ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Pēc tam Komisija pārbaudīja, vai selektīvā remonta sistēmas atbilst judikatūrā noteiktajiem kritērijiem, lai izvairītos no LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas. Pirmkārt, tā uzskatīja, ka preces raksturs selektīvā remonta sistēmu padarīja par nepieciešamu, lai saglabātu pulksteņu kvalitāti, nodrošinātu to optimālu izmantošanu, novērstu viltošanu un saglabātu preču zīmes tēlu un ekskluzivitātes un prestiža auru, kas ir saistīta ar šīm luksusa precēm no to patērētāju viedokļa. Otrkārt, tā uzskatīja, ka tās izmeklēšanā neatklājās, ka apstiprinātu remontētāju atlase netika veikta, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, kas tiek piemēroti vienveidīgi un nediskriminējoši. Treškārt, tā uzskatīja, ka kritēriji, kas attiecas uz remontētāju apmācību un pieredzi, rīkiem, aprīkojumu un to rīcībā esošo rezerves daļu krājumiem un kas tiek izmantoti, lai novērtētu to spēju veikt remontu saprātīgā termiņā, lai gan ražotāju vidū tie atšķiras, ir kvalitatīvi kritēriji un nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu sistēmas mērķi. Turklāt tās izmeklēšanā atklājās, ka apstiprinātiem remontētājiem nav līgumiska pienākuma neremontēt citu preču zīmju pulksteņus, ka lielus veicamos ieguldījumus nevar uzskatīt par mākslīgiem šķēršļiem iekļūšanai tirgū un ka tie nav nesamērīgi, jo tie ir pamatoti ar mērķi nodrošināt kvalitāti, un nereti remontētāji strādā ar vairākām preču zīmēm.
49

Šajā periodā tā arī veica lietas dalībnieku argumentu kopsavilkumu, lietas nodošanu tiesai, strīdu faktisko un juridisko apstākļu kopsavilkumu un tiesvedības mutvārdu daļas sagatavošanu. Tādējādi šī perioda ilgums it īpaši ir atkarīgs no strīda sarežģītības, kā arī no lietas dalībnieku rīcības un no procesuālo jautājumu rašanās.
61

Apelācijas padome uzskatīja, ka, it īpaši ņemot vērā 2012. gada 13. novembra spriedumu (T‑83/11 un T‑84/11, EU:T:2012:592), konkrētajā gadījumā piesātinātība attiecīgajā nozarē nevar tikt nedz apgalvota, nedz konstatēta a priori un kopsavilkuma veidā, kā tas ir gadījies reizēm agrāk. Tā uzskatīja, ka, ņemot vērā attīstības līmeņa piesātinātības tiesību principa svarīgumu un nozīmīgumu un lai noteiktu konkrēta dizainparauga individuālo raksturu, lietas dalībniekam, kas uz to atsaucas, proti, prasītājai, ir jāsniedz pietiekami skaidri, konkrēti un saskanīgi pierādījumi. Apstrīdēto lēmumu 41. punktā tā piebilda, ka šiem pierādījumiem ir jābūt arī “aktuāliem”. Tā atgādināja, ka šim nolūkam bija noteikusi lietas dalībniekiem jaunu termiņu, lai tie varētu iesniegt savus argumentus un pierādījumus par šo jautājumu. Tā it īpaši uzskatīja, ka dokumenti, kurus prasītāja iesniegusi savu 2014. gada 12. marta apsvērumu pielikumā, proti, izvilkumi no viena no tās katalogiem, izvilkumi no personas, kas iestājusies lietā, kataloga, izvilkumi no pieciem citu nozares uzņēmumu (Tubes, Tubor, The Radiator Company, Metalform un Rondra) katalogiem un attēls, kurā atbilstoši vienam no apstrīdētajiem dizainparaugiem izgatavotais radiators ir salīdzināts ar atbilstoši vienam no agrākajiem dizainparaugiem izgatavotu radiatoru, nav izsmeļoši, jo izvilkumos no katalogiem ir parādīti tikai daži apkures radiatoru modeļi, ko piedāvāja vienīgi pieci ražotāji, taču tajos nav atspoguļots viss šo vai citu ražotāju piedāvāto ražojumu diapazons. Turklāt Apelācijas padome atzīmēja, ka dažiem radiatoru attēliem ir ļoti slikta kvalitāte, kā rezultātā tā neesot bijusi spējīga pareizi izvērtēt to līnijas un kontūras, un pauda nožēlu par to, ka attēli ir tikuši ņemti no katalogiem, nevis dizainparaugu reģistrācijas dokumentiem. Visbeidzot, Apelācijas padome apstrīdēto lēmumu 46. punktā uzsvēra, ka attiecīgie katalogi nav datēti vai, pretējā gadījumā, attiecas uz 2004. un 2006. gadu. Apelācijas padome piebilda, ka, lai pierādītu augstu blīvumu attiecīgajā nozarē, būtu bijuši jāsniedz saskaņotāki un konkrētāki pierādījumi, tādi kā, piemēram, citi katalogi un dokumentāri pierādījumi attiecībā uz ražojumiem, ko piedāvā liels konkurējošo uzņēmumu skaits, nozares ekspertu paziņojumi, ražotāju un patērētāju apvienību paziņojumi, katalogi un cenu saraksti no lielajiem izplatītājiem attiecīgajā nozarē un, visbeidzot, kādu trešo uzņēmumu veiktas aptaujas un pētījumi par nozari. Apelācijas padome secināja, ka ar iesniegto dokumentu kopumu nepietiek, lai konstatētu attīstības līmeņa piesātinātības pakāpi un – vēl jo vairāk – lai pārbaudītu prasītājas apgalvojuma, ka attiecīgā nozare esot piesātināta, patiesumu. Apelācijas padome piebilda, ka daži dizainparaugi, kas attēloti sniegtajos pierādījumos, pat vizuāli atšķiras no citiem prasītājas iesniegtajiem piemēriem.
52

Attiecībā uz trešo un ceturto prasības prasījumu daļu saistībā ar EPNI personāla komiteju, no kurām [prasītāja] ir atteikusies, jāatgādina, ka Reglamenta 136. panta 1. punktā ir noteikts, ka lietas dalībniekam, kurš atsakās no prasības, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to apsvērumos par atteikšanos no prasības ir prasījis pretējais lietas dalībnieks. Pamatojoties uz šī panta 2. punktu, pēc tā lietas dalībnieka pieteikuma, kurš atsakās no prasības, tiesāšanās izdevumus var piespriest segt pretējam lietas dalībniekam, ja to pamato šī pretējā lietas dalībnieka rīcība.
179

Turklāt ir jānorāda, kā pareizi apgalvo Komisija, ka parādnieka izmantotā izsekojamības sistēma neļauj noteikt konkrētajā lietā aplūkotās nozvejas izcelsmi. Proti, Spānijas iestāžu veiktā vēlākā iegrāmatošana attiecas tikai uz precēm bez noteiktas izcelsmes un uz precēm, ko nebija iespējams nošķirt no precēm bez noteiktas izcelsmes, un šīs pašas iestādes tādējādi ir atzinušas izsekojamības nepietiekamību. Tāpat, kā to precizē Komisija, no šā sprieduma 171. punktā minētās 2014. gada 14. marta vēstules izriet, ka tā attiecas tikai uz precēm, ko bija iespējams izslēgt no pēcmuitošanas piedziņas kā noteiktas izcelsmes preces, kuras nošķiramas no precēm bez noteiktas izcelsmes. Kopumā jautājums par preču izsekojamību, kā pareizi apgalvo Komisija, attiecas tātad uz posmu pirms šīs procedūras, proti, muitas parāda noteikšanu, kas jāveic valsts iestādēm, nevis nodokļu atlaišanas posmu. Turklāt, runājot par OLAF misiju ziņojumiem, arī tajos – pretēji tam, ko apgalvo Spānijas Karaliste, – ir minēti būtiski trūkumi izsekojamības sistēmā.
155

Otrkārt, apstāklis, ka prasītājas esot atradušās neskaidrā situācijā, it īpaši saistībā ar viņu prasības pret Lēmumu C(2005) 4634 labvēlīgo iznākumu, ir raksturīgs jebkurai tiesvedībai tiesā. Turklāt prasītājas noteikti apzinājās, ka lietas T‑72/06 un T‑79/06 ir samērā sarežģītas un ka šī sarežģītība, no vienas puses, ir saistīta ar paralēlo prasību skaitu, kas pret Lēmumu C(2005) 4634 secīgi ir iesniegtas Vispārējā tiesā dažādās tiesvedības valodās, un, no otras puses, ar nepieciešamību šai tiesai veikt apjomīgu lietas materiālu padziļinātu izpēti un it īpaši ar nepieciešamību konstatēt faktus un veikt lietas materiālu izvērtēšanu.
62

Turklāt, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu (iepriekš 42. punkts), kā arī tiesas sēdē prasītāja apstrīdēja faktu, ka starp to un Padomi būtu notikusi vienošanās par to, ka visi lēmumi par ierobežojošu pasākumu piemērošanu tai tiek paziņoti tās advokātu adresē un līdz ar to ar viņu starpniecību. Lietas materiāli tik tiešām neļauj konstatēt, vai šāda vienošanās būtu notikusi starp prasītāju un Padomi. Protams, no lietas materiāliem izriet, ka pēc Padomes 2010. gada 28. oktobra vēstules (iepriekš 10. punkts), kas adresēta tieši prasītājai, uz to atbildēja prasītājas advokāti 2010. gada 6. un 20. decembra vēstulēs (iepriekš 11. punkts), kurās lapas apakšā bija norādīta viņu profesionālās darbības vietas adrese, un šajās vēstulēs Padome tika aicināta sniegt viņiem piekļuvi lietai un paziņot viņiem visus elementus, ar kuriem ir pamatots Padomes lēmums piemērot viņu klientei ierobežojošus pasākumus, un ka Padome, tieši atsaucoties uz šīm pēdējām vēstulēm, vēlāk 2011. gada 22. februāra vēstuli (iepriekš 13. punkts) adresēja tieši prasītājas advokātiem. Lai arī šī vēstuļu apmaiņa apliecina, ka prasītāja ir vērsusies Padomē ar savu advokātu starpniecību, un lai arī šie advokāti ir lūguši piekļuvi lietai vai darīt tiem zināmus noteiktus dokumentus, no tā tomēr neizriet, ka prasītāja būtu devusi Padomei atļauju, atkāpjoties no piemērojamajā tiesiskajā regulējumā paredzētā (skat. iepriekš 61. punktu), sazināties ar prasītāju netiešā veidā ar tās advokātu starpniecību. Īpaši no 2011. gada 18. jūlija vēstules (iepriekš 14. punkts) un no 2011. gada 5. decembra vēstules (iepriekš 16. punkts) izriet, ka noteiktos gadījumos prasītāja un Padome ir turpinājušas sazināties tieši. Turklāt no 2015. gada 15. janvāra un 31. jūlija vēstulēm (iepriekš 30. un 33. punkts) izriet, ka prasītāja ir vēlējusies, lai attiecīgie Padomes lietā ietvertie dokumenti tai tiktu paziņoti tieši. Līdz ar to ir jākonstatē, ka prasītāja nebija ar Padomi noslēgusi līgumu par to, lai attiecīgie akti tai tiktu paziņoti tās advokātu adresē, tātad ar tās advokātu starpniecību.
24

Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi: “[Pirmais] pants Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši LESD 101. panta 1. punktu, norādītajos laikposmos piedaloties vienotā un turpinātā pārkāpumā Ziemeļjūras garneļu nozarē Eiropas Savienībā, kurš ietvēra pārdošanas un/vai iepirkuma cenu noteikšanu un apmainu ar sensitīvu komercinformāciju par cenām, klientiem un apjomiem, un attiecībā uz dažiem uzņēmumiem – arī tirgus un klientu sadali: a) Heiploeg no 2000. gada 21. jūnija līdz 2009. gada 13. janvārim; b) Klaas Puul no 2000. gada 21. jūnija līdz 2009. gada 13. janvārim; c) Stührk no 2003. gada 14. marta līdz 2007. gada 5. novembrim; d) Kok Seafood no 2005. gada 11. februāra līdz 2009. gada 13. janvārim. 2. pants Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem ir uzlikti šādi naudas sodi: a) Heiploeg BV, Goldfish BV un Heiploeg Beheer BV solidāri: EUR 14262000; Heiploeg BV, Goldfish BV, Heiploeg Beheer BV un Heiploeg Holding BV solidāri: EUR 12820000; b) Klaas Puul BV, Klaas Puul Beheer BV un Klaas Puul Holding BV solidāri: EUR 0; c) Stührk Delikatessen Import Gmbh & Co. KG: EUR 1132000; d) L. Kok International Seafood BV un Holding L. J. M. Kok BV solidāri: EUR 502000; [..].”
3

Saņēmusi sūdzību, ko 2012. gada 17. jūlijā bija iesniegusi European Biodiesel Board [Eiropas Biodīzeļdegvielas padome] (EBB) to ražotāju vārdā, kas ražo vairāk nekā 60 % no Savienības biodīzeļdegvielas produkcijas kopapjoma, Eiropas Komisija atbilstoši Padomes 2009. gada 30. novembra Regulas (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV 2009, L 343, 51. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatregula”), 5. pantam 2012. gada 29. augustā publicēja Paziņojumu par antidempinga procedūras sākšanu attiecībā uz Argentīnas un Indonēzijas izcelsmes biodīzeļdegvielas importu (OV 2012, C 260, 8. lpp.).
69

No tā izriet, ka, pieņemot lēmumu atstāt personas, vienības vai struktūras vārdu vai nosaukumu to personu, vienību vai struktūru sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojoši pasākumi, Padomei ir jāievēro šīs personas, šīs vienības vai šīs struktūras tiesības tikt iepriekš uzklausītai, ja Padome attiecībā uz to lēmumā, ar kuru ir nolemts turpināt iekļaušanu sarakstā, konstatē jaunus apstākļus, proti, apstākļus, kuri nebija ietverti sākotnējā lēmumā par iekļaušanu šajā sarakstā (spriedums, 2014. gada 4. jūnijs, Sina Bank/Padome, T‑67/12, nav publicēts, EU:T:2014:348, 68. punkts un tajā minētā judikatūra; šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Francija/People's Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 62. punkts).
39

Vispirms ir jāatgādina saiknes, kas faktu rašanās laikā prasītājai ir bijušas ar citiem uzņēmumiem. Vispirms, prasītāja ir bijusi saistīta ar Marchi Industriale, jo tai ir piederējis vairākums no šī uzņēmuma sabiedrības kapitāla. Turklāt Marchi Industriale ir bijusi Marfin partneruzņēmums (kuram ir piederējis no 25 % līdz 50 % no Marchi Industriale sabiedrības kapitāla) un Essemar partneruzņēmums (kurā Marchi Industriale ir piederējis no 25 % līdz 50 % no sabiedrības kapitāla). Visbeidzot, ECHA ir uzskatījusi, ka Essemar ir saistīts ar Esseco Group, jo pēdējam minētajam uzņēmumam ir formāli piederējis vairākums no pirmā minētā uzņēmuma sabiedrības kapitāla un tādējādi no akcionāru balsstiesībām, un to prasītāja ir atzinusi tiesas sēdē.
44

Tomēr ne no Regulas Nr. 1782/2003 5. panta 1. punkta teksta, ne arī no iepriekš minētās Tiesas judikatūras neizriet, ka dalībvalstīm attiecīgajā gadījumā ir atļauts vispār neieviest atsevišķus LLV standartus. Tiesa, lemdama, ka dalībvalstīm ir “jāievēro” IV pielikums, nosakot obligātās prasības LLV standartiem, ir vienīgi atzinusi šī pielikuma, to ņemot kopumā, saistošo raksturu, proti, visu tajā paredzēto standartu saistošo raksturu, tomēr šī iemesla dēļ vien tā šos standartus nav savstarpēji nošķīrusi, tostarp atkarībā no to teksta vai precizitātes līmeņa. Ņemot vērā šīs pašas regulas 5. panta 1. punkta neprecizitāti attiecībā uz šo jautājumu, ir jāapskata katrs no šo normu tekstiem atsevišķi, lai noteiktu to saistošo raksturu, kā arī dalībvalstīm atstātās rīcības brīvības robežas attiecībā uz standartu noteikšanu un to konkrēto ieviešanu. Šo nepieciešamību pēc nošķiršanas apstiprina fakts, ka šīs pašas regulas 5. panta 1. punktā ir izdarīta atsauce uz “attiecīgo apgabalu raksturīg[ajām] īpašīb[ām]”, attiecībā uz kurām šajā tiesību normā ir ietverts tikai neizsmeļošs atbilstošo kritēriju piemēru uzskaitījums (“tostarp augsnes un klimatiskos apstākļus, esošās lauksaimniecības sistēmas, zemes izmantošanu, augseku, lauksaimniecības praksi un lauksaimniecības struktūru”), kas ir paredzēts LLV standartu noteikšanai (“standartus, ņemot vērā”), šī iemesla dēļ tādi minētie kritēriji kā “augseka” ir daļēji burtiski pārņemti minētajā IV pielikumā.
40

Prasītāji apgalvo, ka tiesību akti, saskaņā ar kuriem pirmo trīs prasītāju uzvārds un nosaukumi, kā arī Breco International nosaukums ir iekļauti Regulas Nr. 314/2004 6. pantā minēto personu sarakstā, neietver specifisku un konkrētu pamatojumu, kas tiem ļautu izvērtēt šīs iekļaušanas pamatotību attiecībā uz tiesību aktos, kas uz tiem attiecas, paredzētajiem nosacījumiem un līdz ar to ļautu apstrīdēt to spēkā esamību. To ieskatā, konkrēto tiesību aktu pamatojums tiem esot bijis jāsniedz to pieņemšanas brīdī un šī pamatojuma nesniegšanu nevarēja novērst tiesvedības laikā. Katrā ziņā ar to saistītie pierādījumi tiem esot bijuši jāsniedz pirms to iekļaušanas sarakstā pirmās pagarināšanas un vienlaikus bija jādod tiem iespēja tikt uzklausītiem. Tiem neesot bijušas tiesības ne uz vienu no šāda veida aspektiem, jo saziņa ar Padomi esot bijusi tikai par procesuālajiem jautājumiem.
26

Šajā lietā apstrīdētais lēmums ir ietverts Komisijas 2014. gada 13. marta vēstulē, kas prasītājai ir tikusi nosūtīta ar ierakstītu vēstuli ar paziņojumu par saņemšanu. Nav strīda par to, ka tā to ir saņēmusi 2014. gada 21. martā. Turklāt šajā vēstulē ir bijis norādīts, ka lēmums par prasītājas izslēgšanu no sarunām ir galīgs un ka atbilstoši LESD 263. pantam tā var celt prasību Vispārējā tiesā divu mēnešu laikā no attiecīgās vēstules paziņošanas. Šajā vēstulē vēl bija precizēts, ka prasītājas atbildes neaptur prasības celšanas termiņu.
2

Viens no jaunās KLP mērķiem, kāda tā ir no jauna definēta pamatregulā, ir uzlabot ekoloģiskos rādītājus, paredzot tiešo maksājumu obligātu “zaļo” komponentu, kas atbalstīs visā Eiropas Savienībā īstenojamu klimatam un videi labvēlīgu lauksaimniecības praksi. Šajā nolūkā daļa no valsts maksimālā apjoma, kas noteikts tiešajiem maksājumiem, dalībvalstīm būtu jāizmanto, lai papildus pamata maksājumam piešķirtu gada maksājumu par obligātu praksi, kas lauksaimniekiem jāievēro, par prioritāti izvirzot gan klimata, gan vides politikas mērķus. Viena no šīm praksēm, kas būtu jāpiemēro visai saimniecības atbalsttiesīgajai platībai, ir ekoloģiski nozīmīgu platību izveidošana (pamatregulas preambulas 37. apsvērums). Šīs platības būtu jānosaka, jo īpaši, lai saimniecībās aizsargātu un uzlabotu bioloģisko daudzveidību (pamatregulas preambulas 44. apsvērums).
56

Šajā gadījumā, pirmkārt, ir jāprecizē spriedumā lietā ATC u.c., minēts 31. punktā (EU:T:2013:451), konstatēto pretlikumību juridiskais tvērums, otrkārt, ņemot vērā samērīguma un piesardzības principus, jāizvērtē tiesiskā regulējuma, ar kuru paredzēti nosacījumi putnu importam Savienībā, it īpaši saistībā ar to audzēšanu nebrīvē un to importu no trešajām valstīm, kas var sniegt garantijas, kuras ir līdzvērtīgas Savienībā esošajām garantijām, likumību un, treškārt, jālemj par aizlieguma Savienībā importēt notvertus savvaļas putnus, kas izriet it īpaši no Regulas Nr. 318/2007 5. panta un Īstenošanas regulas Nr. 139/2013 5. panta, lasot tos kopā ar to 3. panta c) apakšpunktu, ģeogrāfiskā tvēruma samērīgumu šajā lietā (skat. 21. un 45. punktu).
155

No apstrīdētā lēmuma preambulas 43.–50. apsvēruma izriet, ka Komisija secinājusi, ka Direktīvas 2004/17 30. panta 1. punkts nav piemērojams līgumiem, kas paredzēti, lai dotu tiesības Austrijā sniegt ar adresētām B2X un C2X vēstulēm saistītos starptautiskos pasta pakalpojumus. Apstrīdētā lēmuma preambulas 43. apsvērumā ir teikts, ka prasītājas apgalvojumu par to, ka pārrobežu pasta sūtījumu piegādes režīms ir tehnoloģiskā ziņā neitrāls un ka elektroniskās un pasta piegādes pakalpojumi pieder pie viena konkrētā tirgus, Komisija ir noraidījusi galvenokārt to pašu iemeslu dēļ, kuri ir izklāstīti attiecībā uz iekšzemes pasta pakalpojumiem saistībā ar adresētām B2X un C2X vēstulēm. Apstrīdētā lēmuma preambulas 46. apsvērumā Komisija norādījusi, ka konkurence pārrobežu vēstuļu pasta pakalpojumu jomā ir ļoti atšķirīga attiecībā uz privātpersonām un uzņēmumiem, ka privātpersonām nav citas reālas izvēles kā nosūtīt starptautisko sūtījumu ar savas valsts universālā pakalpojuma sniedzēja starpniecību un ka privātpersonu sūtītie apjomi ir pārāk nelieli, lai stimulētu jaunu dalībnieku ienākšanu tirgū. Apstrīdētā lēmuma preambulas 47. apsvērumā teikts, ka konkurences situācija ir atkarīga arī no katras pilsētas lieluma un iedzīvotāju skaita, ņemot vērā to, ka pārrobežu pakalpojumu sniedzēji neuztur valsts mēroga piekļuves tīklu, bet gan parasti savāc pastu tieši no klientiem. Šā lēmuma preambulas 48. un 49. apsvērumā Komisija norādījusi, ka saskaņā ar tās līdzšinējo praksi pārrobežu pasta pakalpojumu tirgus saistībā ar adresētām B2X vēstulēm tika nošķirts no pārrobežu pasta pakalpojumu tirgus saistībā ar adresētām C2X vēstulēm un ka nav pierādījumu tam, ka situācija Austrijā būtu atšķirīga. Līdz ar to – pēc Komisijas teiktā – jāapskata divi atsevišķi produktu tirgi, proti, pārrobežu pasta pakalpojumi saistībā ar izejošajām adresētām B2X vēstulēm un pārrobežu pasta pakalpojumi saistībā ar izejošajām adresētām C2X vēstulēm. Apstrīdētā lēmuma preambulas 50. apsvērumā ir teikts, prasītāja nebija spējusi sniegt detalizētu informāciju ne par savu tirgus daļu katrā konkrētajā tirgū, ne par tās galveno konkurentu tirgus daļām. No tā Komisija šajā preambulas apsvērumā secinājusi, ka, trūkstot informācijai par konkurences pakāpi katrā no šiem tirgiem, nav iespējams secināt, ka Austrijā ir izpildīti nosacījumi atbrīvojuma piešķiršanai saskaņā ar Direktīvas 2004/17 30. panta 1. punktu attiecībā uz pārrobežu pasta pakalpojumiem saistībā ar izejošajām adresētām B2X vēstulēm un pārrobežu pasta pakalpojumiem saistībā ar izejošajām adresētām C2X vēstulēm.
28

Turklāt no judikatūras izriet ka, lai gan, atzīstot apstrīdētā tiesību akta prettiesiskumu vien, nevar tikt atlīdzināts mantiskais kaitējums vai privātās dzīves aizskārums, tomēr ar to attiecīgā persona var tikt attaisnota vai arī tas var būt sava veida atlīdzinājums par morālo kaitējumu, kāds tai nodarīts šī prettiesiskuma dēļ, un tādējādi ar to var tikt pamatota šīs personas intereses celt prasību saglabāšanās (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 28. maijs, Abdulrahim/Padome un Komisija, C‑239/12 P, Krājums, EU:C:2013:331, 70.–72. punkts)
42

Tomēr no Regulas Nr. 796/2004 23. panta 1. punkta un Regulas Nr. 1122/2009 26. panta 1. punkta izriet, ka pārbaudes uz vietas ir jāveic tādējādi, lai tiktu nodrošināta efektīva atbalsta piešķiršanas nosacījumu, kā arī atbilstības jomā piemērojamo prasību un tiesību normu ievērošanas pārbaude. Turklāt, kā apgalvo Komisija, saskaņā ar Regulas Nr. 796/2004 29. pantu un Regulas Nr. 1122/2009 33. panta iespēja ierobežot reālo zemes gabalu noteikšanu ar paraugu 50 % apmērā no zemes gabaliem ir atkāpe no visa lauksaimniecības zemes gabalu pārbaudes principa. Kā tas izriet no Regulas Nr. 1122/2009 preambulas 44. apsvēruma, šīs iespējas mērķis ir vienkāršošana. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka pārbaudes uz vietas ticams un reprezentatīvs rezultāts var tikt sasniegts, ekstrapolējot paraugu rezultātus attiecībā pret pārējo populāciju. Veicot šādu ekstrapolēšanu, ir iespējams iegūt ticamu un reprezentatīvu pārbaudes uz vietas rezultātu saistībā ar visiem attiecīgajiem zemes gabaliem, nevis tikai attiecībā uz zemes gabaliem, kuri ir faktiski pārbaudīti. Jānorāda, ka no ekstrapolēšanas izriet iespēja vienkāršot pārbaudes uz vietas, ierobežojot tās ar paraugu 50 % apmērā no lauksaimniecības zemes gabaliem.
8

2013. gada 18. novembra kopsavilkuma ziņojuma 171. punktā Komisija norādīja, ka, pirmkārt, runājot par atbalsta lietotu iekārtu iegādei pieļaujamību, Somijas iestāžu prakse neatbilda Regulas Nr. 1974/2006 55. panta 1. punkta nosacījumiem, jo Somijas Republika nebija noteikusi un pienācīgi pamatojusi atsevišķos gadījumus, kuros attiecībā uz lietotām iekārtām izņēmuma kārtā bija atļauts saņemt ELFLA finansējumu. Tieši pretēji attiecīgajos Dekrēta Nr. 632/2007 noteikumos bija paredzēta vispārēja iespēja ieguldīt lietotās iekārtās, kuras pieļaujamība tikšot novērtēta katrā atsevišķā gadījumā atkarībā no kritērija, kas nav skaidri definēts un kas ir saistīts ar “visizdevīgāko opciju no vispārējās ekonomikas viedokļa”. Otrkārt, Komisija konstatēja, ka to izmaksu pamatotības pārbaudē, kas ir saistītas ar lietotu iekārtu finansēšanu, bija nepilnības un tā neatbilda Regulas Nr. 1975/2006 26. panta 2. punkta d) apakšpunkta prasībām. No tā Komisija secināja, ka attiecībā uz atbalstu lietotu iekārtu iegādei bija jāpiemēro finanšu korekcija pilnā apmērā, kas atbilst summai EUR 927827,58. Saistībā ar nepilnībām to izmaksu pamatotības pārbaudē, kas ir saistītas ar lietotu iekārtu finansēšanu, Komisija piedāvāja finanšu korekciju 10 % apmērā, kura atbilst summai EUR 14208,31, kas tomēr tikšot pilnībā ietverta pirmajā finanšu korekcijā.
29

Tādējādi no apstrīdētā lēmuma 34.–36. punkta, pretēji prasītājas apgalvotajam, izriet, ka Apelācijas padome ir izvērtējusi agrākās preču zīmes veidā, kādā tā ir reģistrēta, grafiskā dizaina elementiem piemītošo atšķirtspēju un secinājusi, ka šie elementi nav nedz ierasti, nedz parasti. Tā turklāt netieši, bet noteikti ir uzskatījusi, ka grafiskā dizaina elementi veido agrākās preču zīmes veidā, kādā tā ir reģistrēta, atšķirtspēju. No apstrīdētā lēmuma iepriekš minētajiem punktiem, it īpaši no minētā lēmuma 36. punkta, izriet, ka Apelācijas padome ir uzskatījusi, ka agrākās preču zīmes veidā, kādā tā ir reģistrēta, atšķirtspējas izmaiņas izriet no tā, ka izmantotajā apzīmējumā ir zuduši iepriekš minētie grafiskā dizaina elementi un ka tie ir aizstāti ar citiem parastākiem un mazāk stilizētiem.
75

Vispirms jānorāda, ka lietas dalībnieki ir vienisprātis par to, ka delegācijai bija pienākums saskaņā ar piemērojamajām Ēģiptes tiesībām aizpildīt un nosūtīt veidlapu “estemara 6” attiecībā uz prasītāju, sākot no 2001. gada oktobra, bet ka delegācija to neizdarīja. No lietas materiāliem izriet, ka prasītāja, kas tobrīd atradās Beļģijā, tomēr uzzināja par šādu bezdarbību tikai 2005. gada 13. septembrī, un tas notika tīri nejauši (skat. iepriekš 9. punktu). Protams, ar 3. februāra e‑pastu (skat. iepriekš 5. punktu) un 2005. gada 11. augusta e‑pastu (skat. iepriekš 8. punktu) prasītāja jau bija prasījusi delegācijai nosūtīt uz Beļģiju šīs veidlapas viņai paredzēto eksemplāru. Tomēr šajos datumos viņa pamatoti ticēja, ka šis eksemplārs bija viņas personālajā lietā, kas atradās pie delegācijas; viņa neņēma vērā to, ka patiesībā delegācija pat nebija aizpildījusi šo veidlapu. Tāpēc ir jāuzskata, piemērojot iepriekš 57. punktā minēto judikatūru, ka noilguma termiņš katrā ziņā nevar sākties pirms 2005. gada 13. septembra un noteikti ne no 2001. gada oktobra.