ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Regulas Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis, 3. panta 2. punktā paredzētā Savienības ražošanai nodarītā kaitējuma noteikšanas objektīvā pārbaude attiecas, pirmkārt, uz importa par dempinga cenām apjomu un ietekmi uz līdzīgu preču cenām Savienības tirgū un, otrkārt, šāda importa turpmāko ietekmi uz Savienības ražošanas nozari. Tādējādi attiecībā uz minētā apjoma vai minēto cenu noteikšanu Regulas Nr. 1225/2009 3. panta 3. punktā ir paredzēti pārbaudes laikā vērā ņemamie faktori, precizējot, ka viens vai vairāki faktori paši par sevi nevar norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem. Tas pats attiecas arī uz importa par dempinga cenām ietekmi uz Savienības ražošanu. Faktiski no šīs regulas 3. panta 5. punkta izriet, ka Savienības iestādēm ir jānovērtē visi būtiskie ekonomikas faktori un indeksi, kam ir ietekme uz šo ražošanu, un viens vai vairāki minētie faktori nevar norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem. Šajā tiesību normā šīm iestādēm, pārbaudot un novērtējot dažādus indeksus, ir arī piešķirta rīcības brīvība. Visbeidzot, runājot par cēloņsakarību, saskaņā ar minētās regulas 3. panta 6. punktu Savienības iestādēm ir jāpierāda, ka šī panta 3. punktā minētajam apjomam un/vai cenu līmenim ir ietekme uz Savienības ražošanu šī panta 5. punkta izpratnē un ka šo ietekmi var uzskatīt par būtisku.

Ja antidempinga izmeklēšanas laikā kāda no pusēm informē Komisiju, ka Eurostat dati attiecībā uz importa cenām un apjomu nav precīzi, Komisijai pēc savas iniciatīvas ir jāizvērtē šīs neprecizitātes ietekme uz kaitējuma noteikšanu. Šajā ziņā šī iestāde nevar aprobežoties ar viena vienīga informācijas lūguma nosūtīšanu Eurostat dienestiem un attiecīgo valsts iestāžu reakcijas gaidīšanu. Gluži otrādi, Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis, 3. panta 2. punktu ir jāiesniedz tieši pierādījumi un jāveic datu attiecībā uz konkrētā importa cenām objektīva pārbaude. Tas, ka no šiem dienestiem nav saņemta atbilde vai arī nosūtītā atbilde ir nepārliecinoša, nekādā ziņā neatbrīvo Komisiju no šī pienākuma pildīšanas. Līdz ar to, ja pirms regulas, ar ko nosaka galīgu antidempinga maksājumu pieņemšanas, apgalvoto neprecizitāšu pamatotība nav tikusi pārbaudīta, nevar uzskatīt, ka Savienības iestādes Eurostat statistikā ietvertos datus ir pārbaudījušas ar pienācīgu rūpību.

Tomēr, ciktāl, pamatojoties uz labotajiem skaitļiem, rādītāju, kas tika laboti, lai noteiktu Savienības ražošanai nodarīto kaitējumu un cēloņsakarību starp importu un kaitējumu, tendences joprojām ir tādas pašas, ar to, ka ar pienācīgu rūpību nav pārbaudīti dati attiecībā uz importa cenu un apjomu, nevar apšaubīt Savienības iestāžu izdarītos secinājumus.

(sal. ar 67.–69. punktu)
Runājot par “receptes” jēdzienu, kas ir definēts Direktīvas 2001/8 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kura grozīta ar Direktīvu 2004/27, 1. panta 19. punktā, tā kā no Direktīvas 2001/83 3. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka attiecīgajām zālēm ir jābūt pagatavotām saskaņā ar recepti, lai uz tām attiektos šajā noteikumā paredzētā atkāpe no Direktīvas 2001/83 piemērošanas jomas, jāuzskata, ka šāda pagatavošana katrā ziņā ir veicama, pamatojoties uz recepti, ko iepriekš izrakstījis speciālists, kura kvalifikācija ļauj to darīt. Turklāt zāļu receptei saskaņā ar šo noteikumu ir jābūt paredzētai konkrētai slimībai. No tā izriet, ka receptei jāattiecas uz konkrēti identificētu slimību un šai slimībai ir jābūt identificētai pirms katras attiecīgo zāļu pagatavošanas, kas ir jāveic konkrēti šīs slimības vajadzībām.

Turklāt, lai varētu izmantot Direktīvas 2001/83 3. panta 1. punktā paredzēto atkāpi, zāļu pagatavošanai katrā ziņā ir jānotiek pēc tam, kad ir tikusi izrakstīta konkrētai slimībai paredzēta zāļu recepte. Tāpēc šī atkāpe nav piemērojama abonementa tipa apgādes sistēmai, kurai pierakstījusies vispārēja tipa aptieka, pamatojoties uz tādu zāļu īstermiņa vajadzību aplēsēm, kuru pagatavošana netiek konkrēti veikta iepriekš identificētai slimībai.

(sal. ar 60., 61. un 64. punktu)
Pastāvot līgumiskajām attiecībām par pakalpojuma sniegšanu, lai noteiktu, vai šīs līgumiskās attiecības ir jākvalificē kā darbaspēka nodrošināšana Direktīvas 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā 1. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ir jāņem vērā visi apstākļi, kas norāda uz to, ka darba ņēmēja nosūtīšanai uz uzņemošo dalībvalsti ir vai nav tas pats mērķis, kas to pakalpojumu sniegšanai, uz ko attiecas līgumiskās attiecības. Principā par norādēm uz to, ka šai nosūtīšanai nav tāds pats mērķis kā pakalpojumu sniegšanai, tostarp var uzskatīt faktu, ka pakalpojumu sniedzējs uzņemas atbildību par sekām, kas rodas, ja pakalpojums nav sniegts atbilstoši līgumā nolīgtajam, kā arī to, ka šis pakalpojumu sniedzējs var brīvi noteikt darba ņēmēju skaitu, ko tas uzskata par vajadzīgu nosūtīt uz uzņemošo dalībvalsti. Savukārt fakts, ka šo pakalpojumu saņemošais uzņēmums kontrolē minētā pakalpojuma saderīgumu ar līgumu vai ka tas var sniegt vispārīgas norādes darba ņēmējiem, ko nodarbina minētais pakalpojumu sniedzējs, kā tāds neļauj secināt, ka runa ir par darbaspēka nodrošināšanu.

(sal. ar 41. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Regulas Nr. 1408/71, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kura grozīta ar Regulu Nr. 1992/2006, 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts, skatot to kopā ar šī paša panta 1. punktu, ir jāinterpretē tā, ka tas atļauj, ka migrējošs darba ņēmējs, uz kuru attiecas nodarbinātības valsts tiesību akti, kuru piemērošana nav izraisījusi ieinteresētās personas piederību šīs valsts sociālā nodrošinājuma sistēmai attiecībā uz ģimenes pabalstiem un vecuma pensiju, un kurš izpilda materiālos nosacījumus šo pabalstu piešķiršanai, piemērojot viņa dzīvesvietas valsts tiesību aktus, un ja šo pabalstu piešķiršana neizraisa vienāda rakstura pabalstu par vienu un to pašu laikposmu uzkrāšanu, saskaņā ar dzīvesvietas valsts tiesisko regulējumu šajā valstī saņem no šīs pēdējās minētās valsts pabalstus saistībā ar vecuma apdrošināšanas sistēmu un ģimenes pabalstus.

(sal.ar 55., 65., 66. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Lai veiktu neapstrādātu nelobītu ķirbju sēklu tarifu klasifikāciju, valsts tiesai ir jānoskaidro, vai parasti tās tiek izmantotas eļļu vai pārtikas vai rūpniecisko tauku ieguvei un tās nav paredzētas kombinētās nomenklatūras, kas ir ietverta I pielikumā Regulai Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, pozīcijās 1201 līdz 1206. Ja tas tā ir, minētās sēklas ir klasificējamas kombinētās nomenklatūras pozīcijā 1207, ņemot vērā to eļļas augu sēklu pazīmes, neatkarīgi no to faktiskās izmantošanas eļļu vai pārtikas vai rūpniecisko tauku ieguvei, sēšanai vai pārtikai. Pretējā gadījumā minētās sēklas ietilpst kombinētās nomenklatūras pozīcijā 1209, ja to importēšanas brīdī tām vēl ir dīgtspēja, neatkarīgi no to faktiskās izmantošanas sēšanai vai pārtikai, vai kombinētās nomenklatūras pozīcijā 1212, ja tām vairs nav dīgtspējas.

(sal. ar 58. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 273/2004 par narkotisko vielu prekursoriem 2. panta a) punkts un Regulas Nr. 111/2005, ar ko paredz noteikumus par uzraudzību attiecībā uz narkotisko vielu prekursoru tirdzniecību starp Kopienu un trešām valstīm, 2. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka zāles Direktīvas 2001/83 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1901/2006, 1. panta 2. punkta izpratnē kā tādas nevar tikt kvalificētas kā “klasificētas vielas”, pat pieņemot, ka tās satur Regulas Nr. 273/2004 I pielikumā, kā arī Regulas Nr. 111/2005 pielikumā paredzētu vielu, kas var tikt viegli izmantota vai viegli ekstrahēta ar vienkārši izmantojamiem līdzekļiem vai ekonomiski izdevīgā veidā.

Ne no viena Regulas Nr. 273/2004 noteikuma neizriet, ka tās mērķis būtu uz zālēm, kas satur kādu no tās I pielikumā minētajām vielām, kas var tikt viegli izmantotas vai viegli ekstrahētas ar vienkārši izmantojamiem līdzekļiem vai ekonomiski izdevīgā veidā, attiecināt atļaujas saņemšanas un kontroles režīmu papildus zālēm piemērojamajam režīmam atbilstoši Direktīvai 2001/83. Attiecībā uz Regulu Nr. 111/2005, lai arī tajā, nenoliedzami, ir paredzēts konkrētu noteikumu kopums, kuriem nav atbilstošu noteikumu Direktīvā 2001/83, no tā vien nevar tikt secināts, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies uz zālēm, kas satur kādu no minētās regulas pielikumā uzskaitītajām vielām un kas var tikt viegli izmantotas vai viegli ekstrahētas ar vienkārši izmantojamiem līdzekļiem vai ekonomiski izdevīgā veidā, attiecināt ne tikai Direktīvu 2001/83, bet arī minēto regulu. Turklāt tieši šī iemesla dēļ Savienības likumdevējs saistībā ar Regulu Nr. 1259/2013, ar kuru tika grozīta Regula Nr. 111/2005, nolēma attiecināt narkotisko vielu prekursoru tirdzniecības starp Eiropas Savienību un trešām valstīm uzraudzības režīmu tikai un vienīgi uz zālēm, kas satur divas klasificētas vielas.

(sal. ar 59., 61., 62., 65., 67. punktu un rezolutīvo daļu)
Ja lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav precīzi norādītas tās Savienības tiesību normas, kuru interpretācija tiek lūgta, Tiesai no iesniedzējtiesas norādītajiem faktiem un it īpaši no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma jāizdala interpretējamās Savienības tiesību normas, ņemot vērā tiesvedības priekšmetu.

Direktīva 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu ir jāinterpretē tādējādi, ka tā neliedz iepriekš obligāti piemērot valsts administratīvo procedūru, ja nodokļu administrācijai ir aizdomas par ļaunprātīgu rīcību, ciktāl šīs procedūras noteikumi nav mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām valsts rakstura situācijām un tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību izmantošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas. Tas tā ir tādas iepriekš piemērojamas procedūras gadījumā, kas, pirmkārt, ir labvēlīga personai, kura tiek turēta aizdomās par tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, ciktāl šīs procedūras mērķis ir nodrošināt, lai tiktu ievērotas konkrētas pamattiesības, it īpaši tiesības tikt uzklausītam, un kas, otrkārt, pati par sevi nav pretrunā Tiesas judikatūrā atzītajiem mērķiem cīnīties pret krāpšanu nodokļu jomā, pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un pret iespējamo ļaunprātīgo rīcību.

(sal. ar 26., 29., 32., 34. punktu un rezolutīvo daļu)
Tas, ka drošas un efektīvas transporta sistēmas izveidošanai Londonas taksometriem tiek atļauts pārvietoties pa autobusu braukšanas joslām, kas izveidotas uz publiskajiem ceļiem, stundās, kurās ir piemērojami pārvietošanās ierobežojumi šajās joslās, vienlaicīgi liedzot privāti nomātām vieglajām automašīnām ar autovadītāju tajās pārvietoties, izņemot, lai uzņemtu vai izsēdinātu pasažierus, kas tās ir iepriekš rezervējuši, nešķiet ietveram valsts līdzekļu izmantošanu un šiem taksometriem piešķiram selektīvu ekonomisko priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, kas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Proti, lai konstatētu valsts atbalsta esamību, ir jāpierāda pietiekami cieša saikne starp saņēmējam piešķirto priekšrocību, no vienas puses, un valsts budžeta samazinājumu vai pat pietiekami konkrētu ekonomisku risku attiecībā uz izmaksām, kas jāsedz no šī budžeta, no otras puses.

Tas, ka Londonas taksometri var izmantot šīs joslas, netiekot aplikti ar naudas sodu, izriet nevis no tā, ka publiskā vara būtu atteikusies iekasēt maksājamos naudas sodus, bet no taksometriem piešķirtās atļaujas izmantot šīs joslas. Tādējādi tas, ka Londonas taksometriem nav jāmaksā naudas sodi par autobusu braukšanas joslu izmantošanu, nerada papildu slogu publiskajai varai, kas varētu likt izmantot valsts līdzekļus.

Turklāt tādā situācijā, kad valsts šīs valsts tiesiskajā regulējumā paredzēta mērķa īstenošanai publiskas infrastruktūras, ko valsts iestādes neizmanto tautsaimnieciski, lietotājiem piešķir preferenciālas piekļuves tiesības tai, tā nebūt uzreiz nerada ekonomisku priekšrocību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.

Kompetentajām valsts pārvaldes iestādēm ir plaša rīcības brīvība attiecībā gan uz nepieciešamību reglamentējoša mērķa īstenošanai atteikties no potenciāliem ieņēmumiem, gan pienācīgu piešķiršanas kritēriju identificēšanu, kuri tomēr ir jānosaka iepriekš un pārredzami un kuriem būtu jābūt nediskriminējošiem.

Proti, LESD 107. panta 1. punktā ir paredzēts pienākums noteikt, vai valsts pasākums konkrētajā tiesiskajā režīmā var radīt priekšrocību “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai” atšķirībā no pārējiem, kuri, ņemot vērā šī režīma mērķi, faktiskā un juridiskā ziņā ir līdzīgā situācijā.

Šajā ziņā Londonas taksometru un privāti nomāto vieglo automašīnu ar autovadītāju attiecīgo situāciju identificēšana, kā arī šo situāciju iespējamās salīdzināmības vērtējums ir iesniedzējtiesas kompetencē, kurai vienīgajai ir zināmi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi.

(sal. ar 34., 40., 41., 48., 49., 55., 57. un 63. punktu un rezolutīvas daļas 1) punktu)
Direktīvas 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu 3. un 4. pantā paredzētos pienākumus neizpilda dalībvalsts, kas nenodrošina komunālo notekūdeņu savākšanu un attīrīšanu aglomerācijās, kurās cilvēka ekvivalents ir starp 2000 un 15000.

Turklāt dalībvalstu pienākumi saskaņā ar minēto 3. un 4. pantu attiecas konkrēti uz tādām aglomerācijām kādas ir definētas Direktīvas 91/271 2. pantā un atšķiras atkarībā no to lieluma, un līdz ar to neatbilstība direktīvas prasībām ir jāpārbauda, vērtējot katru aglomerāciju atsevišķi.

(sal. ar 38. un 52. punktu un rezolutīvo daļu)
LESD 30. pants nepieļauj tādu valsts pasākumā par vides aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada mēslošanas līdzekļi, paredzētu ievedmuitas nodokli, kas ir piemērojams vienīgi kūtsmēslu un citu mēslošanas līdzekļu pārpalikuma importēšanai kādā valsts reģionā un tiek iekasēts no importētāja, kamēr nodoklis par to mēslošanas līdzekļu pārpalikumu, kuri ir radušies valsts teritorijā, tiek iekasēts no ražotāja, un kas tiek aprēķināts citādāk nekā pēdējais minētais maksājums. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka dalībvalsts, no kuras valsts reģionā ir ievests mēslošanas līdzekļu pārpalikums, piemēro nodokļu samazinājumu šī pārpalikuma eksportēšanas uz citām dalībvalstīm gadījumā.

Nodoklis, ko uzliek, šķērsojot robežu dalībvalsts iekšienē, ir maksājums ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību. Turklāt muitas nodokļi un maksājumi ar šiem nodokļiem līdzvērtīgu iedarbību ir aizliegti neatkarīgi no mērķa, kādēļ tie ieviesti, un no tiem gūto ieņēmumu galamērķa.

(sal. ar 24., 35., 37. punktu un rezolutīvo daļu)
Ja dalībvalsts ģimenes pabalstu kase ir piešķīrusi un samaksājusi ieskaita veidā pabalstu par apgādībā esošiem bērniem pēc Šveices ģimenes pabalsta atskaitīšanas, Šveices ģimenes pabalsta, kas bija jāmaksā par laika posmu no 2002. gada 1. jūnija līdz 2012. gada 31. martam pārrobežu darba ņēmējam, kura ģimenes locekļi dzīvo dalībvalstī, kas nav nodarbinātības valsts, pārrēķins citā valūtā, lai saskaņā ar Regulas Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71, 10. panta 1. punkta a) apakšpunktu aprēķinātu šo pabalstu starpības piemaksu, ir jāveic atbilstoši šīs regulas, kas grozīta un atjaunināta ar Regulu Nr. 118/97, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1386/2001, 107. panta 6. punktam.

No Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos II pielikuma 1. panta 1. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar 2012. gada 31. marta Lēmumu Nr. 1/2012, ko pieņēmusi apvienotā komiteja, kas izveidota saskaņā ar nolīgumu starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, ar ko aizstāj minētā nolīguma II pielikumu par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordināciju, izriet, ka minētajā nolīgumā minēto pabalstu koordinācijas jomā laika posmā no 2002. gada 1. jūnija līdz 2012. gada 31. martam ir piemērojama Regula Nr. 1408/71 un Regula Nr. 574/72. Savukārt, Regula Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu un Regula Nr. 987/2009, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 883/2004, ar ko aizstāj Regulu Nr. 574/72, ir piemērojamas sākot no 2012. gada 1. aprīļa.

Līdz ar to Šveices maksāto pabalstu par laika posmu no 2006. gada oktobra līdz 2011. gada novembrim pārrēķins citā valūtā ir jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 107. pantu, kas attiecas uz Regulu Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 noteikumos minēto pabalstu pārrēķinu citā valūtā, nevis pamatojoties uz Regulas Nr. 987/2009 90. pantu, jo saskaņā ar šo pēdējo minēto normu tā attiecas tikai uz Regulu Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009 piemērošanu.

Turklāt Regulas Nr. 574/72 107. panta 6. punkts atbilstoši tā redakcijai ir jāpiemēro gadījumos, kas nav minēti šīs regulas 107. panta 1. punktā, – šī pirmā minētā norma reglamentē iepriekš minēto pabalstu pārrēķinu citā valūtā.

(sal. ar 31.–33., 36. un 40. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
No šiem pārejas noteikumiem izriet, ka darbības turpināšanai šiem poligoniem vēlākais pēc astoņiem gadiem, sākot no 2001. gada 16. jūlija, ir jāatbilst jaunajām vides prasībām, kas ir uzskaitītas Direktīvas 1999/31 8. pantā, izņemot tās prasības, kas ir uzskaitītas tās I pielikuma 1. punktā. Šis izņēmums tieši attiecas uz prasībām par vietu, kur atrodas poligons.

No Direktīvas 1999/31 8. panta a) un b) punkta izriet, ka poligona ekspluatācijas atļauju var izsniegt tikai tad, ja poligona projekts atbilst attiecīgo atkritumu apsaimniekošanas plānam vai plāniem, kas minēti Direktīvas 75/442 7. panta 1. punktā. Tomēr Direktīvas 1999/31 14. pantā ir noteikts, ka poligoniem, “kuriem ir izdota atļauja vai kuri jau darbojas [šīs direktīvas] transponēšanas laikā”, kam ir jānotiek vēlākais 2001. gada 16. jūlijā, piemēro pārejas noteikumus.

Direktīvas 1999/31/EK par atkritumu poligoniem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2011/97/ES, 8. pantam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram, atkāpjoties no tiesību normas, saskaņā ar kuru atļauja var tikt izsniegta tikai tehniskās aprakšanas centriem vietās, kas ir norādītas atkritumu apsaimniekošanas plānā, kas ir prasīts Direktīvas 75/442 par atkritumiem 7. panta 1. punktā, tiem tehniskās aprakšanas centriem, kuriem ir tikušas izsniegtas atļaujas pirms šī atkritumu apsaimniekošanas plāna spēkā stāšanās, pēc šīs spēkā stāšanās var izsniegt jaunas atļaujas saistībā ar šiem pašiem zemes gabaliem, atļaujas tiesiskais pamats var būt Direktīvas 1999/31 14. pants un to var piemērot poligoniem, par kuriem ir izdota atļauja vai kuri tiek ekspluatēti šīs Direktīvas transponēšanas periodā, ar nosacījumu, ka ir ievēroti pārējie šajā pantā paredzētie nosacījumi, un šis apstāklis ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem, kurā grozījumi izdarīti ar Lēmumu 96/350/EK, 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda valsts tiesiskā regulējuma norma, kurā ir noteikts, ka, atkāpjoties no tiesību normas, saskaņā ar kuru atļauja var tikt izsniegta tikai tehniskās aprakšanas centriem vietās, kas ir norādītas atkritumu apsaimniekošanas plānā, tiem tehniskās aprakšanas centriem, kuriem ir tikušas izsniegtas atļaujas pirms šī atkritumu apsaimniekošanas plāna spēkā stāšanās, pēc šīs spēkā stāšanās var izsniegt jaunas atļaujas saistībā ar šiem pašiem zemes gabaliem, nav kvalificējama par atkritumu apsaimniekošanas plānu šīs Direktīvas 75/442 tiesību normas izpratnē. Šāds valsts tiesiskais regulējums, ciktāl tā piemērošanas joma ir vienīgi tāda, ka ar to paredzēts, ka, atkāpjoties no vispārējām tiesību normām, var piešķirt ekspluatācijas atļaujas poligoniem, par kuriem attiecīgās dalībvalsts atkritumu apsaimniekošanas plāna spēkā stāšanās dienā jau bija piešķirtas atļaujas, par tiem pašiem zemes gabaliem, pat ja tie nav iekļauti šajā plānā, pats par sevi nevar tikt uzskatīts par organizētu un saskaņotu sistēmu, lai īstenotu mērķus, kuri veido “atkritumu apsaimniekošanas plānu” šīs direktīvas 7. panta 1. punkta izpratnē.

(sal. ar 29. un 37. punktu un rezolutīvo daļu)
Padomes Regulas (EK) Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) 26. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka lauku saimniecības darbības rezultātu vispārējās uzlabošanas jēdziens neietver tādu darbību, kuras ietvaros dzirnavu uzņēmums slēdz vairākas vecās dzirnavas, lai tās aizstātu ar vienām jaunām dzirnavām, nepalielinot esošo jaudu.

No atšķirības starp, no vienas puses, šīs regulas preambulas 21. apsvērumā un 26. pantā minētajiem lauku saimniecību modernizācijas pasākumiem, uzlabojot ražošanas faktorus, un, no otras puses, pasākumiem, kuru mērķis ir lauksaimniecības izstrādājumu pievienotās vērtības radīšana, kas minēti šīs regulas preambulas 23. apsvērumā un 28. pantā, izriet, ka par lauku saimniecību ir uzskatāma saimniecība, kura ražo lauksaimniecības pirmapstrādes produktus. Līdz ar to tāds uzņēmums, kurš neražo lauksaimniecības pirmapstrādes produktus, bet darbina dzirnavas, kurās tas šos produktus pārstrādā, nav lauku saimniecība šīs normas izpratnē.

(sal. ar 33., 35.–39. un 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
50

Šajā gadījumā Regula Nr. 530/2008 nenoliedzami atbilst Savienības izvirzītam vispārējo interešu mērķim, proti, mērķim atbilstoši Regulas Nr. 2371/2002 7. panta 1. punktam novērst nopietnus draudus zilās tunzivs krājumu saglabāšanai un atjaunošanai Atlantijas okeāna austrumu daļā un Vidusjūrā. Turklāt, kā izriet no sprieduma AJD Tuna (EU:C:2011:153) 77.–85. punkta, ir jākonstatē, ka Regulā Nr. 530/2008 ietvertie zvejas aizlieguma pasākumi, ņemot vērā to, kas ir nepieciešams šī vispārējo interešu mērķa sasniegšanai, un līdz ar to izrādās atbilstoši samērīguma principam, nav acīmredzami nepiemēroti.
1

Ar savu prasību Eiropas Komisija lūdz atcelt Padomes un Padomē sanākušo Eiropas Savienības dalībvalstu valdību pārstāvju 2011. gada 16. jūnija Lēmumu 2011/708/ES par to, lai Savienības vārdā parakstītu un provizoriski piemērotu Gaisa transporta nolīgumu starp Amerikas Savienotajām Valstīm, no vienas puses, Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses, Islandi, no trešās puses, un Norvēģijas Karalisti, no ceturtās puses; un par to, lai Savienības vārdā parakstītu un provizoriski piemērotu Papildnolīgumu starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, Islandi, no otras puses, un Norvēģijas Karalisti, no trešās puses, par to, kā piemērot Gaisa transporta nolīgumu starp Amerikas Savienotajām Valstīm, no vienas puses, Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses, Islandi, no trešās puses, un Norvēģijas Karalisti, no ceturtās puses (OV L 283, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
15

2001. gada 6. marta rīkojuma 2.4. punktā “Mēslošanas līdzekļu veidi un iestrādes augsnē aizlieguma laikposmi” ir noteikti minimālie laikposmi, kuros dažādu veidu mēslojuma iestrāde augsnē ir aizliegta. Atbilstoši šajā punktā ietvertajai tabulai attiecībā uz zemkopības kultūrām, kas iesētas rudenī, II tipa mēslošanas līdzekļu iestrāde augsnē ir aizliegta no 1. novembra līdz 15. janvārim un III tipa mēslošanas līdzekļu iestrāde augsnē – no 1. septembra līdz 15. janvārim. Attiecībā uz zemkopības kultūrām, kas iesētas pavasarī, I tipa mēslošanas līdzekļu iestrāde augsnē ir aizliegta no 1. jūlija līdz 31. augustam, bet II tipa mēslošanas līdzekļu iestrāde – no 1. jūlija līdz 15. janvārim, un III tipa mēslošanas līdzekļu iestrāde – no 1. jūlija līdz 15. februārim. Attiecībā uz ganībām, kas iesētas pirms vairāk nekā sešiem mēnešiem, II tipa mēslošanas līdzekļu iestrāde augsnē ir aizliegta no 15. novembra līdz 15. janvārim un III tipa mēslošanas līdzekļu iestrāde augsnē – no 1. oktobra līdz 31. janvārim.