11. pantā atbrīvojumu no pagaidu maksājuma cukura daudzumam, kas ir izņemts no tirgus, kā tas tajā ir paredzēts attiecībā uz kvotām, no kurām tas ir atteicies.

(sal. ar 19.–21., 25. un 26. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C-139/08

Kriminālprocess

pret

Rafet Kqiku

(Oberlandesgericht Karlsruhe lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Vīzas, patvērums, imigrācija — Trešās valsts pilsonis, kuram ir Šveices uzturēšanās atļauja — Ieceļošana un uzturēšanās dalībvalsts teritorijā citiem mērķiem, kas nav tranzīts — Vīzas neesamība”

Tiesas (trešā palāta) 2009. gada 2. aprīļa spriedums I ‐ 2889

Sprieduma kopsavilkums

Vīzas, patvērums, imigrācija – Dalībvalstu ārējo robežu šķērsošana – Trešo valstu pilsoņu, uz kuriem attiecas vīzas prasība, pārvietošanās nosacījumi

(Padomes Regulas Nr. 539/2001 1. panta 1. un 2. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmums Nr. 896/2006)

Lēmums Nr. 896/2006, ar ko ievieš vienkāršotu režīmu personu kontrolei uz ārējām robežām, kas balstīts uz dažu Šveices un Lihtenšteinas izdotu uzturēšanās atļauju vienpusēju atzīšanu dalībvalstīs tranzīta vajadzībām to teritorijā, ir interpretējams tādējādi, ka šī lēmuma pielikumā uzskaitītās uzturēšanas atļaujas, kuras Šveices Konfederācija un Lihtenšteinas Firstiste izsniegusi to trešo valstu pilsoņiem, kuriem ir pienākums saņemt vīzu, ir pielīdzināmas vienīgi tranzīta vīzai. Lai ieceļotu dalībvalstu teritorijā tranzīta nolūkos, Regulas Nr. 539/2001, ar ko izveido to trešo valstu sarakstu, kuru pilsoņiem, šķērsojot dalībvalstu ārējās robežas, ir jābūt vīzām, kā arī to trešo valstu sarakstu, uz kuru pilsoņiem šī prasība neattiecas, 1. panta 1. punktā un 2. pantā paredzēto prasību izpildei pietiek, ja minētajā lēmumā paredzētajai personai ir šī paša lēmuma pielikumā minētā uzturēšanās atļauja, ko izdevusi Šveices Konfederācija vai Lihtenšteinas Firstiste.

(sal. ar 32. punktu un rezolutīvo daļu)
19

Tādējādi it īpaši tiek garantēta brīvība pārvest naudas līdzekļus investīciju īstenošanai, to pārvaldīšanai un paplašināšanai, brīvība repatriēt ieņēmumus, ko radīs šīs investīcijas, kā arī brīvība pārvest aizņēmumu atmaksāšanai nepieciešamos naudas līdzekļus un no šo investīciju izņemšanas vai pārdales radušos līdzekļus.
4

Šie noteikumi tomēr atbrīvo no pienākuma individuāli savākt un reģenerēt [atkritumus] tos ražotājus un izplatītājus, kas pieder pie sistēmas, kura nodrošina regulāru gala patērētāju izlietotā pārdošanas iepakojuma savākšanu to dzīvesvietā vai visā izplatītāja tirdzniecības zonā, lai to reģenerētu (turpmāk tekstā — “kolektīvā sistēma”). Ražotāji un izplatītāji, kas pieder pie kādas kolektīvās sistēmas, ir atbrīvoti no pienākuma pieņemt atpakaļ un reģenerēt iepakojumu, kas ietilpst šajā sistēmā, un tiem ir jāapliecina to piederība pie kādas kolektīvās sistēmas ar marķējuma vai ar kāda cita piemērota līdzekļa palīdzību. Tie tādējādi var par šo piederību paziņot uz iepakojuma vai izmantot citus pasākumus, kā, piemēram, klientu informēšanu tirdzniecības vietā vai iepakojumam pievienojot paziņojumu.
1) no sprieduma lietā C-216/01 Budějovický Budvar 101. punkta izriet, ka: — lai izlemtu, vai tādu apzīmējumu kā “Bud” var uzskatīt par vienkāršu un netiešu ģeogrāfiskās izcelsmes norādi, kuras aizsardzību saskaņā ar attiecīgajiem divpusējiem līgumiem var attaisnot, ievērojot EKL 30. panta kritērijus, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, ievērojot faktiskos apstākļus un jēdzienu izpratni Čehijas Republikā, šis apzīmējums, pat ja tas pats par sevi nav ģeogrāfisks nosaukums, tomēr, mazākais, var informēt patērētāju, ka ar to apzīmētais produkts ir no šīs dalībvalsts teritorijas reģiona vai vietas; — iesniedzējtiesai turklāt ir jāpārbauda, arī ievērojot faktiskos apstākļus un jēdzienu izpratni Čehijas Republikā, vai, kā tas norādīts minētā sprieduma 99. punktā, pamata lietā apskatītais apzīmējums divpusējo līgumu spēkā stāšanās brīdī vai pēc tā nav ieguvis sugas vārda raksturu šajā dalībvalstī, jo Eiropas Kopienu Tiesa šī paša sprieduma 99. un 100. punktā nolēma, ka ar šiem līgumiem izveidotās aizsardzības sistēmas mērķis ir aizsargāt rūpniecisko un komerciālo īpašumu EKL 30. panta izpratnē; — nepastāvot nekādam Kopienu tiesiskajam regulējumam šajā jomā, iesniedzējtiesai atbilstoši tās valsts tiesībām ir jāizlemj, vai ir jāpasūta viedokļu aptauja ar mērķi noskaidrot faktiskos apstākļus un jēdzienu izpratni Čehijas Republikā, lai pārbaudītu, vai apzīmējumu “Bud” pamata lietā var kvalificēt kā vienkāršu un netiešu ģeogrāfiskās izcelsmes norādi un vai tā nav ieguvusi sugas vārda raksturu šajā dalībvalstī. Tāpat, ievērojot šīs pašas valsts tiesības, iesniedzējtiesai, ja tā uzskata par nepieciešamu noteikt viedokļu aptauju, ir pārbaudes mērķiem jāizlemj, kāda ir procentuālā patērētāju daļa, kas uzskatāma par pietiekami nozīmīgu; un — EKL 30. pants neizvirza konkrētu prasību attiecībā uz apzīmējuma izmantošanas kvalitāti un ilgumu izcelsmes dalībvalstī, lai būtu attaisnota tā aizsardzība atbilstoši minētajam pantam. Jautājums par to, vai šāda prasība pastāv attiecībā uz pamata lietu, ir jāatrisina iesniedzējtiesai, ņemot vērā piemērojamās valsts tiesības, it īpaši attiecīgajos divpusējos līgumos paredzēto aizsardzības sistēmu;
39

Pamata lietas apstākļos ir acīmredzami, ka strīda jautājums par daļas no naudas soda, ko uzlikusi Komisija, atskaitīšanu no apliekamās peļņas varētu kaitēt Kopienas konkurences iestādes noteiktās sankcijas efektivitātei. Komisijas lēmuma, ar kuru tā kādai sabiedrībai ir uzlikusi naudas sodu, efektivitāte faktiski tiktu būtiski samazināta, ja attiecīgajai sabiedrībai — vai kaut arī ar to saistītai sabiedrībai — tiktu atļauts atskaitīt visu šī naudas soda summu vai daļu no tās no ar nodokļiem apliekamās peļņas summas, jo faktiski šāda iespēja minētā naudas soda samaksas smagumu daļēji kompensētu ar nodokļu nastas samazinājumu.
125

Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus par to, ka nav pierādījumu par divu atbalsta elementu, proti, par daļas no tā sauktās “spatosimo” nodevas un daļas no lidostas nomas maksām atlīdzināšanu (skat. šī sprieduma 94. un 102. punktu), Tiesa uzskata par piemērotu kavējuma naudas spēkā stāšanās brīdi atlikt par vienu mēnesi, sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas, lai atbildētāja valsts varētu pierādīt, ka tā ir izbeigusi pienākumu neizpildi.
14

Iesniedzējtiesa atzīmē, ka no Likuma Nr. 109/1994 10. panta 1.a punkta, kas regulē konkrēti būvdarbu līgumus, izriet neapstrīdama prezumpcija, atbilstoši kurai kontrolētās sabiedrības piedāvājums bija zināms sabiedrībai, kas īsteno kontroli pār to. Tādējādi likumdevējs attiecīgos saimnieciskās darbības subjektus — tā kā tos saistīja cieša interešu kopība — nav uzskatījis par tādiem, kas var izteikt piedāvājumus, kurus raksturo vajadzīgā neatkarība, nopietnība un uzticamība. Līdz ar to šis noteikums aizliedz uzņēmumiem, kurus saista šādas attiecības, piedalīties vienā un tajā pašā konkursā kā konkurentiem, un gadījumā, kad šāda dalība ir konstatēta, šos uzņēmumus obligāti neiekļauj konkursa procedūrā. Iesniedzējtiesa arī atzīmē, ka jēdziens “kontrolētais uzņēmums” Itālijas tiesībās ir līdzīgs jēdzienam “saistītais uzņēmums”, kurš ir definēts Direktīvas 93/37 3. panta 4. punktā.
18

Trešajā nolīgumā, kas tāpat noslēgts uz 20 gadiem, paredzētas saistības attiecībā uz ekskluzīvu degvielas piegādi, un saskaņā ar to Pedro IV no brīža, kad tai nodota degvielas uzpildes stacija, ir uzņēmusies saistības to pārvaldīt, ekskluzīvā kārtā saņemot piegādes no sabiedrības Total un lietojot tās tēlu, krāsas, preču zīmi un emblēmu. Saskaņā ar šo nolīgumu piegādes notiek saskaņā ar neatsaucamas pārdošanas principu, proti, degviela izplatītāja īpašumā nonāk brīdī, kad piegādātājs to nodod tā rīcībā degvielas uzpildes stacijā, bet pircējs uzņemas saistības to pārdot savā vārdā un uzņemoties risku. Par šo ekskluzivitāti sabiedrībai Total jāmaksā sabiedrībai Pedro IV ikmēneša summa ESP 350000 (apmēram EUR 2100) apmērā.