Otrkārt, lai arī Ēģiptē notiekošo tiesvedību esamība principā ir pietiekami pamatots fakts, lai iekļautu personas Lēmumam 2011/172 pievienotajā sarakstā, kā arī to pagarinātu, tas tā nav situācijā, kad Padomei ir pamats uzskatīt, ka šo procedūru rezultātā pieņemtais lēmums nebūs ticams, jo īpaši tāpēc, ka Padomei principā nav jāizvērtē to elementu precizitāte un atbilstība, uz kuriem šīs tiesvedības ir balstītas.

Līdz ar to, pirmkārt, ciktāl Lēmums 2011/172 ir daļa no Ēģiptes iestāžu atbalsta politikas, kuras pamatā ir demokrātijas, tiesiskuma, cilvēktiesību un starptautisko tiesību principu nostiprināšanas un atbalsta mērķi, pilnībā nevar tikt izslēgts pieņēmums, ka, ņemot vērā šos mērķus, šis lēmums varētu būt acīmredzami nepiemērots tādēļ, ka pastāv nopietni un sistemātiski pamattiesību pārkāpumi.

Lēmumā 2011/172 noteiktās shēmas par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām vai organizācijām saistībā ar situāciju Ēģiptē, raksturīgās īpašības nepamato, pieņemot ierobežojošus pasākumus, piemērot tādu izņēmumu no Padomes vispārējā pienākuma ievērot pamattiesības, – kuras ir neatņemama Savienības tiesību sistēmas sastāvdaļa, – kas to atbrīvotu no jebkādas pārbaudes par pamattiesību aizsardzību Ēģiptē.

Konkrēti, tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu un nevainīguma prezumpcijas ievērošanu ir nozīmīga vieta demokrātiskā sabiedrībā, jo īpaši krimināllietās. Tāpat arī neatkarīgas un objektīvas tiesas, kā arī tiesību uz efektīvu pārsūdzību principi ir būtiski tiesiskuma ievērošanas standarti, kas paši par sevi ir pamatvērtības, uz kurām balstās Savienība, kā tas izriet no LES 2. panta, kā arī no ES līguma un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas preambulas. Prasības, kas izriet no tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu un nevainīguma prezumpcijas ievērošanu, īpaši krimināllietu jomā, ir paredzētas, lai nodrošinātu, ka galīgais lēmums par apsūdzību, kas izvirzīta pret attiecīgo personu, būtu uzticams, un lai izvairītos no tiesiskuma liegšanas vai patvaļas, kas nav novest pat pie tiesiskuma nolieguma.

Līdz ar to Lēmumi 2015/486, 2016/411 un 2017/496, ar kuriem Lēmums 2011/172 vienīgi tika pagarināts un kuri ir daļa no tās pašas politikas, kuras mērķis ir atbalstīt, kā tas ir norādīts šī pēdējā minētā lēmuma 1. apsvērumā, politiskās un ekonomiskās stabilizācijas procesu Ēģiptē, ievērojot tiesiskumu un pamattiesības, atbilst šīm prasībām.

Līdz ar to Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā garantētā tiesu kontroles efektivitāte principā uzliek par pienākumu īstenot pilnīgu kontroli par to pamatojumu likumību, uz kuriem ir balstīts lēmums iekļaut kādu personu to personu sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojoši pasākumi. Savienības tiesai jo īpaši ir jānodrošina, lai šis lēmums, kas skar šo personu individuāli, būtu balstīts uz pietiekami pamatotu faktu kopumu.

Šajā ziņā situācijā, kurā prasītājam pārmestās darbības, kas atbilst valsts līdzekļu nelikumīgas piesavināšanās jēdzienam, valsts iestādes ir kvalificējušas kā noziedzīgu nodarījumu, apstāklis, ka jēdziens “valsts līdzekļu nelikumīga piesavināšanās” Lēmuma 2011/172 1. panta 1. punkta izpratnē ir jāinterpretē autonomi, neatkarīgi no jebkādas valsts sistēmas nenozīmē, ka no šī jēdziena varētu tikt izslēgtas darbības, kurus Ēģiptes iestādes ir šādi kvalificējušas atbilstoši krimināltiesību normām. Gluži pretēji, šajā jēdzienā kā minimums tiek ietvertas darbības, kuras var šādi tikt kvalificētas saskaņā ar Ēģiptes krimināltiesību normām.

Lēmumā 2011/172 paredzēto ierobežojošo pasākumu kontekstā jēdziens “valsts līdzekļu nelikumīga piesavināšanās” Lēmuma 2011/72 par ierobežojošiem pasākumiem, kas vērsti pret konkrētām personām, vienībām un struktūrām saistībā ar situāciju Ēģiptē, 1. panta 1. punkta izpratnē ir jāsaprot kā jebkāda nelikumīga resursu izmantošana, kas pieder valsts iestādēm vai atrodas to kontrolē, nolūkos, kas ir pretrunā to mērķiem, it īpaši privātiem mērķiem, un kas minētajām valsts iestādēm rada finansiāli novērtējamus zaudējumus.

Savienības tiesām atbilstoši ar LESD piešķirtajām pilnvarām ir jānodrošina visu Savienības tiesību aktu tiesiskuma pilnīga pārbaude, ņemot vērā pamattiesības, kas ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa, kas arī ietver tiesību uz aizstāvību ievērošanu un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

It īpaši procedūrā, kas attiecas uz lēmumu iekļaut personu to personu un vienību sarakstā, kuru aktīvi tiek iesaldēti, vai uz lēmumu pagarināt šo iekļaušanu sarakstā, tiesību uz aizstāvību ievērošana nozīmē, ka kompetentajai Savienības iestādei, lai pamatotu savu lēmumu, ir jāpaziņo attiecīgajai personai informācija, kas ir šīs iestādes rīcībā un kas ir vērsta uz to, lai šī persona pēc iespējas labākos apstākļos varētu aizstāvēt savas tiesības un, zinot visus apstākļus, nolemt, vai ir lietderīgi vērsties Savienības tiesā. To paziņojot, kompetentajai Savienības iestādei šai personai ir jāļauj lietderīgi paust savus apsvērumus par pamatojumu, kas pret viņu ir vērsts. Visbeidzot, attiecībā uz lēmumu, kurā attiecīgās personas vārds ir saglabāts šādā sarakstā, šī divkāršā procesuālā pienākuma ievērošanai – atšķirībā no sākotnējās iekļaušanas – ir jānotiek pirms šā lēmuma pieņemšanas. Tomēr šis divkāršais procesuālais pienākums ir nepieciešams tikai tad, ja, pagarinot attiecīgo personu iekļaušanu sarakstā, kompetentā iestāde balstās uz jauniem pierādījumiem. Turklāt attiecīgajām personām jebkurā gadījumā ir pastāvīgas tiesības iesniegt apsvērumus, it īpaši, ja periodiski tiek atkārtoti pārbaudīti ierobežojošie pasākumi pret viņiem.

Šajā ziņā tiesības tikt uzklausītam nozīmē, ka kompetentai iestādei ir jāpamato savs lēmums, nosakot individuālus, specifiskus un konkrētus iemeslus, kādēļ kompetentās iestādes uzskata, ka uz attiecīgo personu arī turpmāk ir jāattiecina ierobežojoši pasākumi, neskatoties uz jebkādiem attaisnojošiem šīs personas iesniegtiem pierādījumiem.

Turklāt ir jāņem vērā, ka tas, vai ir tikušas pārkāptas tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ir jāpārbauda atkarībā no katra gadījuma īpašajiem apstākļiem, tostarp no attiecīgā akta būtības un apstākļiem, kādos tas ir pieņemts, kā arī no attiecīgo jomu regulējošo juridisko noteikumu kopuma.

Situācijā, kurā pamatojums, ar kādu prasītājs ir iekļauts sarakstā, ir balstīts uz izskatīšanā esošām tiesvedībām, Padomei ir jāpārbauda, jo īpaši saistībā ar atkārtotu periodisku šīs iekļaušanas sarakstā pārbaudi nolūkā to pagarināt, stadija, kādā atrodas šīs tiesvedības un, vajadzības gadījumā, to iznākums.

Līdz ar to, lai ievērotu prasītāja tiesības uz aizstāvību un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, Padomei bija pienākums tam sniegt šo aktualizēto informāciju, lai viņš varētu par to iesniegt apsvērumus pirms apstrīdēto lēmumu pieņemšanas, un minēto lēmumu pamatojumos viņam norādīt iemeslus, kādēļ tā turpināja uzskatīt, ka bija pamats pagarināt viņa iekļaušanu sarakstā.

(skat. 312.–316. punktu)