ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN] SECINĀJUMI,

sniegti 2012. gada 6. septembrī ( 1 )

Lieta C-332/11

ProRail NV

pret

Xpedys NV,

FAG Kugelfischer GmbH,

DB Schenker Rail Nederland NV,

Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen NV

(Hof van Cassatie (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Tiesu iestāžu sadarbība civillietās un komerclietās — Pierādījumu iegūšana — Regula (EK) Nr. 1206/2001 — 1. pants — Materiālā piemērošanas joma — 17. pants — Tieša pierādījumu iegūšana, ko veic tiesa, kas iesniedz pieprasījumu — Dalībvalsts tiesas veikta eksperta izraudzīšanās un tāda uzdevuma uzticēšana, kas daļēji jāveic citas dalībvalsts teritorijā — Iepriekš minētās regulas 17. pantā paredzētā savstarpējās tiesiskās palīdzības mehānisma obligāta vai neobligāta piemērošana”

I – Ievads

1. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Hof van Cassatie (Beļģijas Kasācijas tiesa) lūdz sniegt Padomes 2001. gada 28. maija Regulas (EK) Nr. 1206/2001 par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās 1. un 17. panta interpretāciju ( 2 ).

2. Jautājums ir par to, vai ekspertīzes pasākums, ko šajā lietā uzdevusi veikt kādas dalībvalsts ( 3 ) tiesa un kas ir daļēji jāveic šīs dalībvalsts un daļēji citas dalībvalsts teritorijā, runājot par šī pēdējā, valsts ekspertam uzticētā uzdevuma tiešu izpildi, ir obligāti jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 1206/2001 17. pantā paredzēto tiesu iestāžu sadarbības mehānismu.

3. Šis jautājums ir uzdots tiesvedības ietvaros, kas radusies starp sabiedrībām, kuras dibinātas saskaņā ar Beļģijas, Vācijas un Nīderlandes tiesību aktiem, pēc negadījuma, kas notika netālu no Amsterdamas un kurā bija iesaistīts vilciens, kas bija devies ceļā no Beļģijas uz Nīderlandi, un tās izskatīšana ir nodota Beļģijas tiesai. Šī tiesa, lemjot pagaidu noregulējuma procedūras ietvaros, piemērojot valsts procesuālo tiesību normas, izraudzījās Beļģijas ekspertu, kurš saņēma uzdevumu veikt izmeklēšanu ne tikai Beļģijā, bet arī Nīderlandē saistībā ar aspektu, ko apstrīd viena no iesaistītajām Nīderlandes sabiedrībām.

4. Tāpēc Tiesai ir jālemj par Regulas Nr. 1206/2001 materiālo piemērošanas jomu, kā arī par tās piemērošanas obligāto raksturu, it īpaši, ja kāda tiesa vēlas veikt pierādījumu iegūšanu citā dalībvalstī tieši, nevis ar šīs valsts attiecīgās tiesas, kas iesniedz pieprasījumu, starpniecību.

5. Tomēr prejudiciālais jautājums skar arī citās dalībvalstīs pieņemto nolēmumu atzīšanas principu, kas minēts 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās ( 4 ) 33. panta 1. punktā, ? principu, kurš Tiesai varētu būt jāņem vērā, interpretējot Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. pantu.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Regula Nr. 1206/2001

6. Regulas Nr. 1206/2001 preambulā ir noteikts: “(2) Pareizai iekšējā tirgus darbībai būtu jāuzlabo un, jo īpaši, jāvienkāršo un jāpaātrina sadarbība starp [dalībvalstu] tiesām pierādījumu iegūšanā. [..] (7) Tā kā, lai pieņemtu lēmumu civillietā vai komerclietā, ko izskata kādas dalībvalsts tiesā, bieži vien ir svarīgi iegūt pierādījumus citā dalībvalstī, [..] ir nepieciešams turpināt sadarbības uzlabošanu starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanas jomā. (8) Lai tiesvedība civillietās un komerclietās būtu efektīva, pieprasījumu iegūt pierādījumus nosūtīšana un izpilde dažādu dalībvalstu tiesās ir jāveic tieši un ar iespējami ātrākajiem līdzekļiem. [..] (15) Lai vienkāršotu pierādījumu iegūšanu, dalībvalsts tiesai saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem vajadzētu būt iespējai tieši iegūt pierādījumus citā dalībvalstī, ja attiecīgā dalībvalsts to pieņem, un ar nosacījumiem, ko paredz dalībvalsts, kas saņem pieprasījumu, centrālā institūcija vai kompetentā iestāde. [..] (17) Priekšroka būtu jādod šai regulai, nevis noteikumiem, kas ir spēkā tās darbības jomā un kas ir iekļauti starptautiskās konvencijās, kuras ir noslēgušas dalībvalstis. Dalībvalstīm vajadzētu pēc saviem ieskatiem pieņemt nolīgumus vai vienošanās, lai vēl vairāk vienkāršotu sadarbību pierādījumu iegūšanā.”

7. Regulas Nr. 1206/2001 1. panta ar nosaukumu “Joma” 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Šo regulu piemēro civillietās un komerclietās, ja dalībvalsts tiesa saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem lūdz: a) kompetentai citas dalībvalsts tiesai iegūt pierādījumus vai b) iespēju nepastarpināti iegūt pierādījumus citā dalībvalstī. 2. Nedrīkst iesniegt pieprasījumu iegūt pierādījumus, kurus nav paredzēts izmantot tiesvedībā, kas uzsākta vai paredzēta.”

8. Šīs pašas regulas 3. iedaļas 10.–16. pantā ir noteikta kārtība, kādā tiesa, kas saņem pieprasījumu no citas dalībvalsts, iegūst pierādījumus (t.s. “netiešā” sadarbības metode).

9. Regulas Nr. 1206/2001 10. panta 2. punktā ir precizēts, ka “tiesa, kas saņem pieprasījumu, to izpilda saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem”.

10. Minētās regulas 17. pantā, kurā noteikts, kā tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, veic tiešu pierādījumu iegūšanu (“tiešā” sadarbības procedūra), ir paredzēts: “1. Ja tiesa pieprasa iespēju iegūt pierādījumus tieši citā dalībvalstī, tā iesniedz pieprasījumu tās valsts centrālajai institūcijai vai kompetentajai iestādei [..]. 2. Tiešā pierādījumu iegūšana drīkst notikt tikai tad, ja to var veikt brīvprātīgi, nepiemērojot piespiedu līdzekļus. Ja tiešā pierādījumu iegūšana nozīmē personas nopratināšanu, tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, informē attiecīgo personu, ka izpilde notiek brīvprātīgi. 3. Pierādījumu iegūšanu veic tiesas pārstāvis vai jebkāda cita persona, piemēram, eksperts, kuru pilnvaro saskaņā ar tās tiesas dalībvalsts tiesību aktiem, kas iesniedz pieprasījumu. [..] 5. Centrālā institūcija vai kompetentā iestāde drīkst atteikt iespēju veikt pierādījumu tiešu iegūšanu tikai tad, ja: a) pieprasījums neattiecas uz šo regulu, kā noteikts 1. pantā; b) pieprasījumā nav visas vajadzīgās informācijas, kas minēta 4. pantā; vai c) pieprasītā tiešā pierādījumu iegūšana ir pretrunā tās dalībvalsts tiesību pamatprincipiem. 6. Neskarot nosacījumus, kas paredzēti saskaņā ar 4. punktu, tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, izpilda pieprasījumu saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem.”

B – Regula Nr. 44/2001

11. Regulas Nr. 44/2001 31. pantā ir noteikts, ka “dalībvalsts tiesās var iesniegt pieteikumu attiecībā uz tādiem pagaidu pasākumiem, tostarp aizsardzības pasākumiem, ko var piemērot saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, pat ja saskaņā ar šo regulu lieta pēc būtības ir citas dalībvalsts tiesu jurisdikcijā”.

12. Minētās regulas 32. pantā, kas atrodams III nodaļas “Atzīšana un izpildīšana” sākumā, ir norādīts, ka “šajā regulā “spriedums” ir jebkurš spriedums, ko pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa, neatkarīgi no sprieduma nosaukuma, tostarp dekrēts, rīkojums, lēmums vai izpildraksts, kā arī izmaksu vai izdevumu noteikšana, ko veic tiesas ierēdnis”.

13. Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 33. panta 1. punktu “dalībvalstī pieņemtu spriedumu bez kādas īpašas procedūras atzīst pārējās dalībvalstīs”.

III – Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā

14. 2008. gada 22. novembrī netālu no Amsterdamas no sliedēm noskrēja kravas vilciens, kurš bija devies ceļā no Beļģijas uz Beverveiku [Beverwijk] (Nīderlande).

15. Pēc šī negadījuma tiesvedības procesi tika uzsākti gan Beļģijas, gan Nīderlandes tiesās.

16. Pamattiesvedība, kas kā pagaidu noregulējuma tiesvedība tika uzsākta Beļģijas tiesā, ir starp sabiedrību ProRail NV (turpmāk tekstā – “ProRail”) un četrām citām sabiedrībām, kas saistītas ar iepriekš minēto negadījumu, proti, Xpedys NV (turpmāk tekstā – “Xpedys”), FAG Kugelfischer GmbH (turpmāk tekstā – “FAG”), DB Schenker Rail Nederland NV (turpmāk tekstā – “DB Schenker”) un Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen NV (Beļģijas valsts dzelzceļa sabiedrība; turpmāk tekstā – “SNCB”).

17. ProRail ir sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Utrehtā (Nīderlande) un kura nodrošina Nīderlandes galveno dzelzceļu pārvaldību, un kura šajā statusā slēdz līgumus ar dzelzceļa transporta uzņēmumiem, tostarp ar sabiedrību DB Schenker.

18. DB Schenker, kuras juridiskā adrese arī ir Utrehtā, ir privāts dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums, kura vagonu parkā ietilpst vagoni, kurus tā sākotnēji nomāja no SNCB, kas ir publiska akciju sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir Briselē (Beļģija).

19. DB Schenker un SNCB uzskata, ka Xpedys, kuras juridiskā adrese ir Briselē, proti, Anderlehtā [Anderlecht] (Beļģija), 2008. gada 1. maijā esot pārņēmusi DB Schenker izmantoto vagonu iznomātāja darbību.

20. FAG, kuras juridiskā adrese ir Šveinfurtē [Schweinfurt] (Vācija), ir vagona daļu ražotāja.

21. 2009. gada 11. februārī dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums DB Schenker nosūtīja Xpedys un SNCB kā atsevišķu vagonu, kas bija iesaistīti iepriekš minētajā negadījumā, iznomātājām uzaicinājumu uz pagaidu noregulējuma tiesvedību, kuru izskata Rechtbank van koophandel te Brussel (Briseles Tirdzniecības tiesa) priekšsēdētājs, ar mērķi izraudzīties ekspertu. ProRail un FAG iesaistījās šajā tiesvedībā. Tās gaitā ProRail lūdza minēto tiesu eksperta pieaicināšanas prasību atzīt par nepamatotu vai, ja eksperts tiktu pieaicināts, ierobežot viņa uzdevumu tikai ar vagoniem nodarīto bojājumu konstatēšanu, neuzdodot veikt izmeklēšanu par visu Nīderlandes dzelzceļa tīklu, un noteikt, ka viņa darbībai ir jānotiek saskaņā ar Regulas Nr. 1206/2001 noteikumiem.

22. 2009. gada 26. martāProRail Nīderlandes tiesā, proti, Rechtbank Utrecht [Utrehtas tiesa], ierosināja prasības tiesvedību pret DB Schenker un Xpedys nolūkā konstatēt, ka šis dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums un šis īpašnieks, kas iznomājis vagonus, kas cieta negadījumā, ir atbildīgi par tās dzelzceļa tīklam nodarītajiem zaudējumiem, un piedzīt no tiem kompensāciju.

23. Ar 2009. gada 5. maija rīkojumu Rechtbank van koophandel te Brussel priekšsēdētājs atzina par pamatotu DB Schenker prasību un izraudzījās ekspertu, nosakot viņa pienākumus uzdevuma izpildē, kas galvenokārt jāveic Nīderlandē. Lai izpildītu šo uzdevumu, pieaicinot lietas dalībniekus piedalīties viņa darbībās, ekspertam bija jādodas uz negadījuma vietu Nīderlandē, kā arī uz visām pārējām vietām, kur iespējams iegūt noderīgu informāciju. Turklāt viņu aicināja noteikt, kas ir vagonu ražotājs un kāds ir vagonu dažu tehnisko elementu stāvoklis. Viņu lūdza sniegt atzinumu arī par vagoniem nodarītajiem bojājumiem un zaudējumu apmēru. Visbeidzot, ekspertam bija jāpārbauda dzelzceļa tīkls un dzelzceļa infrastruktūra, ko apsaimnieko ProRail, un jāizsaka savs viedoklis par to, vai un cik lielā mērā šī infrastruktūra arī varēja izraisīt negadījumu.

24. ProRail Hof van beroep te Brussel (Briseles apelācijas tiesa) iesniedza apelācijas sūdzību par minēto rīkojumu, pieprasot, galvenokārt, atzīt eksperta izraudzīšanos par nepamatotu vai, pakārtoti, lūdzot Beļģijas eksperta uzdevumu ierobežot tikai ar vagoniem nodarīto bojājumu konstatēšanu tiktāl, ciktāl šo izpēti var veikt Beļģijā, un vismaz noteikt, ka eksperta darbībām Nīderlandē ir jānotiek vienīgi saskaņā ar Regulā Nr. 1206/2001 paredzēto procedūru.

25. 2010. gada 20. janvārīHof van beroep te Brussel noraidīja šo apelācijas sūdzību, pamatojot, ka Regulu Nr. 1206/2001 nevar piemērot, jo, pirmkārt, šajā gadījumā nav konstatēta neviena no tās 1. pantā paredzētajām situācijām, un, otrkārt, ka ProRail apgalvojums, saskaņā ar kuru ekspertam drīkstēja uzdot veikt pārbaudi Nīderlandē vienīgi saskaņā ar minēto regulu, ir nepamatots.

26. ProRail par šo Hof van beroep te Brussel spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā, norādot, ka ir pārkāptas Eiropas Savienības tiesību normu, it īpaši Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. panta un Regulas Nr. 44/2001 31. panta prasības.

27. Iesniedzējtiesa norāda, ka no Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. panta izriet, ka, ja dalībvalsts tiesa vēlas nepastarpināti iegūt pierādījumus citā dalībvalstī, piemēram, ekspertam veicot pārbaudi, šajā valstī ir iepriekš jālūdz atļauja. Tā piebilst, ka ProRail iesniegtie kasācijas pamati ir pamatoti arī ar Regulas Nr. 44/2001 31. panta a contrario interpretāciju, no kuras izrietētu, ka šādai pierādījumu iegūšanai nebūtu ārpusteritoriālas iedarbības, ja nav valsts, kurā jāveic izpētes pasākums, atļaujas. Visbeidzot, iesniedzējtiesa saistībā ar šo gadījumu apšauba atsaukšanos uz Regulas Nr. 44/2001 33. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru vienā dalībvalstī pieņemtie nolēmumi citās dalībvalstīs tiek atzīti bez īpašas procedūras.

28. Šādos apstākļos ar nolēmumu, kas iesniegts 2011. gada 30. jūnijā, Hof van Cassatie [Kasācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Regulas [Nr. 1206/2001] 1. un 17. pants, tostarp ņemot vērā Eiropas tiesisko regulējumu par spriedumu atzīšanu un izpildīšanu civillietās un komerclietās un Regulas [Nr. 44/2001] 33. panta 1. punktā paredzēto principu, saskaņā ar kuru vienā dalībvalstī pieņemtie nolēmumi citā dalībvalstī tiek atzīti bez īpašas procedūras, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesai, kas ekspertam pieprasa veikt izpēti, kuras uzdevums ir daļēji jāizpilda dalībvalstī, kurā atrodas tiesa, taču daļēji arī citā dalībvalstī, pirms šīs minētās uzdevuma pēdējās daļas tiešās izpildes ir jāizmanto tikai un vienīgi minētās regulas 17. pantā paredzētā procedūra, vai tādējādi, ka valsts pieaicinātajam ekspertam var uzdot veikt izpēti, kas daļēji jāveic citā Eiropas Savienības dalībvalstī, arī nepiemērojot Regulas [Nr. 1206/2011] noteikumus?”

29. Rakstveida apsvērumus Tiesā iesniedza ProRail, kopīgi Xpedys, DB Schenker un SNCB (turpmāk tekstā – “Xpedys u.c.”), Beļģijas, Čehijas, Vācijas un Portugāles valdības, Šveices Konfederācija, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēde netika sasaukta.

IV – Analīze

A – Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību

30. Xpedys u.c. apšauba lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, apgalvojot, ka tam būšot vienīgi hipotētisks raksturs un tas netikšot ņemts vērā pamattiesvedībā, jo Regula Nr. 1206/2001 šajā gadījumā neesot piemērojama.

31. Sava iebilduma pamatošanai Xpedys u.c. izvirza četrus pamatus. Pirmais ir balstīts uz to, ka iniciatīvu veikt pārrobežu ekspertīzi pauda viens no lietas dalībniekiem, bet ne tiesa, lai gan Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. panta formulējums nosakot, ka šai iniciatīvai jānāk no dalībvalsts “tiesas”, kura iesniedz pieprasījumu. Ar otro tiek norādīts, ka eksperta izraudzīšanās tika lūgta tikai pagaidu noregulējuma tiesnesim, lai gan šajos minētās regulas pantos un preambulas 7. apsvērumā esot noteikts, ka, lai tiesa varētu lemt pēc būtības, ir svarīgi iegūt pierādījumus. Trešais pamats ir balstīts uz viedokli, ka šī regula neesot bijusi jāpiemēro, ja, kā šajā gadījumā, nav iesaistīta citas dalībvalsts teritorijā esoša valsts iestāde, līdz ar to tās atļauja neesot bijusi vajadzīga ekspertīzes uzdevuma veikšanai. Ceturtais pamats ir balstīts uz konstatējumu, ka Regulas Nr. 1206/2001 piemērošana pamatlietā būtu pagarinājusi tiesvedības ilgumu, kas būtu diametrāli pretēji šīs regulas preambulas 2. apsvērumā minētajiem mērķiem, proti, vienkāršot un paātrināt pierādījumu iegūšanu.

32. Es uzskatu, ka šie divi pēdējie iebildumi attiecas uz apsvērumiem, kas nav saistīti ar lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iespējamās nepieņemamības problemātiku, un drīzāk attiecas uz šīs lietas būtību.

33. Attiecībā uz pirmajiem diviem Xpedys u.c. formulētajiem iebildumiem es atgādinu, ka pastāvīgā judikatūrā ( 5 ) ir noteikts, ka saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu valsts tiesa, ņemot vērā lietas apstākļus, ir labākā stāvoklī, lai novērtētu gan prejudiciāla nolēmuma nepieciešamību, lai varētu sniegt savu spriedumu, gan tajā uzdodamā jautājuma nozīmīgumu. Tā kā tas attiecas uz Savienības tiesību interpretēšanu, Tiesai parasti ir jālemj, – izņemot gadījumus, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai priekšmetu, vai arī izvirzītā problēma ir vienīgi hipotētiska.

34. Taču es uzskatu, ka šis nav tas gadījums. Patiešām, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu pietiekamā veidā atklāj, kādā veidā Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. panta interpretācija varētu izrādīties noderīga, lai lemtu par pamatlietu tiktāl, ciktāl lēmums, kas jāpieņem Tiesai, izskaidrotu iesniedzējtiesai, vai pārbaudes daļa, kuru veikt tika uzdots Nīderlandē, lai noteiktu pamatlietā aplūkotā dzelzceļa negadījuma izcelsmi un tajā radīto kaitējumu apjomu, būtu jāveic, piemērojot Beļģijas procesuālo tiesību normas vai Regulu Nr. 1206/2001.

35. Gribētu piebilst, ka man šķiet, ka Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. pants nekādi neparedz, ka lēmums veikt tiešu pierādījumu iegūšanu citā dalībvalstī pēc savas ierosmes būtu jāpieņem pieprasījuma izdevējas valsts tiesai, kas dod rīkojumu to veikt. Šie panti neizslēdz, ka, kā tas parasti praksē notiek, šādu pierādījumu iegūšanu sākotnēji šajā tiesā pieprasa lietas dalībnieki, no kuriem viens ir ieinteresēts konstatēt otra apstrīdēto faktu esamību, lai pierādītu viņa iebildumu pamatotību.

36. Turklāt es uzskatu, ka nav svarīgi, ka par pierādījumu iegūšanu ir lemts nevis pamata tiesvedībā, bet gan pagaidu noregulējuma tiesvedībā, kuras vienīgais mērķis bija izraudzīties ekspertu. Regulas Nr. 1206/2001 1. panta 2. punktā vienīgi prasīts, lai pierādījumus, kuru iegūšana tiek pieprasīta, būtu “paredzēts izmantot tiesvedībā, kas uzsākta vai paredzēta”. Kā Komisija to pamatoti norādījusi savā praktiskajā rokasgrāmatā, šis minētais termins ļauj iekļaut pierādījumu iegūšanu pirms pamattiesvedības iespējamās sākšanas, kuras gaitā pierādījumi tiktu faktiski izmantoti, tostarp lietās, kurās būtu nepieciešams iegūt pierādījumus, kas, iespējams, vēlāk nebūtu iegūstami ( 6 ). Pārrobežu izmeklēšanas pasākums in futurum, kāds aplūkots pamattiesvedībā ( 7 ), ietilpst Regulas Nr. 1206/2001 piemērošanas jomā, tādējādi šajā ziņā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nepieņemams.

B – Par lietas būtību

1) Par Regulas Nr. 44/2001 noteikumu ietekmes neesamību

37. Saskaņā ar tās prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz interpretēt Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. pantu. Taču tā atsaucas arī uz Regulas Nr. 44/2001 noteikumiem un it īpaši uz nolēmumu, kurus civillietās un komerclietās pieņēmušas dažādu dalībvalstu tiesas, savstarpējās pilnīgas atzīšanas principu, kas ir formulēts šīs pēdējās minētās regulas 33. panta 1. punktā ( 8 ). Tā arī uzdod jautājumu Tiesai par to, vai divi pirmie panti būtu jāinterpretē, “tostarp” ņemot vērā Regulas Nr. 44/2001 noteikumus un minēto principu.

38. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Regulas Nr. 1206/2001 un Regulas Nr. 44/2001 salīdzināšanu sāka ProRail, kuras apelācijas sūdzībā saskaņā ar Hof van Cassatie minēto ir atsauce ne tikai uz Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. panta, bet arī uz Regulas Nr. 44/2001 31. panta, kas paredz, ka pagaidu vai drošības pasākumu veikšanu var lūgt dalībvalsts tiesām, pat ja lietas būtība ir citas dalībvalsts tiesu jurisdikcijā, pārkāpumu. Šķiet, ka ProRail no šī pēdējā panta vēlējās secināt, ka tiesības uzdot ekspertīzes pasākuma veikšanu ir vienīgi tās vietas tiesām, kur tas ir jāizpilda, un, a contrario, ka šādam pasākumam nav ārpusteritorijas spēka, ja dalībvalsts, kurā šī pierādījumu iegūšana ir jāveic, nav devusi atļauju to veikt.

39. Šveices Konfederācija, kas interesējas par Tiesas iespējamo Regulas Nr. 44/2001 interpretāciju saistībā ar līdzību, kura pastāv starp šīs regulas un Lugāno konvencijas noteikumiem ( 9 ), izteica savu nostāju tikai šajā saistībā. Tā apgalvo, ka pasākums, ar kuru tiesa pilnvaro ekspertu veikt pārbaudi citas dalībvalsts teritorijā, neesot ne pagaidu, ne drošības pasākums Regulas Nr. 44/2001 31. panta nozīmē, jo šāds pasākums nevarētu izraisīt ārpusteritorijas ietekmi, un tas neesot arī nolēmums, kas varētu būt atzīšanas vai izpildes priekšmets šīs pašas regulas 32. panta nozīmē ( 10 ).

40. Tomēr, tā kā ne vienu, ne otru no šiem pantiem iesniedzējtiesa nav skaidri minējusi tās uzdotajā prejudiciālajā jautājumā un tā pamatojumam norādītajos motīvos, es uzskatu, ka Tiesai saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ( 11 ) nav jāizsaka savs viedoklis par šiem punktiem.

41. Attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 33. panta 1. punktu – vienīgo tās noteikumu, kas citēts prejudiciālajā jautājumā, es, tāpat kā pamatlietas dalībnieki un dalībvalstu valdības, kas Tiesai ir iesniegušas savus apsvērumus, uzskatu, ka šis teksts šajā gadījumā nevar sniegt piemērotu informāciju Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. panta interpretēšanai.

42. Šajā lietā aizskartā problēma attiecas tikai uz Regulas Nr. 1206/2001, bet ne Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomu un noteikumiem. Zinot, ka pirmais no šiem tiesību aktiem ir uzskatāms par lex posterior ( 12 ), kā arī par lex specialis attiecībā pret otru tiesību aktu saistībā ar to, kas skar savstarpējo palīdzību specifiskā jomā – pierādījumu iegūšanā –, es uzskatu, ka Regula Nr. 44/2001 nav jāņem vērā, interpretējot Regulu Nr. 1206/2001 ( 13 ).

2) Par Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. panta interpretāciju

43. Vispirms jāatzīmē, ka nav noliedzams, ka tāda pierādījumu iegūšana kā tiesas ekspertīze ietilpst Regulas Nr. 1206/2001 materiālajā piemērošanas jomā, pat ja “pierādījuma”, kura iegūšana var notikt, pamatojoties uz šo regulu, jēdziens ( 14 ) tajā nav definēts ( 15 ). Tas skaidri izriet no minētās regulas 17. panta 3. punkta, saskaņā ar kuru tiešu pierādījumu iegūšanu citā dalībvalstī var veikt tiesa, kas iesniedz pieprasījumu un kuru var pārstāvēt jebkura persona, “piemēram, eksperts” ( 16 ), kuru izrauga saskaņā ar tās dalībvalsts tiesībām, kurā atrodas šī tiesa.

44. Jautājums, kas rodas šajā lietā, ir, vai tad, ja no Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. panta kopīgas interpretācijas izriet, ka, ja vienas dalībvalsts tiesa plāno veikt pierādījumu iegūšanu, piemēram, uzticot ekspertam veikt pārbaudi tieši citas dalībvalsts teritorijā, tai saskaņā ar minēto 17. pantu ir noteikti jālūdz iepriekšēja atļauja šai pēdējai minētajai valstij vai arī tā var izvēlēties uzdot šādas ekspertīzes veikšanu, pamatojoties uz tiesas valsts procesuālo tiesību normām ( 17 ).

45. Apsvērumu iesniedzēju viedokļi šajā jautājumā atšķiras. Kamēr ProRail un dalībvalstu valdības, kas ir iestājušās Tiesā izskatāmajā lietā, apgalvo, ka būtu jāpiemēro vienīgi Regulas Nr. 1206/2001 17. pants, tikmēr Xpedys u.c. un Komisija norāda, ka dažos precedenta gadījumos esot jāsaglabā iespēja piemērot citus šādu pierādījumu iegūšanas tiešās īstenošanas veidus.

46. Es uzsveru, ka pastāv līdzība, bet ne vienlīdzība starp šo problēmu un problēmu, kas tika iesniegta izskatīšanai Tiesā lietā C-170/11 Lippens u.c. ( 18 ), par kuru es arī sniedzu secinājumus. Pat ja minētā lieta arī attiecas uz Regulas Nr. 1206/2001 noteikumu interpretēšanu, it īpaši uz tajā paredzēto divu sadarbības mehānismu – tiešā un netiešā – obligāto vai neobligāto piemērošanu, problēmas mazliet atšķiras. Minētajā lietā Lippens u.c. pamattiesvedība attiecās uz vienas dalībvalsts tiesas uzdotu liecinieku, kuri dzīvo citā dalībvalstī, uzklausīšanu, izsaucot viņus ierasties šajā tiesā. Turpretim saistībā ar ekspertīzes pasākumu, kurš, kā tas ir šajā lietā, ir jāizpilda citā dalībvalstī, iepriekš var būt jālūdz atļauja ierasties tās teritorijā. Taču es uzskatu, ka apsvērumiem, kas jāņem vērā attiecībā uz Regulas Nr. 1206/2001 sistemātisku vai nesistemātisku piemērojamību, vajadzētu būt vienādiem, lai kāds nebūtu attiecīgā pierādījumu iegūšanas pieprasījuma veids.

47. Pamatprincips šajā jomā ir dalībvalstu teritoriālās suverenitātes princips, kā es to jau esmu norādījis savos secinājumos iepriekš minētajā lietā Lippens u.c. ( 19 ). Tradicionāli valsts varas realizācijai ir teritoriāls raksturs. Parasti nav iespējams to izmantot ārpus tās dalībvalsts teritorijas, kurā atrodas tiesa vai cita valsts iestāde, izņemot gadījumus, ja ir saņemta vietējās “augstākās varas” piekrišana, proti, ja ir saņemta piekrišana no tās dalībvalsts iestādēm, kuras teritorijā šī vara ir jāizmanto.

48. Regulā Nr. 1206/2001 ir centieni cīnīties pret šo pilnvaru nodalīšanu Savienības teritorijā, atvieglojot to personu pārvietošanos, kurām ir jāpiedalās pierādījumu iegūšanā, un līdz ar to arī pierādījumu nodošanu no vienas dalībvalsts otrai, balstoties uz savstarpēju uzticēšanos. Ir skaidrs, ka ekspertīzes pasākuma īstenošana citā dalībvalstī ārpus šī ietvara varētu saskarties ar faktu, ka atsevišķu valstu tiesību akti ierobežo tiesas, kas iesniegusi pieprasījumu, locekļa vai pārstāvja aktīvu līdzdalību ( 20 ).

49. Ņemot vērā šīs regulas divus galvenos mērķus, proti, pirmkārt, vienkāršot sadarbību starp dalībvalstīm un, otrkārt, paātrināt pierādījumu iegūšanu ( 21 ), es domāju, ka tad, ja nav konkrētas vajadzības izmantot tiesu varu kādā citā dalībvalstī pierādījumu iegūšanai, tiesai, kas uzdod iegūt pierādījumus, nav obligāti jāizmanto kāds no abiem minētajā regulā paredzētajiem vienkāršotas tiesiskās palīdzības mehānismiem ( 22 ).

50. Abu Regulas Nr. 1206/2001. pantu, kuru interpretāciju ir lūgusi iesniedzējtiesa, pašreizējā redakcija, manuprāt, neļauj nonākt pretrunā šim viedoklim. Minētās regulas 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir norādīts, ka tikai, “ja dalībvalsts tiesa [..] lūdz [..] iespēju nepastarpināti iegūt pierādījumus citā dalībvalstī” ( 23 ), ir jāpiemēro šīs regulas atbilstīgie noteikumi, proti, šīs regulas 17. panta noteikumi ( 24 ). Tajā paredzēts, ka pirms šādu tiešo pierādījumu iegūšanas, ko veic tiesa, kas iesniegusi pieprasījumu un kas iesaistījusies šajā lietā, tā iesniedz pieprasījumu tās dalībvalsts, kurā pierādījumi ir jāiegūst, centrālajai institūcijai vai kompetentajai iestādei ( 25 ). Turpretim, ja tiesa neplāno izmantot šo tiesiskās sadarbības metodi, jo tā uzskata, ka, lai iegūtu pierādījumus, ko tā ir uzdevusi darīt, vietējo iestāžu palīdzība nav nepieciešama, tai nav obligāti jāievēro Regulas Nr. 1206/2001 17. pantā paredzētās formalitātes.

51. No Regulas Nr. 1206/2001 sagatavošanas darbiem izriet, ka sākotnēji teksta priekšlikumā, kuru rediģējusi Vācijas Federatīvā Republika ( 26 ), ir bijis paredzēts, ka uz ekspertīzes pasākumiem, kas tieši veicami citā dalībvalstī, attiektos īpaši noteikumi. Minētā priekšlikuma 1. panta 3. punktā bija paredzēts, ka ekspertīzi citas dalībvalsts teritorijā varētu veikt, nelūdzot atļauju un pat tiesai, kas nolēmusi uzdot šo pierādījumu iegūšanu, iepriekš šo valsti neinformējot ( 27 ). Neraugoties uz Eiropas Parlamenta atbalstošu paziņojumu ( 28 ), kā arī neraugoties uz Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu ( 29 ) un sekojošo Parlamenta atzinumu ( 30 ), kas arī bija līdzīgi, šo noteikumu svītroja no galīgās redakcijas, ko Padome pieņēma 2001. gada 28. maijā ( 31 ).

52. Pretēji tam, ko apgalvo daži apsvērumu iesniedzēji, šie elementi, kuri skar Regulas Nr. 1206/2001 izstrādi, nerada šaubas par analīzi, ko es Tiesai piedāvāju paturēt prātā. Pat tad, ja beigās Savienības likumdevējs nav saglabājis sākotnējo pieeju, nav neiespējami, ka no Regulas Nr. 1206/2001 piemērošanas jomas tomēr varētu būt izslēgti daži ekspertīzes pasākumi, kas veicami citā dalībvalstī, proti, tādi, kuriem ir pilnvaroti eksperti, lai veiktu uzdevumu, kā pilnīgai izpildei nav nepieciešams vērsties vietējās tiesu iestādēs.

53. Tiesas iepriekšējā judikatūra nav pretrunā ar manu analīzi. Es pievēršu uzmanību tam, ka ProRail ir atsaukusies uz spriedumu lietā St. Paul Dairy ( 32 ), uzskatot, ka šajā spriedumā formulēts pienākums piemērot Regulu Nr. 1206/2001, “lai iegūtu pierādījumu (šajā gadījumā, uzklausot liecinieku un nogādājot vietā)”. Taču, pēc manām domām, šāda minētā sprieduma interpretācija ir kļūdaina, kā es to jau norādīju secinājumos, kas tika sniegti lietā Lippens u.c. ( 33 ).

54. Konkrētāk, Regulas Nr. 1206/2001 17. pantā paredzēto tiešo izpildes procedūru var izmantot tikai tad, ja to var veikt brīvprātīgi ( 34 ), pretēji netiešajai izpildes procedūrai, kurā, piemērojot šīs regulas 13. pantu, ir iespēja izmantot piespiedu līdzekļus. Tomēr personas, kuras skar ekspertīze, var piekrist spontāni pakļauties šim sadarbības līdzeklim ar ekspertu pat tad, ja tas nenotiek pamattiesvedībā, kā tas ir ProRail gadījumā.

55. Noteicošais kritērijs, lai zinātu, kādos gadījumos dalībvalsts tiesai Regula Nr. 1206/2001 ir obligāti jāpiemēro, manuprāt, ir tas, kas izriet no nepieciešamības tiesai panākt sadarbību nevis ar lietas dalībniekiem, bet ar citas dalībvalsts, kurā ekspertīzei ir jānotiek, valsts varas iestādēm.

56. Tādējādi es uzskatu, ka ir jāizšķir gadījumi, kad dalībvalsts tiesas izraudzītajam ekspertam, atbilstīgi izvērtējumam in concreto, ko veic šī tiesa, ir jāizmanto vai nav jāizmanto citas dalībvalsts valsts iestāžu sniegtās priekšrocības.

57. Ja ekspertam attiecīgajā situācijā ir uzdots veikt pārbaudes uzdevumus un izdarīt tehniska rakstura secinājumus ikvienam pieejamos apstākļos, jo tie attiecas uz sabiedriski pieejamām lietām, vietām vai informāciju, man šķiet, ka nav vajadzības šādu pierādījumu iegūšanu veikt, ievērojot Regulas Nr. 1206/2001 17. pantā paredzēto procedūru. Pierādījumu iegūšana, kas neapdraud tās dalībvalsts, kurā ir jāvāc pierādījumi, suverenitāti un kam līdz ar to nav vajadzīga vietējo tiesas iestāžu palīdzība, var neietilpt Regulas Nr. 1206/2001 piemērošanas jomā. Pēc manām domām, šajā gadījumā vienkārši pastāv brīva iespēja īstenot minētajā 17. pantā paredzēto sadarbības mehānismu. Ja tiesa, kas uzdod veikt ekspertīzi, uzskata, ka izdevīgāk ir izmantot valsts procesuālo tiesību normas, tā var izmantot šo mehānismu, bet tai tas nav jādara obligāti, un tā var no tā atteikties, tiklīdz vairs nav nepieciešama sadarbība ar to dalībvalsti, kurā ir jāveic uzticētais uzdevums, un šīs dalībvalsts piespiedu līdzekļi.

58. Tiesai iesniegtajos apsvērumos Komisija arī skaidri pauž savu uzskatu, ka Regulas Nr. 1206/2001 mērķis nav a priori izslēgt vai uzspiest noteiktas pierādījumu iegūšanas formas vai veidus. Tā pamatoti secina, ka dalībvalsts tiesai jāvar brīvi uzdot ekspertīzes veikšanu citā dalībvalstī, neņemot vērā procedūru, kas paredzēta minētās regulas 17. pantā, tātad neprasot palīdzību citas dalībvalsts iestādēm, “ar nosacījumu, ka” šīs ekspertīzes daļas īstenošanai nav nepieciešama sadarbība ar tās dalībvalsts varas iestādēm, kurā šai ekspertīzes daļai ir jānotiek.

59. Savukārt, ja uzdevuma veikšanai ekspertam ir vajadzīga piekļuve objektiem, informācijai vai vietām, kas nav publiskas, tad viņam ir jāsaņem palīdzība no otras dalībvalsts iestādēm. Šajā gadījumā, kad tiesu vara tiek īstenota ar ārēju iedarbību, proti, citas dalībvalsts teritorijā, tiešā pierādījumu iegūšanas procedūra ( 35 ), kas paredzēta Regulas Nr. 1206/2001 17. pantā, ir obligāti jāpiemēro, lai panāktu sadarbību ar attiecīgo dalībvalsti un izmantotu visus no tās izrietošos varas atribūtus ( 36 ).

60. Tāds man šķiet šis gadījums pamatlietā aplūkotajos apstākļos. Lai piekļūtu dzelzceļa tīkla iekārtām, uz ko noteikti attiecas normatīvo vai administratīvo tiesību aktu noteikumi, tostarp satiksmes regulēšanas un galvenokārt drošības nolūkos, ir jāizmanto valsts varas priekšrocības. Pat ja ProRail var izmantot šo tīklu kā attiecīgās infrastruktūras pārvaldītājs, ar šīs privātās sabiedrības iespējamu piekrišanu ( 37 ) nepietiek, ņemot vērā šāda uzdevuma veikšanai nepieciešamo darbību atklāto raksturu. Tā kā, manuprāt, lai ekspertam uzticēto uzdevumu varētu izpildīt tieši Nīderlandes Karalistes teritorijā, Beļģijas tiesām ir nepieciešams Nīderlandes tiesu iestāžu atbalsts, es uzskatu, ka šajā gadījumā būtu jāizmanto Regulas Nr. 1206/2001 17. pantā paredzētais sadarbības mehānisms ( 38 ).

61. Ja Tiesa ņemtu vērā manis ierosināto interpretāciju, nepastāvētu risks zaudēt Regulas Nr. 1206/2001 17. panta lietderīgo ietekmi. Es atgādinu, ka ProRail apgalvo, ka par minētās regulas pieņemšanu nebūtu bijusi interese, ja dalībvalstīm ar to netiktu uzliktas saistības. Tomēr uzskatu, ka, ja problemātika tiktu aplūkota šādā izpratnē, tā tiktu izkropļota. Regula Nr. 1206/2001 ir saistoša, bet vienīgi nozarē, kas atbilst tās piemērošanas jomai, proti, manuprāt, tā ir jāpiemēro tikai gadījumos, kad sadarbība ar citas dalībvalsts iestādēm ir konkrēti nepieciešama, lai atļautu vai uzlabotu pierādījumu iegūšanu, un tātad to lūdz dalībvalsts attiecīgā tiesa.

62. Pēc manām domām, būtu nepareizi un pat absurdi uzskatīt, kā to apgalvo ProRail, ka sakarā ar to, ka stājusies spēkā Regula Nr. 1206/2001, vairs nav iespējams pilnvarot ekspertus izmeklēšanas veikšanai ārvalstīs, sistemātiski nepiemērojot minētajā regulā paredzētos mehānismus. Regulas Nr. 1206/2001 mērķis nav ierobežot valstu tiesu rīcības iespējas pierādījumu iegūšanā, izslēdzot citas pierādījumu iegūšanas metodes, bet tieši pretēji – palielināt šīs iespējas, radot alternatīvu iespēju, kas vajadzības gadījumā veicina sadarbību starp šīm tiesām, proti, ja tiesa uzskata, ka iespējas, ko paver šī regula, būtu visefektīvākās.

63. Tāda iespēja tostarp izriet no tā, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 1206/2001 21. panta 2. punktu ( 39 ), dalībvalstis joprojām var piemērot tādus starptautiskus nolīgumus, ja tie ļauj īstenot pierādījumu iegūšanu, kas ir “vairāk” efektīvi par šajā regulā paredzētajiem mehānismiem, ar noteikumu, ka tie atbilst minētās regulas nosacījumiem, kā es to jau norādīju secinājumos, kas sniegti iepriekš minētajā lietā Lippens u.c.

64. Jāpiebilst, ka šī funkcionālā pieeja Regulas Nr. 1206/2001 1. un 17. panta interpretācijai atbilst koncepcijai, kas ietverta vēlākā tekstā, proti, Regulā (EK) Nr. 861/2007, ar ko izveido Eiropas procedūru maza apmēra prasībām ( 40 ), kuras 9. pantā paredzēts, ka tiesa nosaka sprieduma pieņemšanai vajadzīgo pierādījumu iegūšanas līdzekļus un apjomus saskaņā ar noteikumiem, ko piemēro pierādījumu pieņemamībai, un ka šajā nolūkā tā izmanto vienkāršāko pierādījumu iegūšanas metodi, kas rada vismazāk apgrūtinājumu. Pēc manām domām, tādai pašai vajadzētu būt arī Regulas Nr. 1206/2001 piemērošanas kārtībai.

V – Secinājumi

65. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Hof van Cassatie uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi: Padomes 2001. gada 28. maija Regulas (EK) Nr. 1206/2001 par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās 1. un 17. pants ir jāinterpretē tā, ka, ja dalībvalsts tiesa izdod rīkojumu par pierādījumu iegūšanu, kas uzticēta ekspertam, kuram uzdotais uzdevums jāizpilda daļēji tiesas dalībvalsts teritorijā un daļēji citas dalībvalsts teritorijā, šī tiesa, lai eksperts varētu veikt šo sava uzdevuma pēdējo daļu tieši, var viņu izraudzīties, vai nu izmantojot tiesas, kas iesniegusi pieprasījumu, tiešo pierādījumu iegūšanas procedūru, kas paredzēta minētajā 17. pantā, vai arī nepiemērojot šīs regulas noteikumus, ja vien šīs ekspertīzes daļas īstenošanai nav vajadzīga sadarbība ar tās dalībvalsts iestādēm, kurā tai ir jānotiek.

( 1 ) Oriģinālvaloda ? franču.

( 2 ) OV L 174, 1. lpp.

( 3 ) Šajos secinājumos atbilstoši Regulas Nr. 1206/2001 1. panta 3. punktam jēdziens “dalībvalsts” attiecas uz Eiropas Savienības dalībvalstīm, izņemot Dānijas Karalisti.

( 4 ) OV 2001, L 12, 1. lpp.

( 5 ) Tostarp skat. 2011. gada 16. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-65/09 un C-87/09 Gebr. Weber un Putz (Krājums, I-5257. lpp., 35. un nākamie punkti), kā arī 2012. gada 21. jūnija spriedumu lietā C-84/11 Susisalo u.c. (EU:C:2012:374, 16. un 17. punkts).

( 6 ) 10. punkts Praktiskajā rokasgrāmatā regulas piemērošanai par pierādījumu iegūšanu, ko izstrādājuši Komisijas dienesti, konsultējoties ar Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās (turpmāk tekstā – “praktiskā rokasgrāmata”; dokuments pieejams internetā šādā adresē: http://ec.europa.eu/civiljustice/evidence/evidence_ec_guide_fr.pdf).

( 7 ) Tiesa jau ir lūgta sniegt prejudiciālus nolēmumus par šāda veida pasākumiem. Attiecībā uz 24. pantu Konvencijā, kas 1968. gada 27. septembrī parakstīta Briselē, par jurisdikciju un spriedumu [atzīšanu] un izpildi civillietās un komerclietās (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”) skat. 2005. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-104/03 St. Paul Dairy (Krājums, I-3481. lpp., 13. punkts), kā arī ģenerāladvokāta D. Ruisa-Harabo Kolomera [D. Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumus šajā lietā (it īpaši 32. punktu par šādu pasākumu iespējamiem mērķiem, ņemot vērā dalībvalstu tiesību aktus). Attiecībā uz Regulu Nr. 1206/2001 skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā, kurā pieņemts 2007. gada 27. septembra rīkojums par lietas C-175/06 Tedesco (Krājums, I-7929. lpp., 76. un nākamie punkti) izslēgšanu no reģistra.

( 8 ) Regulas Nr. 44/2001 preambulas 16. apsvērumā izklāstīts, ka “savstarpēja uzticēšanās tiesvedībai Kopienā pamato spriedumus, kas pieņemti kādā dalībvalstī un ko atzīst automātiski, bez vajadzības veikt kādu procedūru, izņemot strīdus gadījumus”.

( 9 ) Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kas parakstīta Lugāno 1988. gada 16. septembrī (OV 1988, L 319, 9. lpp.) un pārskatīta ar konvenciju, kas parakstīta Lugāno 2007. gada 30. oktobrī (skat. Padomes 2007. gada 15. oktobra Lēmumu 2007/712/EK par to, lai Kopienas vārdā noslēgtu minēto konvenciju (OV L 339, 1. lpp.)), un stājās spēkā 2011. gada 1. maijā, kura apvieno Eiropas Kopienu, Dānijas Karalisti, Islandes Republiku, Norvēģijas Karalisti un Šveices Konfederāciju.

( 10 ) Šajā ziņā tā pēc analoģijas pamatota ar profesora P. Schlosser ziņojumu par 1978. gada 9. oktobra Konvenciju, kas attiecas uz Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos iepriekš minētajai Briseles konvencijai, kā arī Protokolam par šīs konvencijas interpretēšanu Tiesā (OV 1979, C 59, 71. lpp., skat. it īpaši 187. punktu), šīs konvencijas 25. pants ir ekvivalents minētajam 32. pantam.

( 11 ) Tostarp skat. 1997. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C-183/95 Affish (Recueil, I-4315. lpp., 24. punkts), kā arī 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C-141/99 AMID (Recueil, I-11619. lpp., 18. punkts).

( 12 ) Savu secinājumu iepriekš minētajā lietā St. Paul Dairy 61. punktā ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers min, ka “attiecībā uz daļēju Regulas Nr. 44/2001 piemērojamību jaunās regulas [Nr. 1206/2001] pārākums ir pamatots ar tiesību normu secīguma principu (lex posterior derogat priori)”.

( 13 ) Skat. pēc analoģijas pētījumu, kas veikts Eiropas Parlamenta uzdevumā, ar nosaukumu “Interprétation de l’exception d’ordre public telle que prévue par les instruments du droit international privé et du droit procédural de l’Union européenne” [“Eiropas Savienības starptautisko privāttiesību un procesuālo tiesību instrumentos minēto sabiedriskās kārtības izņēmumu interpretēšana”], Brisele, 2011. gads, saskaņā ar kuru “pastāv skaidra tendence tiekties uz savstarpējām norādēm sabiedriskās kārtības noteikumu interpretēšanā. [..] Taču jebkuras pārnešanas gadījumā ir jābūt līdzīgiem slēptiem faktiskiem un tiesiskiem apstākļiem”, kas, šķiet, nav vērojami saistībā ar Regulu Nr. 44/2001 un Nr. 1206/2001 (pieejams internetā šādā adresē: http://www.europarl.europa.eu/studies; dokuments Nr. 453.189, 14. un 137. lpp.).

( 14 ) Savā iepriekš minētajā praktiskajā rokasgrāmatā Komisija norādīja, ka šis jēdziens “tostarp ietver liecinieku, pušu vai ekspertu uzklausīšanu, dokumentu, apliecinājumu uzrādīšanu, faktu konstatāciju [..]” (8. punkts, attiecībā uz ekspertīzēm skat. arī 17., 37. un 55. punktu).

( 15 ) Kā minēts Komisijas paziņojumā Padomei, Parlamentam un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par Regulas Nr. 1206/2001 piemērošanu (COM(2007) 769, galīgā redakcija, 2.9. punkts), šis definīcijas trūkums rada praktiskas problēmas, jo īpaši attiecībā uz ekspertīzes pasākumiem,.

( 16 ) Skat. arī šajā gadījumā attiecībā uz pierādījumu netiešās iegūšanas mehānismu Regulas Nr. 1206/2001 12. panta 2. punktu.

( 17 ) Es atgādinu, ka pamattiesvedībā ekspertīzes pasākuma, kas bija jāveic galvenokārt Nīderlandes teritorijā, veikšanu uzdeva Beļģijas tiesa, pamatojoties uz Beļģijas Tiesu kodeksa 962. pantu, kurā paredzēts, ka “tiesa nolūkā atrisināt tai iesniegto lietu vai tad, ja tiesvedība ir objektīvi un reāli apdraudēta, var uzdot ekspertiem izdarīt secinājumus vai sniegt tehniska rakstura atzinumu”.

( 18 ) 2012. gada 6. septembra spriedums lietā C-170/11 (EU:C:2012:540).

( 19 ) Skat. 54. punktu, kā arī avotus, kas minēti šo secinājumu 40. lappuses zemsvītras piezīmē.

( 20 ) Tādējādi Itālijā, Luksemburgā un Zviedrijā šāda aktīva līdzdalība ir aizliegta saskaņā ar Padomes 2000. gada 28. jūlija piezīmi, kurā apkopotas atbildes, ko sniegušas dalībvalstu delegācijas uz aptaujas jautājumiem par iespējamu Savienības instrumentu, kas uzlabotu sadarbību starp dalībvalstu tiesām jomā, kas attiecas uz pierādījumu iegūšanu civillietās un komerclietās (10651/00 JUSTCIV 85, 10. lpp., 9. punkts).

( 21 ) Kā tas ir atgādināts iepriekš minētajā Komisijas ziņojumā (COM(2007) 769, galīgā redakcija). Skat. arī Regulas Nr. 1206/2001 preambulas 2. apsvērumu.

( 22 ) Attiecībā uz šo abu tiesiskās palīdzības metožu izklāstu tostarp skat. manu secinājumu iepriekš minētajā lietā Lippens u.c. 32. punktu.

( 23 ) Vārdu izcēlums mans.

( 24 ) Šie noteikumi ir formulēti Regulas Nr. 1206/2001 preambulas 15. apsvērumā.

( 25 ) Par minētās centrālās institūcijas vai kompetentās iestādes atbilstīgu izraudzīšanos skat. Regulas Nr. 1206/2001 3. panta 1. un 3. punktu.

( 26 ) Vācijas Federatīvās Republikas iniciatīva, lai pieņemtu Padomes regulu par dalībvalstu tiesu sadarbību pierādījumu iegūšanas jomā civillietās un komerclietās (OV 2000, C 314, 1. lpp.).

(

)

“Ja kādas dalībvalsts tiesa vēlas, lai eksperts veiktu pārbaudes citā dalībvalstī, parasti pierādījumu iegūšana nav jālūdz. Šādā gadījumā ekspertu var pilnvarot tieši šīs dalībvalsts tiesa, tam nav vajadzīga ne otras dalībvalsts atļauja, ne arī tā ir iepriekš jāinformē.”

( 28 ) Uz šo noteikumu, pretēji citiem, neattiecās Parlamenta priekšlikums par grozījumiem tā 2001. gada 27. februāra paziņojumā par iepriekš minēto Vācijas priekšlikumu, kura motīvu izklāstā ir teikts tikai, ka šajā “pirmā panta 3. punktā paredzēts, ka regulu nepiemēro, ja kādas dalībvalsts tiesa vēlas, lai eksperts veiktu pārbaudi citā dalībvalstī. Šādā gadījumā tiesa var tieši pilnvarot ekspertu, atļauja tam nav vajadzīga” (galīgais sesijas dokuments Nr. 298.394, A5-0073/2001, 10. lpp., 1.3.1. punkts).

( 29 ) Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinums, kas publicēts 2001. gada 11. maijā (OV C 139, 10. lpp.).

( 30 ) Parlamenta atzinums vienīgajā lasījumā, sniegts 2001. gada 14. martā (A5-0073/2001, OV C 343, 184. lpp.).

( 31 ) Padome jau bija paredzējusi šo grozījumu regulas projekta pārskatītajā redakcijā, kas tika publicēta 2001. gada 16. martā, nesniedzot paskaidrojumus par šīs svītrošanas iemesliem (6850/01 JUSTCIV 28, 7. lpp.).

( 32 ) Minēts iepriekš.

( 33 ) Skat. manu iepriekš minēto secinājumu 36. punktu.

( 34 ) Saskaņā ar minētā 17. panta 2. punktu.

( 35 ) Tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, var arī izmantot netiešo procedūru, kura paredzēta Regulas Nr. 1206/2001 10. un nākamajos pantos, ja tā pati gluži nevēlas veikt pierādījumu iegūšanu.

( 36 ) Saskaņā ar pētījumu par Regulas Nr. 1206/2001 piemērošanu, ko pēc Komisijas lūguma veica 2007. gadā (pieejams angļu valodā internetā šādā adresē: http://ec.europa.eu/civiljustice/publications/docs/final_report_ec_1206_2001_a_09032007.pdf), kaut arī minētās regulas 17. panta 3. punktā ir atļauts pilnvarot ekspertu, lai tas pārstāvētu tiesu, kas iesniegusi pieprasījumu, “when it comes to determining who can take evidence it should be borne in mind that in those cases where the presence of a judge is required, if the judge of requesting State does not agree to travel to the other Member State, he will need to ask for the foreign court’s help [nosakot, kurš var veikt pierādījumu iegūšanu, jāpatur prātā, ka gadījumos, kad ir nepieciešama tiesneša klātbūtne, ja pieprasījumu iesniegušās valsts tiesnesis nepiekrīt braukt uz citu dalībvalsti, viņam būs jālūdz ārvalsts tiesas palīdzība]” (88. lpp., 4.1.10.2. punkts).

( 37 ) Ieinteresētais lietas dalībnieks varētu dot savu piekrišanu, ja pastāvētu iespējamība, ka Beļģijas tiesa, kas izskatītu pamatlietu pēc būtības, pamatojoties uz šī lietas dalībnieka nevēlēšanos sadarboties, vēlāk radītu negatīvas sekas. Skat. pēc analoģijas manu secinājumu iepriekš minētajā lietā Lippens u.c. 64. punktu.

( 38 ) Jo vairāk tāpēc, ka pastāv risks, ka eksperta pārbaudes, kas veiktas civilprocesa ietvaros, kā tas ir šajā gadījumā, var pārklāties ar īpašas iestādes veiktām pārbaudēm, kuras smagu vai potenciāli smagu avāriju gadījumos ir paredzētas 19.?24. pantā, it īpaši 20. panta 2. punkta a) apakšpunktā un V pielikumā Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā 2004/49/EK par drošību Kopienas dzelzceļos, un par Padomes Direktīvas 95/18/EK par dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu licencēšanu un Direktīvas 2001/14/EK par dzelzceļa infrastruktūras jaudas sadali un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras izmantošanu un drošības sertifikāciju grozījumiem (Dzelzceļu drošības direktīva) (OV L 164, 44. lpp.).

( 39 ) Skat. arī šīs pašas regulas preambulas 17. apsvērumu.

( 40 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. jūlija Regula (EK) Nr. 861/2007 (OV L 199, 1. lpp.). Šīs regulas preambulas 20. apsvērumā ir teikts arī, ka “Tiesai būtu jāizmanto vienkāršākie un lētākie pierādījumu iegūšanas paņēmieni”.