ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 29. janvārī ( 1 )

Atzinums 1/17,

Beļģijas Karalistes iesniegts lūgums sniegt atzinumu

Atzinums, kas sniegts saskaņā ar LESD 218. panta 11. punktu – Visaptverošs ekonomikas un tirdzniecības nolīgums (CETA) starp Kanādu, no vienas puses, un Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no otras puses – Ieguldītāju un valstu strīdu izšķiršana (ISDS) – Šķīrējtiesas un apelācijas tiesas izveide – Saderība ar Savienības primārajām tiesībām – Savienības tiesību sistēmas un tās tiesu sistēmas autonomijas ievērošanas prasība – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas piemērojamība tam, kā Savienība īsteno savu kompetenci noslēgt starptautisku nolīgumu – Hartas 20. un 21. pants – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Hartas 47. pants – Tiesības uz piekļuvi neatkarīgai un objektīvai tiesai

Satura rādītājs

I. Ievads II. Konteksts, kurā iekļaujas lūgums sniegt atzinumu III. Beļģijas Karalistes lūgums sniegt atzinumu A. Par CETA saderību ar Tiesas ekskluzīvo kompetenci sniegt Savienības tiesību galīgo interpretāciju 1. Savienības tiesu sistēma kā Savienības tiesību sistēmas autonomijas garantija 2. Nosacījumi īpaša strīdu izšķiršanas mehānisma izveidei ar Savienības noslēgtiem starptautiskiem nolīgumiem 3. Prasība savstarpēji nodrošināt aizsardzību katras Līgumslēdzējas puses ieguldītājiem 4. CETA tiešas iedarbības neesamībai atbilstošs mehānisms 5. Achmea sprieduma ietekmes uz ITS saderīgumu ar Savienības tiesību sistēmas autonomijas prasību neesamība 6. Garantijas, ko Līgumslēdzējas puses ir paredzējušas, lai saglabātu Tiesas ekskluzīvo kompetenci sniegt Savienības tiesību galīgo interpretāciju 7. ITS ietekmes uz valstu tiesu uzdevumu nodrošināt Savienības tiesību efektīvu piemērošanu neesamība 8. Saderīgums ar Savienības ārējās darbības mērķiem 9. Tiesas iepriekšēju iesaistīšanu nodrošinoša mehānisma izveides nepieciešamības neesamība un iespēja valstu tiesām pilnībā pārbaudīt nolēmumus B. Par vispārējo vienlīdzīgas attieksmes principu un Savienības tiesību efektivitātes prasību C. Par CETA 8. nodaļas F iedaļas saderīgumu ar tiesībām vērsties neatkarīgā un objektīvā tiesā 1. Vispārīgi apsvērumi 2. Par mazo un vidējo uzņēmumu piekļuvi CETA šķīrējtiesai 3. Par šķīrējtiesas un apelācijas tiesas locekļu atalgojuma nosacījumiem 4. Par šķīrējtiesas un apelācijas tiesas locekļu amatā iecelšanas un atcelšanas nosacījumiem 5. Par šķīrējtiesas un apelācijas tiesas locekļiem piemērojamajiem ētikas noteikumiem IV. Secinājumi

I. Ievads

1. 2016. gada 30. oktobrī Kanāda, no vienas puses, un Eiropas Savienība un tās dalībvalstis, no otras puses, Briselē parakstīja “visaptverošu ekonomikas un tirdzniecības nolīgumu”, kas plašāk pazīstams ar akronīmu CETA (Comprehensive Economic and Trade Agreement) (turpmāk tekstā – “CETA”) ( 2 ).

2. Tāpat kā tostarp nolīgums, uz kuru attiecas 2017. gada 16. maija atzinums 2/15 (Brīvas tirdzniecības nolīgums ar Singapūru) ( 3 ), CETA ir tā sauktais “jaunās paaudzes” brīvās tirdzniecības nolīgums, jo tajā papildus tradicionālajiem noteikumiem par to muitas nodokļu un ārpustarifu šķēršļu samazināšanu, kas ietekmē tirdzniecību ar precēm un pakalpojumiem, ir ietverti arī noteikumi par ieguldījumiem, publisko iepirkumu, konkurenci, intelektuālā īpašuma aizsardzību un ilgtspējīgu attīstību.

3. Lai gan CETA ir parakstīts, tas vēl nav noslēgts LESD 218. panta 6. punkta izpratnē. Tomēr tas tiek daļēji piemērots pagaidu kārtībā ( 4 ).

4. Šī lieta attiecas uz lūgumu sniegt atzinumu, ko Tiesā 2017. gada 7. septembrī ir iesniegusi Beļģijas Karaliste, pamatojoties uz LESD 218. panta 11. punktu.

5. Beļģijas Karalistes iesniegtais lūgums sniegt atzinumu ir formulēts šādi: “Vai Briselē 2016. gada 30. oktobrī parakstītā [CETA] starp Kanādu, no vienas puses, un [Savienību] un tās dalībvalstīm, no otras puses, 8. nodaļas (“Ieguldījumi”) F iedaļa (“Ieguldītāju un valstu ieguldījumu strīdu izšķiršana”) ir saderīga ar Līgumiem, tai skaitā pamattiesībām?”

6. Ar CETA 8. nodaļas F iedaļu, kurā ir iekļauts šā nolīguma 8.18.–8.45. pants, tiek izveidots ieguldītāju un valstu strīdu izšķiršanas mehānisms, kura apzīmēšanai tiek izmantots arī akronīms “ISDS System” (Investor State Dispute Settlement System).

7. Šajā nolūkā šajā iedaļā ir paredzēts izveidot šķīrējtiesu (turpmāk tekstā – “šķīrējtiesa” vai “CETA šķīrējtiesa”) un apelācijas tiesu (turpmāk tekstā – “apelācijas tiesa” vai “CETA apelācijas tiesa”), kā arī ilgākā termiņā – daudzpusēju ieguldījumu tiesu un saistītu pārsūdzības mehānismu, ar ko tiktu izbeigta pirmo minēto tiesu darbība. Tādējādi ir paredzēts izveidot “ieguldījumu tiesu sistēmu” (turpmāk tekstā – “ITS”), kas labāk ir pazīstama ar nosaukumu angļu valodā Investment Court System (ICS), kurā CETA šķīrējtiesa būtu tikai pirmais solis. Šī šķīrējtiesa tādējādi būtu pirmā ISDS režīma reformas, ko Eiropas Komisija, atbildot uz sabiedrisko apspriešanos par ieguldījumu aizsardzību un ISDS, ieskicēja 2015. gadā ( 5 ), konkrēta piemērošana ( 6 ). CETA 8. nodaļas F iedaļā tādējādi ir paredzēta institucionalizēta procesuāla sistēma, kura ir paredzēta, lai izšķirtu iespējamus strīdus starp vienas līgumslēdzējas puses ieguldītāju un otru līgumslēdzēju pusi attiecībā uz CETA interpretāciju un piemērošanu un lai novērstu trūkumus, kas tiek piedēvēti klasiskajai ISDS sistēmai.

8. Ieviešot šo pārveidoto mehānismu CETA, Savienība iesaistās ieguldītāju un valstu strīdu izšķiršanas modeļa pasaules mēroga reformas iniciatīvā, kura ir vērsta uz to, lai pašreizējo ad hoc ISDS sistēmu, kas ir balstīta uz arbitrāžas principiem, virzītu uz ITS, kuras rezultāts būtu pastāvīgas daudzpusējas ieguldījumu tiesas izveide ( 7 ).

9. Lūgumā sniegt atzinumu Beļģijas Karaliste pauž Tiesai šaubas par CETA 8. nodaļas F iedaļas saderīgumu ar Līgumiem. Būtībā šīs šaubas attiecas uz šīs nolīguma daļas ietekmi uz Tiesas ekskluzīvo kompetenci sniegt Savienības tiesību galīgo interpretāciju, vispārējo vienlīdzīgas attieksmes principu un Savienības tiesību efektivitātes prasību, kā arī uz tiesībām uz piekļuvi neatkarīgai un objektīvai tiesai.

II. Konteksts, kurā iekļaujas lūgums sniegt atzinumu

10. Starptautiskās ieguldījumu tiesības aptver divas nošķirtas daļas, proti, materiālās tiesības, ko veido normas, kuru mērķis ir aizsargāt ārvalstu ieguldījumus, un procesuālās tiesības, kuras attiecas uz pārrobežu arbitrāžu.

11. Šajā ziņā ISDS režīms ļauj izšķirt strīdus gadījumā, kad ieguldītājs uzskata, ka kāda valsts neievēro saistības, kas tai ir uzliktas ar starptautisku ieguldījumu nolīgumu. Ar ISDS saistītu noteikumu iekļaušana starptautiskā ieguldījumu nolīgumā sniedz iespēju ārvalstu ieguldītājiem strīdu, kas tiem ir radies ar valsti, kurā ir veikts ieguldījums, nodot izskatīšanai nevis šīs valsts tiesās, bet gan ad hoc šķīrējtiesā – atbilstoši noteikumiem, kas norādīti šajā nolīgumā.

12. Ieguldītāju un valstu arbitrāžas izplatīšanās ir relatīvi nesens fenomens, kas ir radies, reaģējot uz noteiktu uzņemošo valstu tiesu sistēmās it kā pastāvošiem trūkumiem, kā rezultātā ieguldītāji tām neuzticas. Šā strīdu izšķiršanas veida mērķis tādējādi ir sniegt ieguldītājiem neitrālu un efektīvu līdzekli domstarpību atrisināšanai, kas savukārt ir vērsts uz to, lai veicinātu ieguldījumus, iedrošinot uzņēmējus, kuri ir izlēmuši veikt ieguldījumus ārvalstīs.

13. Tādējādi domstarpību izšķiršanas veida, kuru veido ieguldījumu arbitrāža, pamatā jau kopš tā pirmsākumiem ir Līgumslēdzēju pušu vēlme nodot neiesaistītam subjektam tādu strīdu izšķiršanu, kuri ir radušies starp ārvalstu ieguldītājiem un uzņēmējvalsti ( 8 ). Šis strīdu izšķiršanas veids ir vērsts arī uz to, lai aizstātu diplomātisko aizsardzību, kuras gadījumā ieguldītāja valstspiederības valsts pārņem ieguldītāja pretenzijas pret ieguldījuma uzņēmējvalsti ( 9 ). Tā ir daļa no virzības uz to, lai ar ieguldījumiem saistītie strīdi tiktu izslēgti no politikas un diplomātijas darbības jomas. Ieguldītāju un valstu strīdu izšķiršana ir arī alternatīva citam ieguldījumu strīdu risināšanas veidam – arbitrāžai starp valstīm, kas rada tādas pašas neērtības kā diplomātiskā aizsardzība, tas ir, no ieguldītāja perspektīvas – atkarības saikni ar savu izcelsmes valsti, un, no šīs valsts perspektīvas – risku, ka uzsāktā tiesvedība var apgrūtināt tās attiecības ar citām valstīm.

14. Saistībā ar ārējās kompetences iegūšanu tiešo ieguldījumu jomā Savienībai bija jāizveido modelis tādu strīdu izšķiršanai, kas attiecas uz to aizsardzības normu ievērošanu, kuras ir iekļautas brīvas tirdzniecības nolīgumos, ko tā ir noslēgusi ar trešajām valstīm ( 10 ). Proti, divpusējos nolīgumos ietvertās ieguldījumu arbitrāžas klauzulas starptautisko ieguldījumu tiesību jomā tiek uzskatītas par centrālo elementu ārvalstu ieguldījumu aizsardzībai uzņēmējvalstī.

15. Tomēr ieguldījumu arbitrāža klasiskajā formā tiek kritizēta it īpaši saistībā ar šķīrējtiesnešu leģitimitātes un neatkarības garantiju trūkumu, spriedumu konsekvences un paredzamības trūkumu, pasludināto spriedumu pārskatīšanas iespējas trūkumu, “regulējuma iesaldēšanas” risku ( 11 ) un augstām procesa izmaksām.

16. Ņemot vērā kritiku, kas ir izteikta attiecībā uz arbitrāžu ieguldījumu jomā, sarunu paātrināšana starp Savienību un trešajām valstīm, lai attīstītu divpusējās brīvās tirdzniecības attiecības, kas ietver arī ieguldījumu sadaļu, rada vairākus izaicinājumus – gan politiskus, gan juridiskus.

17. Šo izaicinājumu skaitā viens no būtiskākajiem izaicinājumiem ir tāda modeļa izstrāde, kas Savienībai un tās dalībvalstīm ļautu balstīties uz arbitrāžas praksi, kas ir noteikums ar ārvalstu ieguldījumiem saistītu strīdu izšķiršanā, vienlaikus uzlabojot klasisko modeli, lai, pirmkārt, reaģētu uz kritiku, kas veltīta šķīrējtiesu darbībai, kā arī arbitrāžas starp ieguldītājiem un valstīm leģitimitātei un, otrkārt, tas būtu saderīgs ar pamatprincipiem, kuri reglamentē strīdu izšķiršanas mehānismus Savienības tiesību sistēmā.

18. Izvēlētais modelis – kuram vairākos aspektos ir atsevišķas oriģinālas iezīmes, kas to padara par hibrīdu – veido kompromisu starp šķīrējtiesu un starptautisku tiesu. Proti, risinājums, kuru CETA ir izvēlējusies Savienība, ir ieguldījumu strīdu izšķiršanas mehānisma institucionalizācija un pielīdzināšana tiesai, ar ko tiek panākts līdzsvars starp tradicionālo pieeju un inovāciju ieguldījumu strīdu risināšanas jomā. Šeit ir jāuzsver eksperimentālā dimensija, jo Savienība ir tādas kustības priekšgalā, kuras nākotne noteiks, vai tā no juridiskās perspektīvas varēs tikt turpināta ( 12 ).

19. Savienībai par šo jautājumu bija jāveic pragmatiskas sarunas ar trešajām valstīm, ņemot vērā faktu, ka tās partneri, kā arī paši ieguldītāji arbitrāžu starp ieguldītājiem un valstīm uzskata par neatņemamu šo ieguldītāju aizsardzības elementu ( 13 ). Tāpēc pirmais izaicinājums Savienībai bija izmantot šo strīdu risināšanas modeli, vienlaikus to uzlabojot, ilgākā termiņā paturot prātā būtiskākas izmaiņas, piemēram, daudzpusējas ieguldījumu tiesas projektu ( 14 ).

20. Tādējādi CETA ietver strīdu izšķiršanas mehānismu, kura veidols ir izveidojies sarunu gaitā, lai tostarp ņemtu vērā atklātas sabiedriskās apspriešanās rezultātus, kuru šajā saistībā bija uzsākusi Komisija ( 15 ). Par šā mehānisma iespējamību un iezīmēm notiekošo debašu intensitāte ir skaidrojama galvenokārt ar faktu, ka arbitrāža ieguldījumu jomā ir jautājums, kurā saduras privātās un publiskās intereses. Līdz ar to tas obligāti rada problēmas, kas var ietekmēt publisko politiku.

21. Pašlaik Savienības ierosinātā reforma, kā tā ir formulēta CETA, ir balstīta uz diviem galvenajiem aspektiem, proti, pirmkārt, uz tiešu atsauci uz Līgumslēdzēju pušu tiesībām noteikt regulējumu vispārējās interesēs, kura ir apvienota ar precīzākām normām ieguldījumu aizsardzības jomā, lai izbeigtu noteiktu pārmērīgi plašu normu interpretāciju ( 16 ), un, otrkārt, uz vēlmi virzīties uz tiesu sistēmu, kuru tostarp raksturo tās locekļu neatkarība un objektivitāte, kā arī tās procedūru pārskatāmība.

22. Tieši uz pēdējo minēto režīmu tā pašreizējā attīstības stadijā, kurš attālinās no klasiskās arbitrāžas un tuvinās tiesu sistēmai, attiecas šī atzinuma tiesvedība. CETA noteikumi, kuri attiecas uz šo režīmu, nav to noteikumu skaitā, kuri ir piemērojami provizoriski ( 17 ).

23. Lai gan tā nosaukums ir “Ieguldītāju un valstu ieguldījumu strīdu izšķiršana”, minētais režīms attiecas ne vien uz gadījumiem, kuros kādas dalībvalsts ieguldītājs ceļ prasību pret Kanādu, un gadījumiem, kuros Kanādas ieguldītājs ceļ prasību pret dalībvalsti, bet arī uz gadījumiem, kuros Kanādas ieguldītājs ceļ prasību pret Savienību.

24. Būtiskie noteikumi par ITS organizāciju un izveidi ir atrodami CETA 8. nodaļas F iedaļā. Tomēr noteiktos punktos ir norādes uz lēmumiem, kuri ir jāpieņem CETA Apvienotajai komitejai, kas ir minēta šā nolīguma 26.1. pantā.

25. Šā strīdu izšķiršanas mehānisma galvenā iezīme ir pastāvīgas tiesas izveide, kas izskatītu prasības, kuras ieguldītāji celtu pret kādu Pusi ( 18 ). Tiesa sastāv no piecpadsmit locekļiem, ko ieceļ CETA Apvienotā komiteja ( 19 ) uz piecu gadu termiņu, kas ir atjaunojams vienu reizi ( 20 ).

26. Šķīrējtiesas locekļiem ir jābūt attiecīgajās valstīs iecelšanai tiesneša amatā nepieciešamajai kvalifikācijai vai ir jābūt juristiem ar atzītu kompetenci, un viņiem ir jābūt apliecinājušiem zināšanas starptautiskajās publiskajās tiesībās ( 21 ). Šķīrējtiesas locekļiem ir jābūt neatkarīgiem un jāievēro noteikumi par interešu konfliktu novēršanu ( 22 ). Šķīrējtiesa izskata lietas sastāvos, kurus parasti veido trīs no tās locekļiem, visus no kuriem ir iecēlis šķīrējtiesas priekšsēdētājs saskaņā ar rotācijas sistēmu, lai nodrošinātu, ka sastāvs ir nejaušs un neprognozējams ( 23 ).

27. Šķīrējtiesas nolēmumi var tikt pārsūdzēti pastāvīgā apelācijas tiesā ( 24 ). Apelācijas sūdzības var tikt pamatotas tostarp ar kļūdām tiesību piemērošanā vai nepārprotamām kļūdām faktu novērtēšanā, tai skaitā ar kļūdām attiecīgo vietējo tiesību novērtēšanā ( 25 ). Apelācijas tiesas locekļus ieceļ CETA Apvienotā komiteja ( 26 ). Viņiem ir jābūt tādai pašai kvalifikācijai kā šķīrējtiesas locekļiem, un uz viņiem attiecas tie paši ētikas noteikumi ( 27 ).

28. Saskaņā ar CETA 8.41. panta 1. punktu “atbilstoši šai iedaļai sniegts nolēmums ir saistošs strīdā iesaistītajām pusēm un attiecībā uz konkrēto lietu”.

29. Runājot par materiālo tiesību normām, jaunā pieeja apvieno apstiprinājumu, ka Pusēm ir reglamentēšanas tiesības ( 28 ), un centienus būt precīziem aizsargājošo pamatnormu formulējumā ( 29 ).

30. Līdz ar to CETA mērķis ir veicināt pārrobežu ieguldījumus starp Savienību un Kanādu, nodrošinot Līgumslēdzēju pušu ieguldītājiem augstu ieguldījumu aizsardzības līmeni, vienlaikus aizsargājot katras Puses reglamentēšanas pilnvaras ( 30 ).

31. Vēl ir jāprecizē, ka, parakstot CETA, tika izstrādāts arī kopīgs interpretējošs instruments ( 31 ), kura 6. punktā ir paredzētas īpašas interpretējošas norādes attiecībā uz ITS. Turklāt, noslēdzot šo nolīgumu, Komisija un Padome iesniedza paziņojumu Nr. 36, kurā šīs iestādes ir izklāstījušas ITS ieviešanai veicamos pasākumus.

32. Pēc šo aprakstošo elementu izklāsta vispirms ir jāpiebilst, ka, lai sniegtu atbildi uz Beļģijas Karalistes iesniegto lūgumu sniegt atzinumu, es – kaut arī tie ir svarīgi – neaplūkošu aplūkojamās problemātikas politiskos un ekonomiskos aspektus, jo jāuzsver, ka tie pilnībā ietilpst Savienības iestāžu rīcības brīvībā, īstenojot kopējo tirdzniecības politiku, izvēlēties izmantot iedibinātu starptautiskās arbitrāžas praksi.

33. Līdz ar to man nav jāizsakās nedz par to, vai šāda strīdu izšķiršanas veida paredzēšana nolīgumos, par kuriem Savienība veic sarunas ar trešajām valstīm, ir lietderīga, nedz par ISDS režīma iespējamo ekonomisko ietekmi ārvalstu ieguldītāju piesaistīšanas un viņu darbību izvēršanas ziņā. Šie aspekti ietilpst plašajā Savienības iestāžu rīcības brīvībā ( 32 ). Turklāt tie ir Savienībā un dalībvalstīs notikušu demokrātisku debašu rezultāts. Vienīgais izvērtējamais jautājums ir, vai, izvēloties ieguldījumu arbitrāžas praksi, vienlaikus to pielāgojot, lai virzītu uz tiesas veida modeli, paredzētais nolīgums no tīri juridiskā viedokļa ir saderīgs ar Savienības primārajām tiesībām.

III. Beļģijas Karalistes lūgums sniegt atzinumu

34. Beļģijas Karaliste ar lūgumu sniegt atzinumu par šeit izklāstītajiem jautājumiem vēlas veicināt tā tiesiskā ietvara izskaidrošanu, kurā ir jāiekļaujas CETA, pašai neieņemot nostāju par to, kā tās ieskatā būtu jāatbild uz Tiesai uzdotajiem jautājumiem.

35. Beļģijas Karaliste arī norāda, ka tā apzinās, ka CETA un Paziņojuma Nr. 36 īstenošanai ir jāveic noteikti pasākumi, kas varētu ietekmēt Tiesas atzinumu.

36. Lūgums sniegt atzinumu būtībā attiecas uz trim problēmām – Tiesas kompetenci, vienlīdzīgas attieksmes principu un Savienības tiesību efektivitātes prasību, kā arī uz tiesībām uz piekļuvi neatkarīgai un objektīvai tiesai.

37. Vispirms, runājot par Beļģijas Karalistes lūguma pieņemamību, ir jāuzsver atzinumu procedūras preventīvais raksturs. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka “saskaņā ar LESD 218. panta 11. punktu Parlaments, Padome, Komisija vai jebkura dalībvalsts var saņemt Tiesas atzinumu par to, vai paredzētais nolīgums ir saderīgs ar Līgumu normām. Šīs tiesību normas mērķis ir novērst sarežģījumus, kas izrietētu no apstrīdēšanas tiesā saistībā ar Savienības noslēgto starptautisko nolīgumu saderīgumu ar Līgumiem” ( 33 ). Proti, “Tiesas nolēmums, ar kuru pēc Savienībai saistoša starptautiska nolīguma noslēgšanas eventuāli tiktu konstatēts, ka, ņemot vērā tā saturu vai tā noslēgšanai pieņemto [izmantoto] procedūru, tas nav saderīgs ar Līgumu noteikumiem, ne tikai Savienības iekšienē, bet arī starptautisko attiecību līmenī radītu nopietnas grūtības un varētu nodarīt kaitējumu visām ieinteresētajām pusēm, tostarp trešajām valstīm” ( 34 ).

38. Kā norādīts iepriekš, lai gan CETA ir parakstīts, tas vēl nav noslēgts LESD 218. panta 6. punkta izpratnē. Nolīgums vēl jo projām ir “paredzēts” LESD 218. panta 11. punkta izpratnē.

A. Par CETA saderību ar Tiesas ekskluzīvo kompetenci sniegt Savienības tiesību galīgo interpretāciju

39. Beļģijas Karaliste atgādina, ka atzinuma 2/13 246. punktā Tiesa noteica “principu, ka vienīgi Tiesas kompetencē ir sniegt galīgu Savienības tiesību interpretāciju”.

40. Šī dalībvalsts atgādina arī iemeslus, kuru dēļ Tiesa 2011. gada 8. marta atzinumā 1/09 ( 35 ) uzskatīja, ka starptautiskā nolīguma projekts, kurā bija paredzēts izveidot Eiropas Patentu un Kopienas patentu tiesu, nav saderīgs ar Savienības tiesībām.

41. Norādījusi, ka CETA 8.18. panta 1. punktā šķīrējtiesai ir piešķirtas pilnvaras pārbaudīt, vai Savienības atvasināto tiesību akts ir saderīgs ar šā nolīguma 8. nodaļas C un D iedaļu noteikumiem, Beļģijas Karaliste atzīmē, ka, veicot šo pārbaudi, šķīrējtiesa regulāri saskarsies ar Savienības tiesību interpretācijas jautājumiem. Atsaucoties uz CETA 8.31. panta 2. punktu, Beļģijas Karaliste norāda, ka, nepastāvot prevalējošai interpretācijai, šķīrējtiesai nāktos pašai interpretēt Savienības tiesības.

42. Lai gan šīs dalībvalsts ieskatā CETA atšķiras no atzinumā 1/09 aplūkotā mehānisma, jo šķīrējtiesai nebūs nedz tieši likts izskatīt strīdu attiecībā uz Savienības tiesībām kā piemērojamajām tiesībām, nedz jāizvērtē Savienības tiesību akta spēkā esamība, taču – tāpat kā to mehānismu gadījumā, kas aplūkoti atzinumos 1/09 un 2/13, – ITS ļauj šķīrējtiesai izvērtēt, vai Savienības atvasināto tiesību normas ir saderīgas ar attiecīgajām CETA normām, un šajā nolūkā noteikt, kā ir interpretējamas Savienības tiesības.

43. Tā kā CETA noteiktajā ISDS režīmā nav paredzēts nedz pienākums, nedz arī iespēja šķīrējtiesai vērsties Tiesā ar iepriekšēju jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju (iepriekšējas iesaistīšanas mehānisma neesamība), Beļģijas Karaliste šaubās, vai šis režīms, kurā atbilstoši šā nolīguma 8.41. panta 1. punktam var tikt pieņemti saistoši galīgie nolēmumi, ir saderīgs ar Tiesas ekskluzīvās kompetences sniegt galīgo Savienības tiesību interpretāciju principu.

44. Rezumējot – Beļģijas Karaliste vēlas uzzināt, vai ar CETA nav pārkāpts Tiesas ekskluzīvās kompetences sniegt galīgo Savienības tiesību interpretāciju princips. Precīzāk, tā vēlas, lai Tiesa norādītu, vai šā nolīguma 8.31. panta 2. punkts ir pietiekams, lai garantētu Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju, vai – gluži pretēji –, ņemot vērā nolīguma 8.41. panta 1. punktā noteikto nolēmumu saistošo raksturu, ir jākonstatē, ka ir aizskarta šī prasība par tiesību vienveidīgu interpretāciju, ko nodrošina Tiesa.

45. Lai atbildētu uz šo lūguma sniegt atzinumu daļu, es sākšu savu analīzi tur, kur Tiesa atzinumā 2/15 to pārtrauca. Proti, Tiesa minētajā atzinumā savu analīzi attiecināja tikai uz kompetenču par Savienības ārējās ieguldījumu politikas materiālajiem un procesuālajiem aspektiem sadalījumu starp Savienību un tās dalībvalstīm.

46. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Lisabonas līgumā, kā tas izriet no LESD 3. panta 1. punkta e) apakšpunkta un 207. panta 1. punkta, Savienībai ir piešķirta ekskluzīva kompetence tiešo ieguldījumu jomā, iekļaujot tos kopējā tirdzniecības politikā. Turklāt Savienībai ir dalīta kompetence attiecībā uz ieguldījumiem, kas nav tiešie ieguldījumi ( 36 ).

47. Tiesa precizēja, ka ekskluzīvā kompetence, kas Savienībai ar LESD 207. pantu ir piešķirta ārvalstu tiešo ieguldījumu jomā, attiecas uz visām materiālo tiesību normām, kuras parasti ir atrodamas divpusējā ieguldījumu līgumā ( 37 ). Savukārt Savienība ar dalībvalstīm dala kompetenci attiecībā uz noteikumiem par strīdu izšķiršanu starp ieguldītājiem un valstīm ( 38 ). Šajā ziņā Tiesa atzinumā 2/15 norādīja, ka runa ir par režīmu, “atbilstoši kuram strīdi ir izslēgti no dalībvalstu tiesu jurisdikcijas”, un ka šis režīms tātad ir jāievieš ar dalībvalstu piekrišanu ( 39 ).

48. Tomēr Tiesa atzinumā 2/15 neizvērtēja problēmu par nolīgumā par starptautiskiem ieguldījumiem paredzētā strīdu izšķiršanas mehānisma saderīgumu ar Savienības tiesībām no savu kompetenču aizsardzības perspektīvas.

49. Tagad Tiesai attiecībā uz šāda paša veida nolīgumu ar Kanādu ir jālemj par iespēju un kārtību, kādā šāds strīdu izšķiršanas mehānisms var līdzāspastāvēt ar Savienības tiesu sistēmu.

1. Savienības tiesu sistēma kā Savienības tiesību sistēmas autonomijas garantija

50. Kā Tiesa ir norādījusi atzinumā 2/13, “lai garantētu [Savienības] tiesību sistēmas īpašo iezīmju un autonomijas saglabāšanu, ar Līgumiem ir izveidota tiesu sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību saskanīgu un vienveidīgu interpretāciju” ( 40 ).

51. Šajā kontekstā “valsts tiesām un Tiesai ir jānodrošina Savienības tiesību pilnīga piemērošana visās dalībvalstīs, kā arī to tiesību aizsardzība tiesā, kuras attiecīgajām personām izriet no minētajām tiesībām” ( 41 ).

52. Tiesas uzdevums ir “[nodrošināt], ka tiek ievērots tiesiskums Līgumu interpretēšanā un piemērošanā”, kā paredzēts LES 19. panta 1. punktā. Šī Tiesas funkcija ietver atbildību “[nodrošināt], lai tiktu ievērota ar Līgumiem noteiktā Savienības tiesību sistēmas autonomija” ( 42 ).

53. Atzinumā 1/09 Tiesa uzsvēra, ka tā dala šo atbildību ar valstu tiesām. Proti, Tiesa apgalvoja [šādi]: “kā tas izriet no LES 19. panta 1. punkta, par Savienības tiesību sistēmas un tiesu sistēmas ievērošanu rūpējas Tiesa un dalībvalstu tiesas” ( 43 ).

54. Tiesa balstās arī uz LES 4. panta 3. punktu, lai norādītu, ka “dalībvalstīm, it īpaši saskaņā ar LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā minēto lojālas sadarbības principu, ir jānodrošina to attiecīgajā teritorijā Savienības tiesību piemērošana un ievērošana” ( 44 ).

55. Tiesa arī uzsvēra, ka “valsts tiesa sadarbībā ar Tiesu pilda tām kopīgi uzticētu uzdevumu, lai nodrošinātu, ka Līgumu piemērošanā un interpretēšanā tiek ievērots tiesiskums” ( 45 ).

56. It īpaši “šādi izstrādātās tiesu sistēmas stūrakmens ir radīts ar LESD 267. pantā paredzēto prejudiciālā nolēmuma tiesvedību, kuras mērķis, izveidojot tiesnešu dialogu tieši starp Tiesu un dalībvalstu tiesām, ir nodrošināt Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju [..], tādējādi ļaujot nodrošināt to saskanību, pilnīgu iedarbību un autonomiju, kā arī – galu galā – pašu ar Līgumiem izveidoto tiesību raksturu” ( 46 ).

57. Tādējādi Tiesa ir stingri apstiprinājusi “nozīmi, kāda ir sadarbībai starp Savienības tiesu un dalībvalstu tiesām, lai nodrošinātu [Savienības tiesību sistēmas] konstitucionālo struktūru” ( 47 ).

58. Šī īpašā saikne starp Tiesu un valstu tiesām, ko raksturo konstants dialogs, vienlaikus ir gan Savienības īpašās tiesību sistēmas izpausme, gan tās garantija. Tieši tāpēc Tiesa vēlas aizsargāt šo saikni no jebkādiem elementiem, kas varētu to ietekmēt.

59. To paturot prātā, jau sākotnēji ir jāuzsver, ka Savienības tiesību sistēmas autonomijas aizsardzība nav tas pats kas autarķija ( 48 ). Tās nodrošināšanai ir vienīgi prasīts, lai netiktu aizskarta šīs tiesību sistēmas integritāte, kura lielā mērā balstās uz Tiesas kompetenci teikt galīgo vārdu par to, kā ir izprotamas Savienības tiesības, un uz šajā nolūkā notiekošu sadarbību ar dalībvalstu tiesām.

2. Nosacījumi īpaša strīdu izšķiršanas mehānisma izveidei ar Savienības noslēgtiem starptautiskiem nolīgumiem

60. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības atbilstoši Līgumu noteikumiem noslēgtie starptautiskie nolīgumi attiecībā uz Savienību ir uzskatāmi par tās iestāžu pieņemtiem aktiem ( 49 ). Šajā saistībā kopš šo nolīgumu stāšanās spēkā tie ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa ( 50 ). LESD 216. panta 2. punktā ir noteikts, ka “Savienības noslēgtie starptautiskie nolīgumi ir saistoši Savienības iestādēm un dalībvalstīm”. Tādējādi atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai “šiem nolīgumiem ir augstāks juridiskais spēks nekā [Savienības] atvasinātajām tiesībām” ( 51 ). Tātad no tā spēkā stāšanās brīža CETA automātiski iekļausies Savienības tiesību sistēmā un būs tās daļa tāpat kā citi Savienības tiesību avoti ( 52 ).

61. Turklāt no LES 19. panta 3. punkta b) apakšpunkta un LESD 267. panta pirmās daļas b) punkta izriet, ka “Tiesas kompetencē ir spriest par Savienības iestāžu pieņemtu tiesību aktu interpretāciju un spēkā esamību bez jebkādiem izņēmumiem” ( 53 ), un tas ietver Savienības noslēgtos starptautiskos nolīgumus. Tiesa ir arī kompetenta “lemt par to orgānu lēmumu interpretāciju, kurus ir pieņēmusi institūcija, kas ir izveidota ar nolīgumu un kam ir uzdota to īstenošana” ( 54 ).

62. Lai gan tas tā ir, sākotnēji ir jāatgādina, ka Savienības noslēgto nolīgumu piemērojamībai Savienības tiesā vai valstu tiesās var būt noteiktas robežas, tostarp tad, ja Tiesa uzskata, ka ar šiem nolīgumiem indivīdiem nav piešķirtas tiesības, uz kurām viņi varētu atsaukties tiesā. Šajā ziņā Tiesai ir jāizvērtē attiecīgā starptautiskā nolīguma būtība un sistēma un jāpārbauda, vai nolīguma noteikumi to satura ziņā ir beznosacījuma un pietiekami precīzi ( 55 ).

63. Runājot par CETA, jebkāds Tiesas veikts vērtējums par to, vai šim nolīgumam var būt tieša iedarbība, ir nelietderīgs, jo minētā nolīguma 30.6. pantā ir izteikta skaidra Pušu vēlme šādu iedarbību izslēgt. Proti, šā panta 1. punktā ir paredzēts, ka uz CETA nevar “atsaukties tieši Pušu valsts tiesību sistēmās” ( 56 ). No tā izriet, ka, lai gan paredzētais nolīgums no spēkā stāšanās brīža būs neatņemama Savienības tiesību daļa, uz to Savienībā nevarēs tieši atsaukties. Tādējādi nedz Savienības tiesas, nedz dalībvalstu tiesas nevarēs tieši piemērot šo nolīgumu izskatāmajās lietās. Līdz ar to runa ir par divām līdzāspastāvošām tiesību sistēmām, kuru mijiedarbība ir labprātīgi ierobežota.

64. Attiecībā uz Savienības noslēgtu starptautisku nolīgumu būt daļai no Savienības tiesību sistēmas nozīmē, ka šā nolīguma noteikumiem ir jābūt pilnībā saderīgiem ar Līgumu noteikumiem un no tiem izrietošajiem konstitucionālajiem principiem ( 57 ). Lai Savienības konstitucionālā autonomija tiktu ievērota, starptautiskie nolīgumi, kurus Savienība noslēdz ar trešajām valstīm, nedrīkst apdraudēt delikāto līdzsvaru starp “Savienības tiesību starptautisko izcelsmi un to īpašo raksturu” ( 58 ).

65. Šajā ziņā Tiesa vairakkārt ir nospriedusi, ka “starptautisks nolīgums, kurā ir paredzēts izveidot tiesu, kuras pienākums būtu interpretēt tā noteikumus un kuras nolēmumi būtu saistoši iestādēm, tostarp Tiesai, principā nav nesaderīgs ar Savienības tiesībām” ( 59 ). Proti, Tiesas ieskatā “Savienības kompetence starptautisko attiecību jomā un tās tiesībspēja slēgt starptautiskus nolīgumus noteikti ietver iespēju pakļaut savu rīcību ar šiem nolīgumiem izveidotas vai izraudzītas tiesas nolēmumiem attiecībā uz nolīgumu noteikumu piemērošanu un interpretāciju” ( 60 ). Atzinumā 2/15 Tiesa norādīja, ka tāpat Savienības kompetence noslēgt starptautiskus nolīgumus noteikti ietver iespēju pakļaut savu rīcību “tāda orgāna lēmumiem, kas, lai gan tas formāli nav tiesa, būtībā pilda tiesas funkcijas” ( 61 ).

66. Tiesa tomēr precizēja, ka “starptautiskam nolīgumam var būt ietekme uz tās kompetenci tikai tad, ja ir ievēroti būtiskie nosacījumi attiecībā uz tās rakstura saglabāšanu, un tātad, ja ar to netiek apdraudēta Savienības tiesību sistēmas autonomija” ( 62 ).

67. Tiesas ieskatā “[Savienības] tiesību autonomijas aizsardzība nozīmē, ka, pirmkārt, [Savienības] un to iestāžu kompetences, kā tās ir paredzētas Līgumā, netiek sagrozītas” ( 63 ). Otrkārt, tā sniedz norādi, ka attiecīgā strīdu izšķiršanas mehānisma “sekas [nav] tādas, ka ar to [Savienībai] un tās iestādēm, īstenojot to iekšējo kompetenci, tiktu likts noteiktā veidā interpretēt [Savienības tiesību] normas” ( 64 ).

68. It īpaši atzinumā 2/13 Tiesa norādīja, ka “tādu struktūru, kurām ar [Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju ( 65 )] ir piešķirtas lēmumu pieņemšanas pilnvaras un kuras noteiktas paredzētajā nolīgumā, iesaistīšanās rezultātā Savienībai un tās iestādēm, tām īstenojot savas iekšējās pilnvaras, nedrīkst kļūt saistoša konkrēta Savienības tiesību normu interpretācija” ( 66 ).

69. Kā Tiesa norādīja atzinumā 1/09, tā ir varējusi sniegt pozitīvus atzinumus par tādām ar starptautiskiem nolīgumiem izveidotām tiesu sistēmām, kuru mērķis būtībā bija atrisināt strīdus par pašu attiecīgo starptautisko nolīgumu noteikumu interpretāciju vai piemērošanu, un kuras neietekmēja ne dalībvalstu tiesu pilnvaras attiecībā uz Savienības tiesību interpretāciju un piemērošanu, ne arī iespēju, pat pienākumu tām vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un Tiesas kompetenci uz to atbildēt ( 67 ). Savukārt Tiesa iebilda pret tādas starptautiskas tiesas izveidi, kuras uzdevums būtu interpretēt un piemērot ne vien tā nolīguma normas, ar ko šī tiesa ir izveidota, bet arī citus Savienības tiesību instrumentus un kurai varētu tikt lūgts izšķirt tajā izskatāmu strīdu attiecībā uz pamattiesībām un Savienības tiesību vispārējiem principiem vai pat pārbaudīt Savienības tiesību akta spēkā esamību ( 68 ).

70. Tādējādi ir jāizvērtē, vai kompetence, kas CETA 8. nodaļas F iedaļā ir piešķirta CETA šķīrējtiesai, lai interpretētu un piemērotu tā noteikumus, varētu radīt tādas sekas, ka Savienības iestādēm un, it īpaši, Tiesai tiktu uzspiesta noteikta Savienības tiesību interpretācija, īstenojot tai ar Līgumiem piešķirtās kompetences. Konkrētāk, vai CETA 8. nodaļas F iedaļa apdraud “principu, ka vienīgi Tiesas kompetencē ir sniegt galīgu Savienības tiesību interpretāciju” ( 69 )?

71. Pirms pievērsties pašai šīs problēmas saknei, vispirms manā ieskatā ir jāizskaidro iemesli, kuru dēļ, izvērtējot jautājumu, vai CETA 8. nodaļas F iedaļa apdraud Savienības tiesību autonomiju, ir jāņem vērā prasība savstarpēji nodrošināt aizsardzību katras Līgumslēdzējas puses ieguldītājiem.

3. Prasība savstarpēji nodrošināt aizsardzību katras Līgumslēdzējas puses ieguldītājiem

72. Kad ieguldījumu kādā Savienības dalībvalstī veic fiziska vai juridiska persona, šim ieguldījumam ir piemērojamas attiecīgās dalībvalsts tiesības, kuru neatņemama daļa ir Savienības tiesības. Gadījumā, ja rodas strīds par šo tiesību piemērošanu, minētās valsts tiesām tas ir jāizšķir, pamatojoties uz tiesībām, kuru ievērošana tām ir jānodrošina, attiecīgā gadījumā pēc vēršanās Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Vēršoties valsts tiesā, ieguldītājs var vēlēties panākt valsts pasākuma atcelšanu un/vai zaudējumu atlīdzību.

73. Tādējādi katrs Kanādas uzņēmums, kas veic ieguldījumus Savienības dalībvalstī, attiecībā uz šo ieguldījumu ir pakļauts šīs dalībvalsts tiesībām, kuras ietver Savienības tiesības. Ir skaidrs, ka tāda trešās valsts izcelsmes ieguldītāja, kurš vēlas veikt ieguldījumus kādā dalībvalstī, rīcībā būs normu kopums, ar kurām šis ieguldījums tiek aizsargāts, kā arī tiesību aizsardzības līdzekļi, lai īstenotu savas pretenzijas. Neizsakot Savienības tirdzniecības partneriem pamācības vai secinājumus par to ļaunprātīgiem nodomiem, tomēr nevar tikt pašsaprotami prezumēts, ka Savienības ieguldītājiem trešajās valstīs, ar kurām Savienība vēlas veidot attiecības ieguldījumu jomā, materiāltiesiskā un procesuālā ziņā būs līdzvērtīgs aizsardzības līmenis. Tāpēc Savienībai, lai īstenotu tirdzniecības politiku, ar trešajām valstīm ir jāveic sarunas par starp Līgumslēdzējām pusēm veikto ieguldījumu savstarpējas aizsardzības materiāltiesiskajām un procesuālajām normām.

74. Tādējādi dažādu aizsardzības standartu Līgumslēdzēju pušu iekšējās tiesībās dēļ ir jānoslēdz divpusējs nolīgums, kas ļautu katras Līgumslēdzējas puses ieguldītājiem saņemt identisku aizsardzību, veicot ieguldījumu otras Līgumslēdzējas puses teritorijā.

75. Vienošanās par CETA tika panākta uz Līgumslēdzēju pušu savstarpējības pamata. Ar šo nolīgumu tātad katras Puses ieguldītājiem ir paredzēts piešķirt līdzvērtīgu materiāltiesisku un procesuālu aizsardzību. Tādējādi šāda veida nolīgumi ir vērsti uz to, lai Savienības uzņēmumi, kas veic ieguldījumus trešajās valstīs, no vienas puses, un trešo valstu uzņēmumi, kas veic ieguldījumus Savienībā, no otras puses, darbotos līdzvērtīgos apstākļos. Tāpēc, no šīs perspektīvas raugoties, ir nepieciešams, lai materiāltiesiskie un procesuālie aizsardzības standarti, kas attiecas uz Savienības uzņēmumiem, kuri veic ieguldījumus trešajās valstīs, būtu līdzvērtīgi tiem standartiem, kas attiecas uz trešo valstu uzņēmumiem, kuri veic ieguldījumus Savienībā.

76. Konkrētāk, saistībā ar ārvalstu ieguldītāju bažām, ka attieksme pret tiem būs nelabvēlīgāka nekā pret valsts ieguldītājiem, tiem vēršoties valsts tiesās, savstarpēji ir sniegta iespēja vērsties īpašā strīdu izšķiršanas mehānismā.

77. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka savstarpējība ir jāaplūko kā viens no Savienības ārējo attiecību vadošajiem principiem ( 70 ). Savstarpējības piemērošana parastajām Savienības ārējām līgumiskajām attiecībām ir attaisnojama ar to, ka uz Savienību kā starptautisko tiesību subjektu attiecas starptautisko tiesību noteikumi, kuru ievērošanu tā ir brīvprātīgi uzņēmusies, un savstarpējības pienākums ir neatņemama to daļa ( 71 ).

78. Tā kā CETA balstās uz prasību, ka katras Līgumslēdzējas puses ieguldītāji ir savstarpēji jāaizsargā, personas, kas veica sarunas par šo nolīgumu, uzskatīja, ka minētajā nolīgumā ir jāiekļauj tādi noteikumi kā CETA 8. nodaļas C un D iedaļā paredzētie noteikumi, atbilstoši kuriem katrai Līgumslēdzējai pusei ir pienākums piešķirt otras Līgumslēdzējas puses ieguldītājiem pienācīgu un līdzvērtīgu aizsardzību. Šādu mēģinājumu nodrošināt savstarpējību Tiesa ņēma vērā savā atzinumā 2/15, norādot, ka, “ņemot vērā to, ka LESD 63. pantā paredzētā kapitāla un maksājumu brīva aprite starp dalībvalstīm un trešajām valstīm formāli nav saistoša trešajām valstīm, tādu starptautisko nolīgumu noslēgšana, kas veicina šīs brīvās aprites ieviešanu, balstoties uz savstarpēju pamatu, var tikt atzīta par nepieciešamu, lai pilnībā īstenotu šo brīvo apriti, kas ir viens no LESD trešās daļas (“Savienības iekšpolitika un rīcība”) IV sadaļas (“Personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite”) mērķiem” ( 72 ).

79. Kā Komisija ir norādījusi 2015. gada 5. maija kopsavilkuma ziņojumā ( 73 ), “tā kā [Savienība] nodrošina augstu ieguldījumu veicināšanas un aizsardzības līmeni savā teritorijā, [tai], protams, ir būtiski saņemt salīdzināmas, uzticamas un efektīvas garantijas attiecībā uz Eiropas ieguldījumiem un ieguldītājiem ārvalstīs” ( 74 ).

80. Tādējādi Savienības spēja veicināt un atbalstīt Savienības ieguldītāju darbību trešo valstu teritorijā un piesaistīt ārvalstu ieguldītājus savā teritorijā lielā mērā ir atkarīga no nolīgumu noslēgšanas ar trešajām valstīm, lai paredzētu pienācīgu un savstarpēju šo ieguldījumu aizsardzību.

81. Starp Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un trešo valsti, no otras puses, noslēgta starptautiska nolīguma ietvaros materiāltiesisko un procesuālo aizsardzības normu pieņemšana uz savstarpējības pamata ieguldījumu jomā ir skaidrojama ar faktu, ka attiecības starp šīm Līgumslēdzējām pusēm – atšķirībā no attiecībām starp dalībvalstīm – nav balstītas uz savstarpēju uzticību.

82. Kā Tiesa nesen atgādināja 2018. gada 6. marta spriedumā Achmea ( 75 ), “Savienības tiesības tādējādi ir balstītas uz pamatpremisu, saskaņā ar kuru, kā precizēts LES 2. pantā, katrai dalībvalstij ar visām pārējām dalībvalstīm ir kopīgas daudzas Savienības pamatvērtības un tās to savstarpēji atzīst. Šī premisa nozīmē un pamato dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos šo vērtību atzīšanā un tādējādi Savienības tiesību, ar kurām tās tiek īstenotas, ievērošanā” ( 76 ). Taču attiecības, ko Savienība dibina ar trešajām valstīm, nav balstītas uz šādu premisu. Līdz ar to Savienības iestādes, veicot sarunas par tādu nolīgumu kā CETA, vēlas nodrošināt, lai Savienības ieguldītājiem būtu tāds pats aizsardzības līmenis, kādu Savienība un tās dalībvalstis sniedz ārvalstu ieguldītājiem. Šajā izpratnē tiek mēģināts panākt savstarpējību, balstoties uz Līgumslēdzēju pušu brīvi nolīgtu aizsardzības standartu, – tās vēlas vienoties par aizsardzības noteikumiem, kurus tās ir gatavas savstarpēji attiecināt uz ieguldītājiem, kuru izcelsme ir kādā no abām Pusēm.

83. Izstrādājot šādus ārvalstu ieguldītāju aizsardzības noteikumus, ir arī obligāti jānosaka tā strīdu izšķiršanas mehānisma būtība un nosacījumi, kas ļaus nodrošināt šo noteikumu ievērošanu.

84. Proti, katra Līgumslēdzēja puse ne obligāti uzticas otras Līgumslēdzējas puses tiesu sistēmas spējai nodrošināt nolīgumā iekļauto noteikumu ievērošanu. Tāpēc abām šīm Pusēm ir jāvienojas par neitrālu strīdu izšķiršanas mehānismu, kam tā iezīmju dēļ šīs Puses, kā arī ieguldītāji uzticēsies. Iedrošinot ārvalstu ieguldītājus attiecībā uz viņu ieguldījumu aizsardzību, uzņemošā dalībvalsts spēs piesaistīt jaunus ieguldījumus. Tāds ir galvenais ieguldījumu jomas nolīgumu mērķis. No šā skatupunkta raugoties, šāda strīdu izšķiršanas mehānisma izveide var tikt uzskatīta par izveidotā aizsardzības režīma stūrakmeni.

85. Tātad pārdomas par jautājumu, vai Savienības tiesību autonomija CETA ir pietiekami aizsargāta, nevar notikt, neņemot vērā šo vēlamās materiāltiesiskās un procesuālās aizsardzības savstarpējības dimensiju ( 77 ).

86. Šo pārdomu kontekstā apstāklis, ka paredzētā nolīguma otrā Puse ir Kanāda, kuras tiesu sistēma nodrošinot pietiekamas garantijas, man nešķiet pietiekami izšķiroša, jo runa ir par tipveida mehānismu, kas var tikt iekļauts starptautiskos nolīgumos ar trešajām valstīm, kuras varētu nesniegt šādas pašas garantijas. Līdz ar to vērtējums nedrīkstētu būt atšķirīgs atkarībā no attiecīgās trešās valsts, jo šajā gadījumā runa ir par tāda modeļa izstrādi, kas atbilstu Savienības tiesību sistēmas strukturālajiem principiem un kas vienlaikus varētu tikt piemērots visos starp Savienību un trešajām valstīm noslēgtajos tirdzniecības nolīgumos. Katrā ziņā šajā procedūrā ir kļuvis redzams, ka pastāv atšķirības materiāltiesiskajā aizsardzībā, kura katrā no Līgumslēdzējām pusēm ir nodrošināta ārvalstu ieguldītājiem ( 78 ).

87. No iepriekš izklāstītā izriet, ka, pat pieņemot, ka, no Savienības skatupunkta raugoties, varētu šķist lieki starptautiskā ieguldījumu nolīgumā paredzēt ieguldītāju aizsardzības normas, kas noteiktos aspektos varētu pārklāties ar spēkā esošajām Savienības tiesību normām un rezultātā likt apšaubīt īpaša strīdu izšķiršanas mehānisma izveidi, ir jāuzsver, ka šādā argumentācijā nav ņemts vērā, ka ne obligāti pastāv simetrija starp Savienībā un trešajās valstīs, ar kurām Savienība vēlas veidot attiecības ieguldījumu jomā, esošo materiāltiesiskās un procesuālās aizsardzības līmeni. Tieši šīs potenciālās asimetrijas dēļ ir vajadzīga vienošanās par kopēju materiāltiesiskās un procesuālās aizsardzības standartu, jo tikai šis standarts var garantēt savstarpējību attiecīgā nolīguma piemērošanā un nodrošināt Savienības ieguldītājiem efektīvu un vienveidīgu aizsardzību, tiem veicot ieguldījumu darījumus trešajās valstīs.

88. Pretēji tam, kas dažkārt tiek apgalvots, tāda strīdu izšķiršanas mehānisma kā aplūkotais izveide manā ieskatā nav uzskatāma nedz par Savienības un tās dalībvalstu tiesu sistēmas, nedz šīs sistēmas spējas efektīvi, neatkarīgi un objektīvi izskatīt ārvalstu ieguldītāju prasības apšaubīšanu. Izveidojot šādu mehānismu divpusējo ieguldījumu attiecību jomā, Savienība vēlas reaģēt uz prasību pēc neitralitātes un specializācijas strīdu izšķiršanā starp valstīm un ieguldītājiem, attiecībā uz kuru nedrīkst aizmirst, ka tā sniegs labumu arī Eiropas ieguldītājiem, kad tie veiks darījumus trešajās valstīs.

89. Lai lemtu par CETA 8. nodaļas F iedaļā paredzētā strīdu izšķiršanas mehānisma saderīgumu ar Savienības primārajām tiesībām, ir jāpaplašina redzesloks un jāņem vērā nepieciešamība aizsargāt Savienības ieguldītājus, kad tie veic darījumus trešajās valstīs.

90. Veicot analīzi no šā skatupunkta, ir iespējams arī ievērojami vājināt argumentu, ka Savienības tiesībās esošās ieguldījumu aizsardzības normas un CETA paredzētās normas būtiski pārklājas, un tas padarītu nelietderīgu tāda strīdu izšķiršanas mehānisma ieviešanu, kurš papildina iespējamus tiesību aizsardzības līdzekļus Savienības un dalībvalstu tiesās.

4. CETA tiešas iedarbības neesamībai atbilstošs mehānisms

91. Atgādinu, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka “Savienības iestādes, kuru kompetencē ir apspriest un noslēgt [Savienības nolīgumu ar trešajām valstīm], var brīvi vienoties ar attiecīgajām trešajām valstīm par sekām, kādas šī nolīguma noteikumiem jārada līgumslēdzēju pušu iekšējā tiesību sistēmā” ( 79 ). Kā Komisija norāda savos apsvērumos, praktiski visos brīvās tirdzniecības nolīgumos, kurus Savienība pēdējā laikā ir noslēgusi, ir skaidri izslēgta to tiešā iedarbība. Galvenais iemesls šo nolīgumu tiešās iedarbības izslēgšanai ir nodrošināt efektīvu savstarpējību starp pusēm veidā, kas būtu saskanīgs ar kopējo tirdzniecības politiku.

92. Runājot par iespēju Savienības tiesā atsaukties uz Līgumu par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kas parakstīts Marakešā 1994. gada 15. aprīlī, kā arī līgumiem, kas ir iekļauti minētā līguma 1.–3. pielikumā (turpmāk tekstā visi kopā – “PTO nolīgumi”) ( 80 ), lai pārbaudītu Savienības tiesību saderīgumu ar šiem līgumiem, Tiesa nolūkā izslēgt šādu atsaukšanās iespēju ( 81 ) izmantoja argumentāciju, kurā ir ņemta vērā “savstarpējības” prasība, lai “Savienības likumdošanas vai izpildvaras iestādēm [netiktu] atņemta rīcības brīvība, kas ir līdzīgām Savienības tirdzniecības partneru iestādēm” ( 82 ). Tiesa šajā ziņā, lai ieņemtu savu nostāju, ņem vērā tās partneru nostāju par iespēju tieši atsaukties uz PTO nolīgumiem, uzsverot, “ka dažas līgumslēdzējas puses, kuru skaitā ir Savienības nozīmīgākās tirdzniecības partneres, ņemot vērā PTO nolīgumu priekšmetu un mērķi, ir tieši izdarījušas secinājumus, ka šie līgumi nav to normu vidū, attiecībā uz kurām to tiesu iestādes pārbauda savu valsts tiesību normu likumību” ( 83 ). Tiesa uzsver, ka, “ja tiktu pieļauts, ka nav šādas savstarpējības, pastāvētu risks izjaukt līdzsvaru PTO nolīgumu piemērošanā” ( 84 ). Tādējādi izvēlētais risinājums liecina par Tiesas gribu – vēloties saglabāt savstarpējību šā nolīguma piemērošanā – nenostādīt Savienību nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar tās svarīgākajiem tirdzniecības partneriem, šādi aizsargājot Savienības pozīciju starptautiskajā arēnā ( 85 ).

93. Kā norādīts iepriekš, Līgumslēdzējas puses ir skaidri izvēlējušās nepiešķirt CETA tiešu iedarbību ( 86 ).

94. Lai saglabātu līdzsvaru starp Līgumslēdzējām pusēm šā nolīguma piemērošanā un tādējādi saglabātu savstarpējību starp tām nolīgto noteikumu īstenošanā, šīs Līgumslēdzējas puses ir nolēmušas izveidot īpašu mehānismu strīdu starp ieguldītājiem un valstīm izšķiršanai. Minētā nolīguma tiešas iedarbības izslēgšana tādējādi pastiprina šāda mehānisma lietderīgumu. Tā kā katras minētās puses tiesām nav jāpiemēro CETA noteiktie aizsardzības standarti, ir atbilstoši paredzēt strīdu izšķiršanas mehānismu, kurš būtu ārpus Līgumslēdzēju pušu iekšējās tiesu sistēmas.

5. Achmea sprieduma ietekmes uz ITS saderīgumu ar Savienības tiesību sistēmas autonomijas prasību neesamība

95. Lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums, Tiesai bija jālemj, vai LESD 267. un 344. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda starp dalībvalstīm noslēgtā starptautiskā nolīgumā ietverta tiesību norma kā Līguma starp Nīderlandes Karalisti un Čehijas un Slovākijas Federatīvo Republiku par ieguldījumu veicināšanu un savstarpēju to aizsardzību (turpmāk tekstā – “BIT”) 8. pants, atbilstoši kuram ieguldītājs no vienas no šīm dalībvalstīm strīda gadījumā par ieguldījumiem otrā dalībvalstī var pret šo pēdējo minēto dalībvalsti uzsākt tiesvedību šķīrējtiesā, kuras kompetencei šī dalībvalsts ir uzņēmusies piekrist.

96. Achmea spriedumā Tiesa uz šo jautājumu atbildēja apstiprinoši.

97. Lai nonāktu pie šā risinājuma, tā vispirms atgādināja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “starptautisks nolīgums nedrīkst apdraudēt ar Līgumiem noteikto kompetenču kārtību un tādējādi arī Savienības tiesību sistēmas autonomiju, kuras ievērošanu nodrošina Tiesa. Šis princips tostarp ir ietverts LESD 344. pantā, atbilstoši kuram, risinot domstarpības, kas saistītas ar Līgumu interpretāciju vai piemērošanu, dalībvalstis apņemas izmantot tikai tādas domstarpību izšķiršanas metodes, kādas paredz Līgumi” ( 87 ).

98. Tiesa pēc tam norādīja uz faktu, ka attiecības starp dalībvalstīm reglamentē savstarpējās uzticēšanās princips Savienības tiesību ievērošanā un šajā kontekstā “dalībvalstīm tostarp saskaņā ar LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā minēto lojālas sadarbības principu ir jānodrošina savās atbilstošajās teritorijās Savienības tiesību piemērošana un ievērošana un šajā nolūkā jānosaka visi vajadzīgie vispārējie un īpašie pasākumi, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem” ( 88 ).

99. Uzsvērusi fundamentālo lomu, kāda LES 19. pantā ir piešķirta valstu tiesām un Tiesai, lai “[nodrošinātu] Savienības tiesību pilnīg[u] piemērošan[u] visās dalībvalstīs, kā arī to tiesību aizsardzīb[u] tiesā, kuras attiecīgajām personām izriet no minētajām tiesībām” ( 89 ), un izcēlusi faktu, ka “šādi izstrādātās tiesu sistēmas stūrakmens ir radīts ar LESD 267. pantā paredzēto prejudiciālā nolēmuma tiesvedību” ( 90 ), Tiesa aplūkoja ar BIT ieviestā strīdu izšķiršanas mehānisma iezīmes.

100. Šajā ziņā tā konstatēja, pirmkārt, ka BIT 8. pantā minētajai šķīrējtiesai attiecīgā gadījumā “var nākties interpretēt un, iespējams, piemērot Savienības tiesības un, it īpaši, normas attiecībā uz pamatbrīvībām, tostarp par brīvību veikt uzņēmējdarbību un kapitāla brīvu apriti” ( 91 ). Otrkārt, Tiesas ieskatā šāda veida šķīrējtiesa “nevar tikt uzskatīta par “kādas dalībvalsts tiesu” LESD 267. panta izpratnē un līdz ar to tā nevar vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu” ( 92 ). Treškārt, Tiesa ņēma vērā, ka šādas šķīrējtiesas taisīts spriedums sistemātiski un pilnībā netiek pārbaudīts kādas dalībvalsts tiesā ( 93 ) un tādējādi nav garantijas, “ka Savienības tiesību jautājumi, ko šādai tiesai varētu nākties izskatīt attiecīgā gadījumā, varētu tikt iesniegti Tiesā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu” ( 94 ).

101. Attiecībā uz pēdējo minēto punktu Tiesa nošķīra komerciālās arbitrāžas procesu, kura pamatā ir attiecīgo pušu gribas autonomija, no arbitrāžas starp ieguldītāju un dalībvalsti, kura izriet no nolīguma, kas noslēgts starp dalībvalstīm.

102. Runājot par komerciālās arbitrāžas procedūrām, kuras ir izveidotas atbilstoši pušu skaidri paustai gribai, Tiesa 1999. gada 1. jūnija spriedumā Eco Swiss ( 95 ) un 2006. gada 26. oktobra spriedumā Mostaza Claro ( 96 ) nosprieda, ka “prasības par šķīrējtiesas procesa efektivitāti attaisno to, ka dalībvalstu tiesu veiktajai pārbaudei par šķīrējtiesu nolēmumiem ir ierobežots raksturs, ja vien saistībā ar šo pārbaudi var izskatīt Savienības tiesību pamatnoteikumus un attiecīgā gadījumā vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu” ( 97 ).

103. Savukārt šādi apsvērumi Tiesas ieskatā nav piemērojami tādam arbitrāžas procesam kā BIT 8. pantā minētais, jo tas “izriet no nolīguma, ar ko dalībvalstis ir piekritušas atteikties no savu tiesu kompetencēm un tātad no tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmas, kādu ir pienākums ieviest ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības [..], ņemot vērā, ka strīdi var būt saistīti ar šo tiesību interpretāciju vai piemērošanu” ( 98 ). Tiesa uzskata, ka tas “var izslēgt, ka šie strīdi, lai gan tie varētu attiekties uz Savienības tiesību interpretāciju vai piemērošanu, tiktu atrisināti veidā, kas garantē šo tiesību pilnīgu efektivitāti” ( 99 ).

104. Tādējādi Tiesa uzskatīja, ka attiecīgajā BIT atrodamā šķīrējtiesas klauzula aizskar Savienības tiesību autonomiju ( 100 ). Proti, divas dalībvalstis, izmantojot divpusēju nolīgumu ieguldījumu jomā, bija vienojušās no savu tiesu kompetences izslēgt Savienības tiesības un tādējādi – dialogu starp šīm tiesām un Savienības tiesu, un tas var apdraudēt Savienības tiesību vienveidību un efektivitāti.

105. Tāpēc man šķiet, ka Tiesas izvēlētais risinājums galvenokārt bija balstīts uz domu, ka Savienības tiesu sistēma – ciktāl tā ir balstīta uz savstarpēju uzticēšanos starp dalībvalstīm un to lojālu sadarbību – pašos pamatos nav saderīga ar iespēju dalībvalstīm savās divpusējās attiecībās izveidot paralēlu strīdu izšķiršanas mehānismu, kas varētu attiekties uz Savienības tiesību interpretāciju un piemērošanu. Šajā ziņā LESD 344. pantu Tiesa interpretēja tādējādi, ka tam ir pretrunā šāds mehānisms, un apstāklis, ka runa ir par strīdiem starp ieguldītājiem un valstīm, šajā ziņā nebija šķērslis. LESD 267. pants tika ar to sasaistīts, jo prejudiciālā nolēmuma procedūru obligāti ietekmēja šāda mehānisma darbība.

106. Manā ieskatā risinājums, ko Tiesa izvēlējās Achmea spriedumā, nevar tikt pārnests uz ITS vērtējumu, jo premisas, kuras vērtējumā ir jāievēro, ir atšķirīgas.

107. Proti, es jau norādīju, ka attiecības starp tādām Līgumslēdzējām pusēm kā Savienība un tās dalībvalstis, no vienas puses, un Kanāda, no otras puses, nav balstītas uz savstarpēju uzticēšanos ( 101 ), un tas arī ir iemesls, kāpēc šīs puses vēlas uz savstarpējības pamata paredzētajā nolīgumā noteikt materiāltiesiskās un procesuālās aizsardzības standartu.

108. Šajā ziņā šis nolīgums nevar aizskart nedz dalībvalstu savstarpējās uzticēšanās principu ( 102 ), nedz lojālas sadarbības principu, kas tām ir jāievēro.

109. Tādējādi, tā kā CETA 8. nodaļas F iedaļa ir iekļauta tādā nolīgumā ar trešo valsti, kuru ir paredzējusi noslēgt Savienība un tās dalībvalstis un kurš reglamentē attiecības starp šīm Līgumslēdzējām pusēm, nevis dalībvalstu savstarpējās attiecības, argumentācija, ko Tiesa ir izklāstījusi Achmea spriedumā attiecībā uz LESD 267. un 344. pantu, man nešķiet attiecināma uz ITS.

110. Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka – pretēji lietā, kurā taisīts Achmea spriedums, aplūkotajam BIT, kura noteikums par piemērojamajām tiesībām varēja likt domāt, ka attiecīgajai šķīrējtiesai bija kompetence izskatīt strīdus par Savienības tiesību interpretāciju un piemērošanu, – CETA, kā es izklāstīšu turpinājumā, ir skaidri noteikts, ka CETA šķīrējtiesā piemērojamās tiesības ir tikai šā nolīguma attiecīgās normas, kā tās interpretētas atbilstoši starptautiskajām tiesībām. Katras Līgumslēdzējas puses iekšējās tiesības, kuru daļu dalībvalstu gadījumā veido Savienības tiesības ( 103 ), šī šķīrējtiesa var ņemt vērā tikai kā faktisku apstākli, un iekšējām tiesībām piešķirtā nozīme nav saistoša atbildētājas Līgumslēdzējas puses tiesām un iestādēm. Turklāt – atšķirībā no tādiem divpusējiem ieguldījumu nolīgumiem starp dalībvalstīm kā lietā, kurā tika pasludināts Achmea spriedums, aplūkotais – Savienības tiesības nav daļa no Līgumslēdzējām pusēm piemērojamajām starptautiskajām tiesībām.

111. Lai skaidri nošķirtu starp dalībvalstīm noslēgtus divpusējus ieguldījumu nolīgumus un tādus nolīgumus ieguldījumu jomā kā CETA, Tiesa turklāt Achmea spriedumā atgādināja savu pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru “starptautisks nolīgums, ar kuru ir paredzēts izveidot tiesu, kuras uzdevums ir interpretēt šī nolīguma normas un kuras nolēmumi ir saistoši iestādēm, ieskaitot Tiesu, principā nav nesaderīgs ar Savienības tiesībām. Savienības kompetence starptautisko attiecību jomā un tās tiesībspēja slēgt starptautiskus nolīgumus noteikti ietver iespēju pakļaut savu rīcību ar šiem nolīgumiem izveidotas vai izraudzītas tiesas nolēmumiem attiecībā uz nolīgumu noteikumu piemērošanu un interpretāciju, ja vien tiek ievērota Savienības un tās tiesiskās iekārtas autonomija” ( 104 ).

112. Atbilstoši šai judikatūrai un nolūkā uzsvērt iemeslus, kuru dēļ attiecīgajā BIT paredzētais strīdu izšķiršanas mehānisms aizskar Savienības tiesību sistēmas autonomiju, Tiesa norādīja, ka “šajā lietā papildus faktam, ka BIT 8. pantā minētās šķīrējtiesas kompetencē ietilpstošie strīdi var attiekties gan uz šī nolīguma, gan Savienības tiesību interpretāciju, iespēja nodot šādus strīdus tiesu struktūrai, kas nav Savienības tiesu sistēmas sastāvdaļa, ir paredzēta ar nolīgumu, ko ir noslēgusi nevis Savienība, bet gan tās dalībvalstis. Jāievēro, ka minētais 8. pants ir tāda rakstura, kas ne vien var apdraudēt savstarpējās uzticēšanās principu starp dalībvalstīm, bet arī pašu ar Līgumiem izveidoto tiesību īpašā rakstura saglabāšanu, kas tiek nodrošināts ar LESD 267. pantā paredzēto prejudiciālā nolēmuma procedūru, līdz ar to tas nav saderīgs ar [..] lojālas sadarbības principu” ( 105 ).

113. Tam esot precizētam, ir jānorāda, ka, lai arī analītiskā sistēma nevar būt identiska tai, kuru Tiesa izmantoja attiecībā uz divpusēju ieguldījumu līgumu starp dalībvalstīm, ar nolīgumu starp Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un trešo valsti, no otras puses, izveidotam ieguldītāju un valstu strīdu izšķiršanas mehānismam tomēr ir jārespektē Savienības tiesību sistēmas autonomija.

114. No šī skatupunkta raugoties un paturot prātā iepriekš izklāstītos aspektus, tagad ir jāpārbauda – kā lūgumā sniegt atzinumu to aicina darīt Beļģijas Karaliste –, vai tāda ITS kā CETA 8. nodaļas F iedaļā paredzētā sistēma var aizskart Savienības tiesību autonomiju, it īpaši ietekmējot Tiesas ekskluzīvo kompetenci sniegt Savienības tiesību galīgo interpretāciju.

6. Garantijas, ko Līgumslēdzējas puses ir paredzējušas, lai saglabātu Tiesas ekskluzīvo kompetenci sniegt Savienības tiesību galīgo interpretāciju

115. Tiesai un valstu tiesām LES 19. panta 1. punktā noteikto uzdevumu – nodrošināt Savienības tiesību ievērošanu tās tiesību sistēmā – manā ieskatā neietekmē tāda ieguldītāju un valstu strīdu izšķiršanas mehānisma izveide, kāds ir paredzēts CETA 8. nodaļas F iedaļā.

116. Proti, šajā nolīgumā ir ietvertas pietiekamas garantijas, lai aizsargātu, pirmkārt, Tiesas kā Savienības tiesību galīgās interpretācijas sniedzējas lomu un, otrkārt, sadarbības mehānismu starp dalībvalstīm un Tiesu, ko veido prejudiciālā nolēmuma procedūra.

117. Personas, kas veica sarunas par CETA, šādi ir rīkojušās ar nodomu, lai tajā paredzētie noteikumi pēc iespējas mazāk ietekmētu Savienības tiesību noteikumus.

118. CETA 8. nodaļas F iedaļa manā ieskatā spēj nodrošināt līdzsvaru starp akceptu, ka pastāv ārēja kontrole pār Savienības un tās dalībvalstu rīcību attiecībā uz šajā nodaļā iekļautajām ieguldījumu aizsardzības normām, no vienas puses, un Savienības tiesību autonomijas saglabāšanu, no otras puses.

119. Šajā ziņā ir būtiski pārbaudīt, uz kādām tiesību normām konkrēti attiecas CETA šķīrējtiesas kompetence un kādai ir jābūt šķīrējtiesas attieksmei pret Līgumslēdzēju pušu iekšējām tiesībām, kuru daļu veido Savienības tiesības.

120. Ir jānorāda, ka CETA šķīrējtiesai ir stingri ierobežota kompetence. Proti, šai šķīrējtiesai, pamatojoties uz CETA 8.18. panta 1. punktu, ir tikai kompetence lemt par CETA 8. nodaļas C iedaļā (“Nediskriminējoša attieksme”) ( 106 ) vai D iedaļā (“Ieguldījumu aizsardzība”) paredzēto pienākumu neievērošanu. Šis kompetences ierobežojums ir uzsvērts šā nolīguma 8.18. panta 5. punktā, kurā ir noteikts, ka CETA šķīrējtiesa “nepieņem lēmumu par prasībām, kas neietilpst šā panta piemērošanas jomā”. Turklāt no CETA 8.18. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka ieguldītājs var celt prasību par Savienības vai dalībvalsts veiktu pasākumu tikai tad, ja viņš var pierādīt, ka tam ar šo pasākumu ir nodarīts kaitējums. Viņš nevar pret šādu pasākumu vērsties abstrakti.

121. Turklāt, runājot par piemērojamajām tiesībām un to interpretāciju, CETA 8.31. panta 1. punktā ir noteikts, ka, “pieņemot lēmumu, šķīrējtiesa [..] piemēro šo nolīgumu, kā [tas] interpretēts saskaņā ar Vīnes Konvenciju par starptautisko līgumu tiesībām[, kas noslēgta Vīnē, 1969. gada 23. maijā,] un citiem starptautisko tiesību aktu noteikumiem un principiem, kas piemērojami starp Pusēm”.

122. No šī noteikuma izriet, ka, pieņemot lēmumu, CETA šķīrējtiesai ir jāpiemēro tikai šis nolīgums un citi starptautisko tiesību noteikumi un principi, kas ir piemērojami starp Pusēm, – tādējādi tās kompetencē nav Savienības tiesību normu piemērošana ( 107 ). Līdz ar to Līgumslēdzēju pušu iekšējās tiesības nav to normu skaitā, kas ir piemērojamas strīdiem, kuri CETA šķīrējtiesai ir jāizšķir.

123. Turklāt atbilstoši CETA 8.31. panta 2. punktam šķīrējtiesai “nav jurisdikcijas noteikt tāda pasākuma likumību, kas, iespējams, ir šā nolīguma pārkāpums, atbilstoši Puses tiesību aktiem”. Tas, citiem vārdiem, nozīmē, ka šķīrējtiesai nav nekādu pilnvaru lemt par dalībvalsts vai Savienības izdota akta likumību attiecīgi no šīs valsts tiesību vai Savienības tiesību skatupunkta. Tā kā šāda kompetence ir izslēgta, var tikt uzskatīts, ka šķīrējtiesa neiejaucas valstu tiesu un Savienības tiesu kompetencē pārbaudīt to tiesību aktu likumību, kuri ir daļa no dalībvalstu tiesību sistēmas vai Savienības tiesību sistēmas ( 108 ).

124. Tādējādi, lai gan ir taisnība, ka Tiesa ir uzsvērusi, ka Savienības tiesu sistēma ir “pilnīgs tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru kopums, kura mērķis ir nodrošināt tās iestāžu aktu tiesiskuma pārbaudi” ( 109 ), ar CETA izveidotais strīdu izšķiršanas mehānisms neapdraud šo sistēmu, jo tas nav paredzēts, lai pārbaudītu Savienības tiesību aktu tiesiskumu. Šis mehānisms ir paredzēts vienīgi, lai pārbaudītu Līgumslēdzēju pušu pieņemto aktu saderīgumu ar attiecīgajiem CETA noteikumiem nolūkā piešķirt aizskartajiem ieguldītājiem atlīdzinājumu, ja tiktu konstatēts nesaderīgums. Savienības aktu tiesiskuma pārbaudes monopols, kas Līgumos ir atzīts Savienības tiesām, tātad netiek apšaubīts.

125. Īstenojot savu kompetenci, lai lemtu par kādas Līgumslēdzējas puses veikta pasākuma atbilstību CETA, CETA šķīrējtiesai – kā tas izriet no CETA 8.39. panta 1. punkta – nav nedz pilnvaru atcelt pasākumu, ko tā uzskata par CETA 8. nodaļas noteikumiem pretrunā esošu, nedz prasīt, lai tiktu nodrošināta atbilstība ( 110 ). Pamatojoties uz šo noteikumu, CETA šķīrējtiesa var piespriest tikai finansiālu zaudējumu atlīdzinājumu vai – ar atbildētāja piekrišanu – ieguldītājam atsavinātā īpašuma restitūciju ( 111 ). ITS tādējādi iekļaujas ieguldījumu arbitrāžas, kas galvenokārt ir tiesvedība par zaudējumu atlīdzību, tradīcijā.

126. Kā pamatoti norāda Francijas valdība, CETA šķīrējtiesai nav jāizšķir strīdi starp divām pusēm, katrai no kurām būtu atšķirīga nostāja par Savienības tiesību akta spēkā esamību vai interpretāciju, nedz a fortiori jālemj par šāda akta atcelšanu vai jāiesaka nodrošināt tā atbilstību. Gluži pretēji, CETA šķīrējtiesas kompetencē ir tikai pārbaudīt, vai noteikta Savienības tiesību interpretācija atbilst CETA, tāpat kā SIP pārbauda tikai, vai noteikta Savienības tiesību piemērošana atbilst PTO nolīgumiem.

127. Līdz ar to kā garantija, kas ļauj izslēgt Savienības tiesību sistēmas autonomijas principa apdraudējumu, ir jāuzsver, ka sekas, kuras var radīt CETA šķīrējtiesas nolēmumi, ir ierobežotas. Šajā ziņā es vēlos piebilst, ka no CETA 8.41. panta 1. punkta izriet, ka nolēmumiem ir jābūt saistošiem “strīdā iesaistītajām pusēm un attiecībā uz konkrēto lietu”.

128. Īstenojot šādi ierobežotu kompetenci, CETA šķīrējtiesas interpretācijas brīvība arī ir ierobežota.

129. Proti, runājot par katras Līgumslēdzējas puses iekšējām tiesībām, CETA 8.31. panta 2. punktā ir norādīts, ka “lielākai noteiktībai – nosakot pasākuma saderību ar šo nolīgumu, šķīrējtiesa attiecīgā gadījumā var faktiski izskatīt Puses tiesību aktus [ņemt vērā Puses tiesību aktus kā faktisko apstākli]”. Šis noteikums liecina par Līgumslēdzēju pušu izmantoto pieeju, atbilstoši kurai CETA šķīrējtiesai ir pēc iespējas mazāk jāinterpretē katras Puses iekšējās tiesības – tai tās ir jāņem vērā tādas, kādas tās ir.

130. Runājot par šo punktu, ir jāuzsver, ka manā ieskatā obligāti ir nepieciešams, lai CETA šķīrējtiesa būtu pilnvarota “ņemt vērā” katras Līgumslēdzējas puses iekšējās tiesības. Proti, jauno brīvās tirdzniecības nolīgumu, par kuriem Savienība veic sarunas, – it īpaši šo nolīgumu noteikumu par starptautiskajiem ieguldījumiem – loģikai atbilst tas, ka tiek līdzsvarotas ieguldītāju privātās intereses un sabiedrības intereses, ko aizstāv Līgumslēdzējas puses. Tas nozīmē, ka Līgumslēdzējas puses šķīrējtiesā uz saviem iekšējiem noteikumiem, ja tajos ir paredzēta sabiedrības interešu aizsardzība, var atsaukties, lai attaisnotu tām pārmesto pasākumu vai rīcību. Ja šķīrējtiesa nevarētu ņemt vērā Līgumslēdzēju pušu iekšējo tiesību noteikumus, tā nevarētu ņemt vērā sabiedrības interešu leģitīmos mērķus.

131. Par CETA šādi izteikto līdzsvaru Kopīgā interpretējošā instrumenta 6. punkta a) apakšpunktā ir norādīts, ka nolīgums “ietver mūsdienīgus noteikumus par ieguldījumiem, saglabājot valdību tiesības īstenot regulatīvo funkciju sabiedrības interesēs, tostarp gadījumos, kad šāds regulējums ietekmē ārvalstu ieguldījumus, vienlaikus garantējot augstu aizsardzības līmeni ieguldījumiem un nodrošinot strīdu izšķiršanu taisnīgā un pārskatāmā veidā”. Kopīgā interpretējošā instrumenta 6. punkta b) apakšpunktā ir piebilsts, ka “CETA precizē, ka valdības var mainīt savus likumus neatkarīgi no tā, vai tas var negatīvi ietekmēt ieguldījumu vai ieguldītāja peļņas ekspektācijas” ( 112 ).

132. Konkretizējot šo domu, CETA 8.9. panta “Ieguldījumu un regulatīvie pasākumi” 1. punktā ir noteikts, ka “šīs nodaļas nolūkā Puses atkārtoti apstiprina savas tiesības reglamentēt to teritorijās, lai sasniegtu tādus leģitīmus politikas mērķus kā sabiedrības veselības aizsardzība, drošība, vide vai sabiedrības morāle, sociālā vai patērētāju tiesību aizsardzība vai kultūras daudzveidības veicināšana un aizsardzība”. Šā nolīguma 8.9. panta 2. punktā ir norādīts, ka “lielākai noteiktībai – tikai tas, ka Puse, tostarp veicot grozījumus savos tiesību aktos, reglamentē tādā veidā, kas negatīvi ietekmē ieguldījumu vai skar ieguldītāja gaidas, tostarp tā iecerēto peļņu, nav uzskatāms par kāda pienākuma pārkāpumu atbilstoši šai iedaļai.”

133. Šie noteikumi liecina par līdzsvaru starp ieguldītāju ekonomiskajām interesēm un valstu suverēnajām tiesībām veikt reglamentāciju publiskajās interesēs. Ekonomiskā vajadzība veicināt un aizsargāt ieguldījumus tādējādi ir līdzsvarota ar sabiedrības interešu mērķu aizsardzību.

134. Līgumslēdzēju pušu iekšējo tiesību ņemšana vērā tomēr neļauj CETA šķīrējtiesai tās grozīt. Tai tās ir jāņem vērā tādas, kādas tās ir. Tieši to nozīmē noteikums, saskaņā ar kuru, kad šķīrējtiesa ņem vērā Puses iekšējās tiesības, tā tās ņem vērā “kā faktisko apstākli”. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka starptautiskās tiesas, kurām ir jāpārbauda, vai valsts ievēro pienākumus, kas izriet no starptautiska līguma, un kurām šajā nolūkā ir jāizvērtē šīs valsts iekšējās tiesības, tradicionāli šīm valsts tiesībām piešķiramo nozīmi uzskata par faktisko apstākli ( 113 ).

135. Tādējādi CETA šķīrējtiesa Līgumslēdzēju pušu iekšējās tiesībās atrodamās normas var ņemt vērā kā faktus, lai lemtu par rīcības vai pasākuma, kas ir strīda priekšmets, atbilstību šim nolīgumam ( 114 ).

136. Turklāt paredzētā nolīguma 8.31. panta 2. punktā ir noteikts vēl viens ierobežojums, lai izvairītos no tā, ka CETA šķīrējtiesa attiecībā uz iekšējām tiesībām rīkotos radoši. Proti, kad tā ņem vērā kādas Puses iekšējās tiesības kā faktisko apstākli, šķīrējtiesai ir jāievēro “prevalējoš[ā] interpretācij[a], ko par Puses tiesību aktiem sniegušas minētās Puses tiesas vai iestādes, un jebkāda šķīrējtiesas sniegta Puses tiesību aktu interpretācija minētās Puses tiesām vai iestādēm nav saistoša”. Tādējādi CETA šķīrējtiesa nevar sniegt saistošu Savienības tiesību interpretāciju.

137. Līdz ar to, protams, ir iedomājams, ka šķīrējtiesai, lai veiktu pārbaudi, ir jāveic noteikta Savienības tiesību interpretācija, piemēram, ja tai ir jānosaka pārmestās rīcības tvērums, tomēr atbilstoši CETA 8.31. panta 2. punktam CETA šķīrējtiesai ir saistoša interpretācija, ko Tiesa attiecīgā gadījumā ir sniegusi Savienības tiesībām, bet Tiesai toties nekādi nebūs saistoša interpretācija, kuru CETA šķīrējtiesa varētu sniegt Savienības tiesībām. Tāpēc iespējama CETA šķīrējtiesas veikta iekšējo tiesību interpretācija nevarētu būt saistoša attiecīgās Līgumslēdzējas puses iestādēm un tiesām.

138. No iepriekš izklāstītā izriet, ka CETA šķīrējtiesai ir saistoša Tiesas sniegtā Savienības tiesību interpretācija, ko CETA 8.31. panta 2. punktā tai ir likts ievērot, savukārt nedz Tiesai, nedz Savienības iestādēm, nedz valstu tiesām vai iestādēm nav saistoša šīs šķīrējtiesas sniegtā Savienības tiesību interpretācija.

139. Tādējādi CETA 8.31. panta 2. punktā ir nodrošināts, ka CETA šķīrējtiesas veikta Savienības tiesību interpretācija var notikt tikai tad, ja šajā ziņā Savienības tiesību sistēmā nav nevienas norādes, un ka – ja šī šķīrējtiesa veic šādu interpretāciju un tas tiek darīts tikai, lai lemtu par tajā izskatāmo lietu, – minētā interpretācija nav saistoša nedz Savienības iestādēm, nedz tās tiesām.

140. Līdz ar to CETA 8.31. panta 2. punktā ir iekļautas pietiekamas garantijas, lai liegtu CETA šķīrējtiesai uzspiest Savienības tiesību interpretāciju Savienības tiesību sistēmā. Tiktāl būtiskās Tiesas funkcijas nav skartas. It īpaši CETA 8. nodaļas F iedaļā paredzētais strīdu izšķiršanas mehānisms neietekmē Tiesas funkciju sniegt galīgo saistošo Savienības tiesību interpretāciju.

141. Šī tiesību norma liecina par to, ka ir ņemta vērā Tiesas judikatūra, pamatojoties uz ko, struktūru, kurām ir piešķirta lēmumu pieņemšanas kompetence Savienības noslēgta nolīguma ietvaros, [iesaistīšanās rezultātā] “Savienībai un tās iestādēm, tām īstenojot savas iekšējās pilnvaras, nedrīkst kļūt saistoša konkrēta Savienības tiesību normu interpretācija” ( 115 ).

142. Tiesa, protams, atzinumā 2/13 ir norādījusi, ka, “ja Savienības tiesību, tostarp atvasināto tiesību, normai ir vairākas ticamas interpretācijas, tad tās interpretācijai principā ir nepieciešams Tiesas nolēmums” ( 116 ). Taču Tiesas ieskatā, “ja [tai] nebūtu ļauts sniegt galīgu atvasināto tiesību interpretāciju un ja [Eiropas Cilvēktiesību tiesai], izvērtējot šo tiesību saderību ar ECPAK, pašai būtu jāsniedz viena konkrēta interpretācija no ticamajām, noteikti tiktu pārkāpts princips, ka vienīgi Tiesas kompetencē ir sniegt galīgu Savienības tiesību interpretāciju” ( 117 ). Tomēr šis princips nav aizskarts, jo CETA šķīrējtiesas veiktā Savienības tiesību interpretācija, ciktāl tā ir iespējama un faktiski notiktu, nav saistoša Savienības iestādēm un tiesām.

143. To neliek apšaubīt konstatējums, saskaņā ar kuru, kā es norādīju iepriekš, pamatojoties uz CETA 8.41. panta 1. punktu, CETA šķīrējtiesas nolēmums būs saistošs strīdā iesaistītajām pusēm un attiecībā uz konkrēto lietu. Gadījumā, ja CETA šķīrējtiesai pašai būtu jāsniedz Savienības tiesību interpretācija tādā situācijā, kurā nepastāv interpretācija, ko tā varētu ņemt vērā, Tiesa saglabās kompetenci sniegt Savienības tiesību galīgo interpretāciju. CETA šķīrējtiesas nolēmums būs saistošs tikai strīdā iesaistītajām pusēm un attiecībā uz konkrēto lietu. Līdz ar to, ja Tiesai šķitīs, ka CETA šķīrējtiesas sniegtā Savienības tiesību interpretācija nav pareiza, Tiesa, neradot situāciju, kurā Savienība pārkāpj savas starptautiskās saistības, varēs izslēgt šādu interpretāciju un sniegt tādu interpretāciju, kura tai šķitīs visatbilstošākā.

144. Turklāt šķīrējtiesas interpretācijas brīvību ierobežo Līgumslēdzējām pusēm sniegtā iespēja “izdot saistošas interpretācijas piezīmes”, kuras ir paredzētas, lai “izvairītos no jebkādas kļūdainas šķīrējtiesu veiktas CETA interpretācijas un lai to izlabotu” ( 118 ).

145. Tādējādi CETA 8.31. panta 3. punktā ir paredzēts, ka, “ja rodas nopietnas bažas attiecībā uz jautājumiem par interpretāciju, kas var skart ieguldījumu, Pakalpojumu un ieguldījumu komiteja saskaņā ar 8.44. panta 3. punkta a) apakšpunktu var ieteikt CETA Apvienotajai komitejai pieņemt šā nolīguma interpretāciju. CETA Apvienotās komitejas pieņemta interpretācija ir saistoša šķīrējtiesai, kas izveidota atbilstoši šai iedaļai. CETA Apvienotā komiteja var nolemt, ka interpretācija ir saistoša no konkrētas dienas” ( 119 ).

146. Ir arī jāprecizē, ka atbilstoši CETA 26.3. panta 3. punktam “CETA Apvienotā komiteja pieņem savus lēmumus un ieteikumus, savstarpēji vienojoties”. Pēc analoģijas ar Tiesas atzinumā 1/00 norādīto šāds lemšanas veids ir garantija Savienībai, ka tai attiecībās ar dalībvalstīm vai to pilsoņiem netiks uzspiesta interpretācija, kura būtu pretrunā Tiesas judikatūrai ( 120 ). Ir arī jānorāda, ka CETA teksts neliedz Apvienotajā komitejā ieņemto Savienības nostāju attiecīgā gadījumā iesniegt Tiesai, izmantojot LESD paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļu veidus ( 121 ).

147. Turklāt ir jāuzsver, ka, atbilstoši CETA 8.28. panta 1. punkta noteikumiem “tiek izveidota apelācijas tiesa, kas pārskata atbilstoši šai iedaļai sniegtos nolēmumus”. Atbilstoši CETA 8.28. panta 7. punktam CETA Apvienotā komiteja “nekavējoties pieņem lēmumu, saistībā ar apelācijas tiesas darbību nosakot [..] administratīvus un organizatoriskus jautājumus” attiecībā uz punktiem, kas ir uzskaitīti šajā tiesību normā.

148. Jau pašas apelācijas tiesas pastāvēšana ir papildu garantija, ka, pieņemot lēmumus CETA 8. nodaļas F iedaļā paredzētā strīdu izšķiršanas mehānisma ietvaros, Savienības tiesībām – kas ņemtas vērā kā faktiskais apstāklis – netiks piešķirta nepareiza nozīme. Proti, atbilstoši CETA 8.28. panta 2. punkta b) apakšpunktam apelācijas tiesa varēs grozīt vai atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, pamatojoties arī uz “nepārprotamām kļūdām faktu novērtēšanā, tostarp Pušu attiecīgo vietējo tiesību aktu novērtēšanā”. Tas nozīmē, ka, runājot par Savienības tiesībām piešķiramo nozīmi, iespējama CETA šķīrējtiesas kļūda vēl varēs tikt labota apelācijas tiesas veiktā tās nolēmumu pārbaudē.

149. Atbilstoši CETA 8.28. panta 2. punkta b) apakšpunktam prasītājam apelācijas stadijā, kurš apstrīd šķīrējtiesas veikto attiecīgo iekšējo tiesību interpretāciju, lai izpildītu pienākumu pierādīt nepārprotamas kļūdas esamību, ir jāpierāda, ka šķīrējtiesa ir izteikusi apsvērumus, kuri nepārprotami ir pretrunā attiecīgo iekšējo tiesību noteikumiem, vai arī tām ir piešķīrusi tādu tvērumu, kura nepārprotami tām nav.

150. Tas, ka apelācijas stadijā tiek pārbaudītas tikai nepārprotamas kļūdas faktu vērtējumā, ir saderīgi ar ideju, ka šķīrējtiesai pēc iespējas mazāk ir jāinterpretē Līgumslēdzēju pušu iekšējās tiesības. Līdz ar to ir jāizvairās no tā, ka gan pirmajā instancē, gan apelācijas stadijā debates tiesvedībā ir par iekšējo tiesību izpratni.

151. Ir jānorāda, ka šī pārbaude apelācijas stadijā, kas ir paredzēta CETA 8.28. panta 2. punkta b) apakšpunktā, atbilst Tiesas kompetencei apelācijas tiesvedībā. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai “[tai] ir ekskluzīva kompetence apelācijas tiesvedībā pārbaudīt, vai ir notikusi valsts tiesību sagrozīšana, kurai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem” ( 122 ).

152. Apelācijas tiesas pārbaude, kas attiecas tikai uz nepārprotamām kļūdām, tomēr varētu notikt tikai tādā gadījumā – kas varētu būt samērā reti –, kad Savienības tiesību sistēmā nebūtu neviena elementa, kurš ļautu noskaidrot Savienības tiesību normai piešķiramo nozīmi.

153. Savukārt, ja tiek pierādīts, ka CETA šķīrējtiesa nav ņēmusi vērā pastāvošu Savienības tiesību interpretāciju, tās vērtējums manā ieskatā varētu tikt apstrīdēts, piemērojot CETA 8.28. panta 2. punkta a) apakšpunktu, pierādot, ka ir pieļauta vienkārša kļūda tiesību piemērošanā, jo varētu tikt uzskatīts, ka šī šķīrējtiesa ir pārkāpusi CETA 8.31. panta 2. punktu, kurā ir noteikta tās kompetence.

154. Proti, kā es norādīju iepriekš, no CETA 8.31. panta 2. punkta izriet, ka šķīrējtiesai, ņemot vērā Puses iekšējās tiesības kā faktisko apstākli, ir jāievēro prevalējošā interpretācija, ko par Puses tiesību aktiem sniegušas minētās Puses tiesas vai iestādes. Līdz ar to manā ieskatā kļūda piemērojamo tiesību aktu piemērošanā CETA 8.28. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē būtu uzskatāma par šā nolīguma 8.31. panta 2. punkta pārkāpumu, kas varētu tikt konstatēts, ja šķīrējtiesa sniegtu savu Savienības tiesību interpretāciju, neņemot vērā Savienības iestāžu vai tiesu sniegto šo tiesību interpretāciju, lai gan pēdējā minētā norma tai liek balstīties uz prevalējošo Savienības tiesību interpretāciju. Citiem vārdiem sakot, šā pienākuma pārkāpums veidotu kļūdu tiesību piemērošanā, kuras nepārprotamība CETA 8.28. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē nebūtu jākonstatē, lai tā varētu tikt pierādīta.

155. No iepriekš izklāstītā izriet, ka CETA šķīrējtiesa ir kompetenta interpretēt un īstenot CETA un šīs precīzi norobežotās kompetences dēļ tā nevar apdraudēt Savienības tiesību vienveidīgas interpretācijas mērķi vai iestāžu aktu likumības pārbaudes funkciju, kas ir piešķirta Savienības tiesām.

156. Ņemot vērā garantijas, kas ir noteiktas saistībā ar CETA 8. nodaļas F iedaļā paredzētā strīdu izšķiršanas mehānisma izveidi, es uzskatu, ka Savienība var pakļauties ārējai kontrolei, kuras mērķis ir nodrošināt, ka tiek ievēroti šajā nolīgumā paredzētie ieguldījumu aizsardzības standarti, un tādējādi netiks apdraudēta Savienības tiesību sistēmas autonomija.

157. Turklāt, kā ir norādījušās vairākas personas, kas iestājušās šajā lietā, ir jāuzsver, ka CETA nav salīdzināms nedz ar Līguma par Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) izveidi projektu redakcijā, kura ir aplūkota 1991. gada 14. decembra atzinumā 1/91 (EEZ līgums I) ( 123 ), nedz ar nolīguma par Eiropas kopējās gaisa telpas izveidi (EACE nolīgums) projektu, kas aplūkots atzinumā 1/00 ( 124 ). Proti, nedz CETA 8. nodaļas C un D iedaļu mērķis, nedz to sekas nav Savienības acquis attiecināšana uz Kanādu, pārņemot Savienības tiesību normas. Lai gan, protams, pastāv materiāltiesiska pārklāšanās ar Savienības iekšējās tiesībās paredzēto ieguldītāju aizsardzību, CETA 8. nodaļas C un D iedaļā atrodamās normas nevar tikt kvalificētas kā “identiskas”. Šie noteikumi atspoguļo ierastos standartus starptautiskās ieguldījumu aizsardzības jomā, vienlaikus tos precizējot un pastiprinot. Turklāt CETA nav arī paredzēts pienākums garantēt, lai tajā iekļauto aizsardzības normu un Pušu iekšējās tiesībās iekļauto aizsardzības normu interpretācija būtu vienveidīga ( 125 ). No šīs perspektīvas raugoties, nav tāda riska, ka šķīrējtiesas veikta CETA 8. nodaļas C un D iedaļas interpretācija ietekmēs Savienības iekšējo tiesību interpretāciju, ko Tiesa atzinumā 1/91 ir uzskatījusi par nesaderīgu ar Savienības tiesību sistēmas autonomijas principu ( 126 ).

158. Katrā ziņā svarīgi ir tas, ka, ņemot vērā manis iepriekš uzskaitītās garantijas, pat attiecībā uz aizsardzības normām, kuras būtībā būtu identiskas, ar CETA izveidotā mehānisma sekas nebūs tādas, ka Savienībai un tās iestādēm, īstenojot to iekšējo kompetenci, tiks uzspiesta noteikta tādu Savienības tiesību normu interpretācija, kuras līdzvērtīgi būtu noteiktas šajā nolīgumā, jo abas normu kategorijas ir formāli nošķirtas un attiecībā uz tām var tikt saglabāta atsevišķa interpretācija ( 127 ).

159. Ir arī jānošķir CETA noteikumi par CETA šķīrējtiesu no noteikumiem, kuri bija iekļauti nolīguma par Savienības pievienošanos ECPAK projektā, kas tika aplūkots atzinumā 2/13. Pēdējā minētajā atzinumā Tiesa uzsvēra vairākus iemeslus, kuri liecināja, ka ir aizskarta Savienības tiesību autonomija, – to skaitā it īpaši bija apstāklis, ka paredzētais nolīgums varēja ietekmēt savstarpējās attiecības, ko Savienība un dalībvalstis uztur, kā arī kompetenču sadalījumu starp Savienību un tās dalībvalstīm.

160. Taču CETA šķīrējtiesai nav kompetences lemt par Savienības un tās dalībvalstu savstarpējām attiecībām, nedz arī par attiecībām starp pašām dalībvalstīm vai starp kādas dalībvalsts ieguldītājiem un citām dalībvalstīm. CETA šķīrējtiesa atšķiras no tiesām, kuras tika aplūkotas atzinumos 1/09 un 2/13, jo, lai gan paredzēto nolīgumu, kas tika aplūkots katrā no šiem atzinumiem, bija noslēgusi Savienība, gan Eiropas un Kopienas patentu tiesai, gan Eiropas Cilvēktiesību tiesai bija kompetence lemt par Savienības iekšējiem strīdiem. Tas tā nav CETA šķīrējtiesas gadījumā, kura var izskatīt tikai strīdus starp vienas Līgumslēdzējas puses ieguldītājiem un otru Līgumslēdzēju pusi.

161. Turklāt CETA šķīrējtiesai nav jālemj par kompetenču sadalījumu starp Savienību un tās dalībvalstīm. Proti, CETA 8.21. pantā ir paredzēta automātiska kārtība, lai noteiktu atbildētāju Kanādas ieguldītāja uzsāktā procedūrā, neskarot Padomes un Eiropas Parlamenta Regulu (ES) Nr. 912/2014 (2014. gada 23. jūlijs), ar ko izveido sistēmu tādas finansiālās atbildības noregulējumam, kura saistīta ar ieguldītāja un valsts strīdu izšķiršanas šķīrējtiesām, kas izveidotas ar starptautiskiem nolīgumiem, kuros Eiropas Savienība ir puse ( 128 ). Tā CETA 8.21. panta 1. punktā ir paredzēts, ka iespējama tāda šā nolīguma pārkāpuma gadījumā, ko izdarījusi Savienība vai dalībvalsts, ieguldītājs, kas plāno celt prasību atbilstoši 8.23. pantam, iesniedz “[Savienībai] paziņojumu, kurā lūgts noteikt atbildētāju”. Tādējādi Savienība nosaka, vai tā vai kāda no tās dalībvalstīm rīkosies kā atbildētājs, un par to informē ieguldītāju ( 129 ). Ja ieguldītājs nav informēts par atbildētāja noteikšanu 50 dienu laikā no brīža, kad tas iesniedzis paziņojumu par šādu noteikšanu, un ja paziņojumā norādītie pasākumi ir tikai Savienības dalībvalsts pasākumi, atbildētājs ir dalībvalsts. Ja paziņojumā norādītajos pasākumos ietilpst Savienības pasākumi, atbildētājs ir Savienība ( 130 ). Šī noteikšana, kas ir veikta atbilstoši CETA 8.21. panta 3. vai 4. punktam, ir saistoša CETA šķīrējtiesai ( 131 ).

162. Normas, kas ļauj noteikt, vai kā atbildētājam ir jārīkojas Savienībai vai attiecīgajai dalībvalstij, ir atrodamas Regulā Nr. 912/2014. Komisijas pieņemtie lēmumi ir izpildu akti. Tādējādi runa ir par aktiem, kas var tikt pakļauti likumības pārbaudei Savienības tiesās. Kā to pamatoti norāda Padome, Tiesai paliek galīgās lemšanas tiesības par to, kam ir jārīkojas kā atbildētājam.

163. Ņemot vērā šos aspektus, šī lieta atšķiras no atzinuma 2/13, kurā Tiesa uzskatīja, ka paredzētajā nolīgumā iekļautā līdzatbildētāja mehānisma darbības kārtība negarantē, ka tiks saglabātas Savienības un tās tiesību īpašās iezīmes. Proti, šī kārtība apdraudēja Tiesas ekskluzīvo kompetenci lemt par kompetenču sadalījumu starp Savienību un tās dalībvalstīm ( 132 ).

164. Tādējādi, ciktāl CETA šķīrējtiesai šā nolīguma 8.21. panta noteikumu dēļ nav pilnvaru lemt par kompetenču sadalījumu starp Savienību un tās dalībvalstīm, nevar tikt uzskatīts, ka minētais nolīgums no šā skatupunkta apdraudētu Savienības tiesību sistēmas autonomiju.

7. ITS ietekmes uz valstu tiesu uzdevumu nodrošināt Savienības tiesību efektīvu piemērošanu neesamība

165. Ar CETA 8. nodaļas F iedaļu ir izveidots mehānisms, kurš var tikt kvalificēts kā “kvazitiesa”, jo tas vēl saglabā noteiktus aspektus, kas ir raksturīgi ieguldījumu arbitrāžas jomā, un kura mērķis būtībā ir izšķirt strīdus par paša attiecīgā starptautiskā nolīguma normu interpretāciju un piemērošanu. Turklāt, ciktāl tas ir alternatīvs strīdu izšķiršanas veids ieguldījumu aizsardzības jomā, kas attiecas uz CETA, šis mehānisms neietekmē nedz dalībvalstu tiesu kompetenci interpretēt un piemērot Savienības tiesības, nedz arī to iespēju vai pienākumu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un Tiesas kompetenci sniegt atbildes uz minēto tiesu uzdotajiem jautājumiem ( 133 ).

166. Lai gan – tāpat kā Eiropas un Kopienas patentu tiesa, kura tika aplūkota atzinumā 1/09, – šķīrējtiesa ir ārpus Savienības iestāžu un tiesu sistēmas, tai – atšķirībā no minētās tiesas attiecībā uz ievērojamu skaitu prasību, ko cēluši indivīdi Kopienas patenta jomā ( 134 ), – nav piešķirta nedz ekskluzīva kompetence lemt par prasībām, ko ir cēluši ārvalstu ieguldītāji ieguldījumu aizsardzības jomā, nedz kompetence interpretēt un piemērot Savienības tiesības šajā jomā.

167. Kā Komisija pamatoti ir norādījusi savos apsvērumos, CETA šķīrējtiesai nav jāpiemēro Savienības iekšējās tiesības, bet gan vienīgi šā nolīguma noteikumi. Ar CETA ir izveidota papildu aizsardzība starptautiskajās tiesībās un ir paredzēts īpašs mehānisms, kas ļauj otras Līgumslēdzējas puses ieguldītājiem izmantot šo aizsardzību. Lai gan tas tā ir, tas tomēr neierobežo materiālās tiesības, kuras ārvalstu ieguldītājiem ir piešķirtas uz Savienības iekšējo tiesību pamata. Tā sekas nav arī tādas, ka tiktu ietekmēta Tiesas vai dalībvalstu tiesu kompetence izskatīt prasības, kas ir celtas, lai nodrošinātu, ka šādas Savienības iekšējās tiesībās piešķirtās tiesības tiek ievērotas.

168. Līdz ar to ITS izveide neliedz ārvalstu ieguldītājiem mēģināt aizsargāt savus ieguldījumus, vēršoties Līgumslēdzēju pušu tiesās, lai tiem tiktu piemērotas šo Pušu iekšējās tiesības ( 135 ). Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ņemot vērā CETA tiešas iedarbības neesamību, ārvalstu ieguldītāji šajā gadījumā Līgumslēdzēju pušu tiesās nevar tieši atsaukties uz šā nolīguma pārkāpumu, bet gan tikai uz šo Pušu iekšējo tiesību pārkāpumu, ja vien, protams, tajās ir ietvertas pienācīgas aizsardzības normas. Papildus faktam, ka abi prasību veidi ir pamatoti ar atšķirīgām atsauces tiesību normām, nav teikts, ka arī to priekšmets būtu tas pats. Proti, pretēji gadījumam, kad prasība ir celta CETA šķīrējtiesā, vēršanās Līgumslēdzēju pušu iekšējās tiesās varēs būt plašāka par tikai atlīdzības prasību un attiekties arī uz attiecīgā šo Pušu iekšējo tiesību pasākuma atcelšanu. Tādējādi runa ir par diviem tiesību aizsardzības līdzekļiem, kas ir papildinoši, bet kas viens otru neaizstāj.

169. Līgumslēdzējas puses ir paredzējušas noteikumus, kuri ierobežo ārvalstu ieguldītāju rīcībā esošās izvēles iespējas.

170. Atbilstoši CETA 8.22. pantam “Procesuālie un citi noteikumi prasības iesniegšanai šķīrējtiesā”: “1. Ieguldītājs drīkst iesniegt prasību atbilstoši 8.23. pantam tikai tad, ja ieguldītājs: [..] f) atsauc vai pārtrauc jebkādu esošu tiesvedību šķīrējtiesā vai tiesā saskaņā ar vietējiem vai starptautiskajiem tiesību aktiem attiecībā uz pasākumu, kas, iespējams, ir tā prasībā norādītais pārkāpums; un g) atsakās no tiesībām ierosināt prasību vai tiesvedību šķīrējtiesā vai tiesā saskaņā ar vietējiem vai starptautiskiem tiesību aktiem attiecībā uz pasākumu, kas, iespējams, ir tā prasībā norādītais pārkāpums.”

171. Šie noteikumi liecina, ka CETA šķīrējtiesai ir piešķirta tikai alternatīva kompetence. Līdz ar to, kā ir precizēts Kopīgā interpretējošā instrumenta 6. punkta a) apakšpunktā, “CETA neprivileģē vēršanos [ITS], kas izveidota ar nolīgumu. Ieguldītāji tā vietā var izvēlēties izmantot pieejamās iespējas vērsties iekšzemes tiesās”. Turklāt neiespējamība paralēli ar vēršanos CETA šķīrējtiesā vai pēc tās celt prasību Līgumslēdzēju pušu tiesās varētu radīt tādas sekas, ka ieguldītāji vispirms vērsīsies šajās tiesās. Kaut arī tas nav nosacījums, lai vērstos CETA šķīrējtiesā, ar šiem noteikumiem tiek veicināta iekšējās tiesībās pieejamo tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšana.

172. Ņemot vērā šos aspektus, ir jāuzskata, ka, lai gan CETA tiešās iedarbības neesamības dēļ dalībvalstu tiesu uzdevums nav piemērot šo nolīgumu, tām tomēr nav atņemts Savienības tiesību sistēmas “kopējo tiesību” tiesu statuss, tai skaitā viņu loma iespējamu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu īstenošanā. Turklāt Tiesai nav atņemta kompetence prejudiciālā nolēmuma ceļā atbildēt uz minēto tiesu uzdotajiem jautājumiem. Tādējādi nevar tikt konstatēta nekāda to kompetenču sagrozīšana, kuras ar Līgumiem ir piešķirtas Savienības iestādēm un dalībvalstīm un kuras ir būtiskas, lai saglabātu pašu Savienības tiesību raksturu ( 136 ).

8. Saderīgums ar Savienības ārējās darbības mērķiem

173. Es uzskatu, ka pārbaude, vai CETA 8. nodaļas F iedaļa ir saderīga ar Savienības tiesību autonomijas principu, ir jāveic, pienācīgi ņemot vērā nepieciešamību saglabāt Savienības spēju piedalīties savas ārējās darbības principu un mērķu īstenošanā.

174. Kā Slovākijas valdība pamatoti ir norādījusi tiesas sēdē, Tiesai Savienības tiesību autonomijas principam būtu jāpiešķir tāds saturs, kas ļautu ne vien saglabāt Savienības tiesību īpašās iezīmes, bet arī Savienībai piedalīties starptautisko tiesību un uz noteikumiem balstītas starptautiskās kārtības veidošanā.

175. Manā ieskatā CETA 8. nodaļas noteikumi ļauj panākt līdzsvaru starp Savienības īpašās konstitucionālās struktūras saglabāšanu un tās ārējās darbības attīstību.

176. Atbilstoši LES 3. panta 5. punktam “attiecībās ar citām pasaules daļām Savienība atbalsta un sekmē savas vērtības un intereses un palīdz aizsargāt savus pilsoņus. Tā veicina [..] ilgtspējīgu Zemes attīstību, [..] brīvu un godīgu tirdzniecību, [..], kā arī starptautisko tiesību normu stingru ievērošanu un attīstību [..]”. Pēdējais minētais mērķis loģiski nozīmē, ka Savienībai ir jādod priekšroka iniciatīvām un kontroles mehānismiem, kuri pastiprina to starptautisko līgumu efektivitāti, kuru dalībniece tā ir ( 137 ).

177. Ar Savienības rīcību starptautiskajā arēnā atbilstoši LES 21. panta 2. punktam ir jācenšas sasniegt “augstu sadarbības līmeni visās starptautisko attiecību jomās”, it īpaši konsolidējot un atbalstot “tiesiskumu [..] un starptautisko tiesību principus” ( 138 ), veicinot “visu valstu integrāciju pasaules ekonomikā, arī pakāpeniski atceļot starptautiskās tirdzniecības ierobežojumus” ( 139 ), palīdzot “attīstīt starptautiskus pasākumus [..], lai nodrošinātu ilgtspējīgu attīstību” ( 140 ) un sekmējot “starptautisku sistēmu, kuras pamatā ir ciešāka daudzpusēja sadarbība un laba pasaules līmeņa vadība” ( 141 ). Atbilstoši LESD 207. panta 1. punktam “kopējo tirdzniecības politiku īsteno, ievērojot Savienības ārējās darbības principus un mērķus”.

178. CETA 8. nodaļa manā ieskatā pilnībā atbilst šiem mērķiem, apvienojot noteikumus par ieguldījumu aizsardzību, kuri veicina ieguldītāju tiesisko drošību, kā arī tirdzniecības attīstību starp Savienību un Kanādu ( 142 ) un īpašu strīdu izšķiršanas mehānismu ar skaidru apstiprinājumu, ka Līgumslēdzējām pusēm ir tiesības pieņemt tiesību aktus, kas ir nepieciešami, lai sasniegtu leģitīmus sabiedrības interešu mērķus, piemēram, sabiedrības veselības, drošības, vides vai sociālās aizsardzības jomā.

9. Tiesas iepriekšēju iesaistīšanu nodrošinoša mehānisma izveides nepieciešamības neesamība un iespēja valstu tiesām pilnībā pārbaudīt nolēmumus

179. Ir jāatgādina, ka tāda strīdu izšķiršanas mehānisma kā CETA 8. nodaļas F iedaļā paredzētais mehānisms pastāvēšanas iemesls ir nodrošināt, lai strīdu starp ieguldītājiem un valstīm izšķiršana būtu neitrāla un autonoma attiecībā pret Līgumslēdzēju pušu tiesu sistēmām. Atbilstoši šai loģikai ir saprotams, ka Puses nav paredzējušas nedz mehānismu iepriekšējai Tiesas iesaistīšanai, nedz to, ka šķīrējtiesas nolēmumiem būtu sistemātiski jāvar tikt pakļautiem minēto Pušu tiesu pilnīgai pārbaudei. Šādas sasaistes ar Līgumslēdzēju pušu tiesu sistēmām paredzēšana būtu pretrunā to gribai izveidot ārpus to tiesu sistēmām esošu strīdu izšķiršanas mehānismu.

180. Tā kā ir atzīts, ka CETA 8. nodaļas F iedaļā ir ietvertas pietiekamas garantijas, lai novērstu, ka šis mehānisms aizskar Tiesas ekskluzīvo kompetenci sniegt Savienības tiesību galīgo interpretāciju, man nešķiet, ka šādi veiktā Līgumslēdzēju pušu izvēle varētu tikt apšaubīta.

181. Lai gan tas tā ir, jāatzīmē, ka atkarībā no to arbitrāžas noteikumu izvēles, uz kuru pamata prasība ir tikusi celta ( 143 ), nav izslēgta tās dalībvalsts tiesu veikta pārbaude, kurā izpilde tiek prasīta, it īpaši konflikta ar šīs valsts sabiedrisko kārtību ( 144 ) gadījumā ( 145 ). Šādas pārbaudes esamība tomēr, manuprāt, nav nosacījums CETA 8. nodaļas F iedaļā paredzētā ieguldītāju un valstu strīdu izšķiršanas mehānisma saderīgumam ar Savienības tiesību autonomijas principu.

182. Turklāt, runājot par dažkārt pausto domu šāda veida nolīgumā Savienības tiesību interpretācijas problēmas gadījumam paredzēt mehānismu Tiesas iepriekšējai iesaistīšanai, kā to pareizi norāda Vācijas valdība un Komisija, ir jāņem vērā savstarpējības prasība. Proti, par šādu mehānismu būtu ne vien grūti vai pat neiespējami vienoties ar trešajām valstīm ( 146 ), bet Savienībai, saņemot to akceptu, abpusējās attiecībās valdošā savstarpējības principa dēļ būtu arī saviem partneriem jāsniedz iespēja paredzēt prejudiciālu kompetenci to jurisdikcijās attiecībā uz iekšējo tiesību interpretāciju. No Savienības ieguldītāju skatupunkta tas būtu pretrunā šāda strīdu izšķiršanas mehānisma pastāvēšanas iemeslam, proti, būt neitrālam un neatkarīgam no otras Līgumslēdzējas puses iekšējām tiesām. Tas būtiski samazinātu interesi par šādu mehānismu un tā pievilcību, it īpaši, Savienībai nodibinot attiecības ar tādam trešajām valstīm, kuru iekšējas tiesas neatbilst vai tikai nepilnīgi atbilst objektivitātes, neatkarības un izskatīšanas raituma kritērijiem, un tas varētu galarezultātā apdraudēt to ieguldījumu aizsardzības līmeni, kurus Savienības ieguldītāji būtu veikuši šajās valstīs.

183. Tāpēc es atbalstu CETA sarunu veicēju izvēlēto risinājumu šā nolīguma normās īpaši pievērst uzmanību tam, lai izveidotais strīdu izšķiršanas mehānisms pēc iespējas mazāk iejauktos Līgumslēdzēju pušu tiesu sistēmās.

184. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka CETA 8. nodaļas F iedaļā paredzētais strīdu izšķiršanas mehānisms neapdraud Savienības tiesību autonomijas principu un, it īpaši, tas neietekmē Tiesas ekskluzīvās kompetences sniegt galīgo Savienības tiesību interpretāciju principu.

B. Par vispārējo vienlīdzīgas attieksmes principu un Savienības tiesību efektivitātes prasību

185. Šajā lūguma sniegt atzinumu daļā Beļģijas Karaliste vispirms norāda, ka CETA Kanādas ieguldītājiem ir paredzēts privileģēts tiesību aizsardzības līdzeklis. Proti, Kanādas uzņēmumi, kas veic ieguldījumus Savienībā, varot saistībā ar strīdu vērsties gan Savienības iekšējā tiesā, gan CETA šķīrējtiesā, savukārt Savienības ieguldītājiem, kas veic ieguldījumus Savienībā, šādas izvēles neesot.

186. Esot jāpārbauda, vai šāda situācija ir saderīga Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ( 147 ) 20. pantu, kurā ir noteikts, ka “visas personas ir vienlīdzīgas likuma priekšā”, kā arī ar Hartas 21. panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka, “ievērojot Līgumu piemērošanas jomu un neskarot tajos paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ”.

187. Turpinājumā Beļģijas Karaliste norāda, ka CETA 8.39. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka, ja Kanādas ieguldītājs CETA šķīrējtiesā rīkojas “vietēja uzņēmuma” (tas ir, Savienībā uzņēmējdarbību veicoša uzņēmuma, kurš tam pieder vai kuru tas kontrolē tieši vai netieši) ( 148 ) vārdā, šķīrējtiesas, iespējams, piespriestā zaudējumu atlīdzība un procenti ir jāsamaksā šim vietējam uzņēmumam.

188. Šo noteikumu, protams, varētu attaisnot starptautiskiem ieguldījumu aizsardzības nolīgumiem raksturīgais mērķis veicināt tās Puses ekonomiku, kurā šis uzņēmums veic uzņēmējdarbību. Tomēr esot jāizvērtē minētā noteikuma saderīgums ar Hartas 20. un 21. pantu.

189. Visbeidzot, Beļģijas Karaliste šaubās, vai gadījumā, ja CETA šķīrējtiesa nospriestu, ka naudas sods, ko Kanādas ieguldītājam (vai vietējam uzņēmumam) uzlikusi Komisija vai kādas dalībvalsts konkurences iestāde, ir pretrunā CETA 8. nodaļas C vai D iedaļai, un piespriestu tai atlīdzinājumu, kas būtu līdzvērtīgs šim naudas sodam, šā naudas soda seku izzušana būtu saderīga ar vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī ar Savienības tiesību efektivitātes prasību.

190. No CETA 8.9. panta 3. un 4. punkta izrietot, ka, ja Savienība ir atzinusi valsts atbalstu par nesaderīgu ar LESD 108. pantu un ir likusi to atgūt, CETA šķīrējtiesa nevarot nospriest, ka šis lēmums ir pretrunā CETA, un tāpēc nevarot arī piespriest zaudējumu atlīdzību tādā apmērā, kas būtu līdzvērtīgs šim valsts atbalstam. Tomēr CETA neesot iekļauts līdzīgs noteikums, kura mērķis būtu aizsargāt Komisijas vai dalībvalstu konkurences iestāžu saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu pieņemtos lēmumus. Rezultātā nevarot tikt izslēgts, ka Kanādas ieguldītājs izvairīsies no Savienības konkurences noteikumu pārkāpuma sekām, savukārt Savienības ieguldītāji no tām nevarēs izvairīties.

191. Rezumējot, Beļģijas Karaliste vēlas uzzināt, vai šķīrējtiesas nolēmumi noteiktos apstākļos varētu aizskart Hartas 20. un 21. pantu, kā arī Savienības tiesību efektivitātes prasību. Šajā ziņā šī dalībvalsts ir identificējusi divas situācijas, proti, pirmām kārtām, situāciju, kurā zaudējumu atlīdzība tiek pārskaitīta vietējam uzņēmumam atbilstoši CETA 8.39. panta 2. punkta a) apakšpunktam, un, otrām kārtām, gadījumu, kurā šķīrējtiesa var piespriest zaudējumu atlīdzību saistībā ar naudas sodu, kas ir uzlikts atbilstoši Savienības konkurences tiesībām.

192. Beļģijas Karalistes pausto šaubu pirmā daļa izriet no tā, ka atbilstoši CETA 8.23. panta 1. punktam prasību var celt Puses ieguldītājs savā vārdā vai Puses ieguldītājs tāda vietējā uzņēmuma vārdā, kurš tam pieder vai kuru tas tieši vai netieši kontrolē. Pēdējā minētajā gadījumā no CETA 8.39. panta 2. punkta a) apakšpunkta izriet, ka nolēmumā noteiktais atlīdzinājums tiek samaksāts vietējam uzņēmumam. Šis konstatējums, manuprāt, nevar radīt diskrimināciju attiecībā pret Savienības ieguldītājiem, kuri veic ieguldījumus Savienībā.

193. Šajā ziņā ir jānorāda, ka vietējais uzņēmums, kas ir minēts šajās abās normās, pats ir ieguldījuma forma. Proti, atbilstoši CETA 8.1. pantam “aptverts ieguldījums” attiecībā uz kādu Pusi ir ieguldījums, kas tostarp “tieši vai netieši pieder otras Puses ieguldītājam vai ko tas kontrolē”, un “ieguldījums” ir “jebkāda veida aktīvs, kas tieši vai netieši pieder ieguldītājam vai ko tas kontrolē” un kam tostarp var būt uzņēmuma forma. Ņemot vērā kontroli, ko vienas Puses ieguldītājs šādi īsteno pār otras Puses teritorijā uzņēmējdarbību veicošu vietējo uzņēmumu, CETA šķīrējtiesas piespriests atlīdzinājums, kaut arī tas tiktu samaksāts vietējam uzņēmumam, galarezultātā nāks par labu pirmās Puses ieguldītājam, kuram turklāt atbilstoši CETA 8.23. panta 1. punktam vienīgajam ir tiesības celt prasību šķīrējtiesā.

194. Tā kā vienas Puses ieguldītājs un otras Puses teritorijā uzņēmējdarbību veicošs vietējais uzņēmums patiesībā ir viens otram jāpielīdzina ( 149 ), Beļģijas Karalistes uzdotais jautājums ir par to, vai pastāv diskriminācija starp ārvalstu ieguldītājiem, kuriem ir piemērojama īpaša materiāltiesiska un procesuāla aizsardzība, un vietējiem ieguldītājiem, kuriem šāda aizsardzība netiek piemērota.

195. Attiecībā uz šo jautājumu ir jāprecizē, ka no LESD 207. panta 1. punkta otrā teikuma, lasīta kopsakarā ar LES 21. pantu, izriet, ka Savienībai, īstenojot tai ar LES un LESD piešķirtās kompetences, tai skaitā kopējās tirdzniecības politikas jomā, ir jāievēro pamattiesības, kuru skaitā ir vienlīdzīgas attieksmes princips ( 150 ). Savienība ir tiesiska Savienība, kurā tiek pārbaudīta tās iestāžu aktu atbilstība tostarp Līgumiem, vispārējiem tiesību principiem, kā arī pamattiesībām ( 151 ). Tas attiecas arī uz Savienības ārējo darbību ( 152 ). Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Savienības noslēgti starptautiskie nolīgumi “ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa [..]. Tāpēc to noteikumiem būtu jābūt pilnīgi saderīgiem ar Līgumu noteikumiem un no tiem izrietošajiem konstitucionālajiem principiem” ( 153 ). Tas, protams, ietver arī Hartu atbilstoši tās 51. pantam, kurai, kā noteikts LES 6. panta 1. punktā, “ir tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem”. Pat pirms Harta oficiāli stājās spēkā, Tiesa jau bija noteikusi principu, saskaņā ar kuru Savienības ārējo attiecību veidošanai ir jāatbilst Savienības pamattiesībām ( 154 ).

196. Protams, saskaņā ar paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu ( 155 ) tās 21. panta 2. punkts “atbilst [LESD] 18. panta pirmajai daļai un jāpiemēro saskaņā ar to”. Piedevām saskaņā ar Hartas 52. panta 2. punktu Hartā atzītās tiesības, kas ir paredzētas Līgumos, ir izmantojamas saskaņā ar minētajos līgumos noteiktajiem nosacījumiem un ierobežojumiem. No minētā izriet, ka Hartas 21. panta 2. punkts ir jāinterpretē tā, ka tam ir tāds pats tvērums kā LESD 18. panta pirmajai daļai.

197. LESD 18. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka, “piemērojot Līgumus un neskarot tajos paredzētos īpašos noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ”. Šī tiesību norma ir ietverta šā līguma otrajā daļā “Diskriminācijas aizliegums un Savienības pilsonība”. Tā attiecas uz situācijām, kuras ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā un kurās attieksme pret vienas dalībvalsts pilsoni ir diskriminējoša salīdzinājumā ar attieksmi pret citas dalībvalsts pilsoni vienīgi viņa pilsonības dēļ. Tādējādi Tiesas ieskatā minētā tiesību norma nav piemērojama gadījumā, kad, iespējams, pastāv atšķirīga attieksme pret dalībvalstu un trešo valstu pilsoņiem ( 156 ).

198. Manuprāt, tas tomēr neatbrīvo tādu starptautisku nolīgumu kā CETA no pienākuma ievērot vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš atzīts Hartas 20. pantā ( 157 ).

199. Šajā jautājumā ir jāpiebilst, ka šeit netiek apšaubīta judikatūra, kura ir vērsta uz to, lai saglabātu Savienības iestāžu un struktūru politisko rīcībspēju starptautiskajā vidē, ļaujot pēdējām minētajām īstenot atšķirīgu attieksmi starp trešajām valstīm ( 158 ).

200. No ieguldījumu aizsardzības perspektīvas ir jānorāda, ka Kopīgā interpretējošā instrumenta 6. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka “CETA neizraisīs labvēlīgāku attieksmi pret ārvalstu ieguldītājiem nekā pret vietējiem ieguldītājiem”.

201. Runājot par tā jautājuma pārbaudi, vai, ieviešot ITS, ir ievērots vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips paredz, ka līdzīgās situācijās nedrīkst būt atšķirīga attieksme un ka atšķirīgās situācijās nedrīkst būt vienāda attieksme, ja vien šāda attieksme nav objektīvi attaisnojama ( 159 ).

202. Lielākā daļa valdību, kas ir iesniegušas apsvērumus, kā arī Padome un Komisija uzskata, ka Beļģijas Karaliste kļūdaini pamatojas uz premisu, atbilstoši kurai Kanādas ieguldītāji, kuri veic ieguldījumus Savienībā, no vienas puses, un Savienības ieguldītāji,