ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
No šī viedokļa, ja parādnieks, izpildot vienu un to pašu līgumu, pieļauj maksājumu kavējumus attiecībā uz vairākām secīgām preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, tā sekas nevar būt tādas, ka fiksētā minimālā summa, kas ir jāmaksā kā kompensācija par atgūšanas izmaksām par katru maksājuma kavējumu, tiek samazināta līdz vienreizējai fiksētai summai. Šāds samazinājums vispirms atņemtu lietderīgo iedarbību Direktīvas 2011/7 6. pantam, kura mērķis, kā uzsvērts iepriekšējā punktā, ir ne tikai atturēt no šiem maksājumu kavējumiem, bet arī atlīdzināt ar šīm summām “kreditoram radušās atgūšanas izmaksas”, jo šīm izmaksām ir tendence palielināties proporcionāli to maksājumu skaitam un summām, kuras debitors nesamaksā termiņā. Turklāt šis samazinājums nozīmētu, ka parādniekam tiek piešķirta atkāpe no šīs direktīvas 6. panta 1. punktā paredzētajām tiesībām uz fiksētu summu bez “objektīva iemesla” šai atkāpei minētās direktīvas 7. panta 1. punkta otrās daļas c) apakšpunkta izpratnē. Visbeidzot – šis samazinājums atbrīvotu parādnieku no tās finansiālā sloga daļas, kas izriet no tā pienākuma par katru laikā nesamaksāto rēķinu samaksāt šī 6. panta 1. punktā paredzēto fiksēto summu 40 EUR (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 20. oktobris, BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, 37. punkts).
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/19/EK (2002. gada 7. marts) par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (OV 2002, L 108, 7. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (OV 2009, L 337, 37. lpp.) (turpmāk tekstā – “piekļuves direktīva”), 8. panta 3. punktu, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/61/ES (2014. gada 15. maijs) par pasākumiem ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanas izmaksu samazināšanai (OV 2014, L 155, 1. lpp.) 1. panta 3. un 4. punktu un 3. panta 5. punktu.
20

Vispirms jāatgādina, ka jēdzieni, kas izmantoti, lai apzīmētu PVN direktīvas 132. pantā minētos atbrīvojumus, ir interpretējami šauri, ņemot vērā, ka tās ir atkāpes no vispārējā principa, kurš izriet no PVN direktīvas 2. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkta un kurš paredz, ka PVN tiek iekasēts par katru preču piegādi vai pakalpojumu, ko par atlīdzību sniedzis nodokļu maksātājs. Tomēr šo jēdzienu interpretācijai ir jāatbilst minēto atbrīvojumu mērķiem un jāievēro kopējās PVN sistēmas pamatā esošās nodokļu neitralitātes principa prasības. Tādējādi šaurās interpretācijas prasība nenozīmē, ka 132. pantā norādīto atbrīvojumu definēšanā lietotie jēdzieni ir jāinterpretē tādā veidā, ka atbrīvojumi zaudē paredzēto iedarbību (spriedumi, 2010. gada 10. jūnijs, Future Health Technologies, C‑86/09, EU:C:2010:334, 30. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2022. gada 7. aprīlis, I (Slimnīcu pakalpojumu atbrīvojums no PVN), C‑228/20, EU:C:2022:275, 34. punkts).
11

2015. gada beigās NY, Herios un Poensgen sāka diskusijas par to, lai NY pēc Herios darbības izbeigšanas tieši uzsāktu tirdzniecības pārstāvību. Šīs sarunas izrādījās neveiksmīgas, un Poensgen2016. gada 8. jūnijā paziņoja Herios par to noslēgtā līguma laušanu. To līgumattiecības beidzās 2016. gada 31. decembrī pēc sešu mēnešu uzteikuma termiņa beigām.
34

Tieši šādos apstākļos Curtea de Apel Oradea (Oradjas apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Direktīvas [2000/78] 9. panta 1. punkta noteikumi, kas garantē tiesisko procedūru “visām personām, kuras uzskata sevi par cietušām, jo viņām nav piemērots vienlīdzīgas attieksmes princips”, kā arī tie, kas paredzēti [Hartas] 47. panta pirmajā daļā un kas ikvienai personai garantē tiesības “uz efektīvu tiesību aizsardzību [un] uz taisnīgu [..] lietas izskatīšanu”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādas valsts tiesību normas kā [Likuma par dialogu starp sociālajiem partneriem] 211. panta c) punkts, kurā ir paredzēts, ka trīs gadu termiņu prasības par zaudējumu atlīdzību celšanai sāk aprēķināt “no dienas, kurā zaudējumi ir radušies”, neatkarīgi no tā, vai prasītāji zināja vai nezināja par zaudējumu nodarīšanu (un to apmēru)? 2) Vai Direktīvas [2000/78] 2. panta 1. un 2. punkta, kā arī 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta beigu daļas noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādas valsts tiesību normas kā [Pamatlikums Nr. 330/2009] 1. panta 2. punkts, kas interpretēts [Augstās kasācijas tiesas spriedumā], ņemot vērā, ka [attiecīgajiem tiesnešiem] nebija likumīgu tiesību prasīt ikmēneša piemaksas par vadības funkcijām palielinājumu, uzsākot darbu tiesu iestādē pēc datuma, kurā stājās spēkā [Pamatlikums Nr. 330/2009], kas skaidri nosaka, ka tiesības uz atalgojumu ir un paliek vienīgi tās, kas paredzētas [minētajā] likumā, kā rezultātā tiek radīta diskriminācija darba samaksas jomā salīdzinājumā ar viņu kolēģiem, arī pamatojoties uz vecuma kritēriju, jo tikai gados vecāki tiesneši, kuri iecelti amatā pirms 2010. gada janvāra (un par laikposmu no 2006. līdz 2009. gadam panāca labvēlīgu tiesas spriedumu pasludināšanu, kuru rezolutīvā daļa 2019. gadā tika interpretēta, pamatojoties uz [Augstās kasācijas tiesas spriedumu], 2019. gada decembrī un 2020. gada janvārī ar atpakaļejošu datumu saņēma atalgojumu samaksu (līdzīgu tam, kas tiek pieprasīts ar šajā lietā izskatāmo prasību) par laikposmu no 2010. līdz 2015. gadam, kaut arī šajā laikposmā arī [attiecīgie tiesneši] pildīja tiesnešu pienākumus, veica vienādu darbu ar vienādiem nosacījumiem un tajā pašā iestādē? 3) Vai Direktīvas [2000/78] noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj diskrimināciju tikai tad, ja tā ir balstīta uz kādu no šīs direktīvas 1. pantā minētajiem kritērijiem, vai, gluži pretēji, šie noteikumi, kas attiecīgā gadījumā papildināti ar citu Savienības tiesību aktu noteikumiem, nepieļauj atšķirīgu attieksmi plašākā nozīmē pret darbiniekiem atalgojuma ziņā, ja tie veic vienu un to pašu darbu pie viena un tā paša darba devēja, [tajā pašā] laikposmā un ar vienādiem nosacījumiem?”
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp SI, TL, ND, VH, YT un HN, no vienas puses, un Bundesrepublik Deutschland (Vācijas Federatīvā Republika), no otras puses, par Bundesamt für Migration und Flüchtlinge – Außenstelle Boostedt (Federālā migrācijas un bēgļu lietu pārvalde, Bostedas nodaļa, Vācija; turpmāk tekstā – “pārvalde”) lēmuma, ar kuru viņu pieteikumi noraidīti kā nepieņemami, tiesiskumu.
21

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai valsts tiesai, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jāizvērtē gan prejudiciālā nolēmuma nepieciešamība, lai tā varētu pieņemt savu nolēmumu, gan to jautājumu atbilstība, kurus tā uzdod Tiesai. No minētā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas atbilstības prezumpcija. Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 23. novembris, IS (Rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu prettiesiskums), C‑564/19, EU:C:2021:949, 60. un 61. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
47

Protams, Savienības tiesībās, it īpaši Hartas 7. pantā, kurā atzītas tiesības uz privātās vai ģimenes dzīves neaizskaramību, vispārīgi nav paredzētas tiesības uz paplašinātās ģimenes vienotību. Tomēr, ciktāl 7. pants ir jālasa kopā ar pienākumu visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, ņemt vērā bērna intereses kā galveno apsvērumu, kā paredzēts Hartas 24. panta 2. punktā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, État belge (Ģimenes atkalapvienošanās – Nepilngadīgs bērns), C‑133/19, C‑136/19 un C‑137/19, EU:C:2020:577, 34. punkts), kā arī Dublinas III regulas 6. panta 1. punktā, ir jāuzskata, ka nepilngadīgā pieteikuma iesniedzēja bez pavadības intereses uz apvienošanos ar savas paplašinātās ģimenes locekļiem viņa starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas nolūkā ir aizsargātas šajās tiesību normās. Šajā kontekstā ir arī jāatgādina, kā uzsvērts šīs regulas 13. apsvērumā, ka nepilngadīgajiem bez pavadības viņu īpašās neaizsargātības dēļ ir nepieciešamas īpašas procesuālās garantijas. Turklāt, lai gan saskaņā ar minētās regulas 8. panta 2. punktu dalībvalsts, kurā atrodas nepilngadīgais pieteikuma iesniedzējs bez pavadības, noteikšana par atbildīgo dalībvalsti ir pakļauta nosacījumam, ka tai jābūt “nepilngadīgā [..] interesēs”, no šīs tiesību normas – šīs pašas regulas 14. un 16. apsvēruma, kā arī 6. panta 3. punkta a) apakšpunkta un 4. punkta – izriet, ka ģimenes dzīves neaizskaramības respektēšana un it īpaši iespēja nepilngadīgajam bez pavadības tikt apvienotam ar radinieku, kurš var par viņu parūpēties viņa pieteikuma izskatīšanas laikā, principā ir bērna interesēs (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 23. janvāris, M.A. u.c., C‑661/17, EU:C:2019:53, 89. punkts).
34

Uzsverot, ka pamatlietā nenoliedzami pastāv pārrobežu situācija, uz kuru attiecas Savienības tiesības, jo FK ir reģistrējies divās dalībvalstīs un Austrijas tiesību norma ietekmē ieinteresētās personas tiesisko situāciju Vācijā, iesniedzējtiesa atgādina, ka saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. pantu tiesības uz īpašumu un līdz ar to arī mantiskās intereses, kas saistītas ar likumā paredzētajiem sociālajiem pabalstiem, kā, piemēram, vecuma pensija, ir jāgarantē un ka šādu pamattiesību ierobežojumiem ir jābūt attaisnotiem ar vispārējo interešu mērķiem, tiem jābūt piemērotiem, lai garantētu sasniedzamā mērķa īstenošanu, un samērīgiem. Šajā ziņā iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai ar esošajām interesēm ir attaisnots tas, ka vecuma pensijas saņemšana ir pakļauta nosacījumam, ka ieinteresētā persona atsakās no darba advokāta profesijā Austrijas teritorijā un ārvalstīs. Pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums varot radīt šķērsli brīvībai veikt uzņēmējdarbību, kas garantēta Pamattiesību hartas 15. panta 2. punktā, lasot to kopsakarā ar LESD 49. pantu.
27

Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 17.–19. punkta, tā kā – lai izvairītos no pienākuma izmaksāt kompensāciju, gaisa pārvadātājam, kura lidojums ir ilgi kavējies vai ticis atcelts ārkārtēja apstākļa dēļ Regulas Nr. 261/2004 5. panta 3. punkta izpratnē, lasot to šīs regulas 14. un 15. apsvēruma kontekstā, – ir jāpierāda, ka šo apstākli nevarēja novērst pat tad, ja tiktu veikti visi saprātīgie pasākumi, un ka tas ir veicis situācijai atbilstošus pasākumus, kas varētu novērst tā sekas, iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus pamatlietas apstākļus un attiecīgā gaisa pārvadātāja iesniegtos pierādījumus, ir jāizvērtē, vai pēdējais minētais patiešām ir veicis šādus pasākumus, tostarp izmantojot visus tā rīcībā esošos resursus, lai nodrošinātu saprātīgu, apmierinošu un ātru to pasažieru, kuri piedzīvojuši ilgu lidojuma kavēšanos vai atcelšanu, maršruta maiņu, it īpaši saskaņā ar mērķi garantēt augsta līmeņa pasažieru aizsardzību, kā minēts šīs regulas 1. apsvērumā (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2022. gada 30. marts, OrbestC‑659/21, nav publicēts, EU:C:2022:254, 26. punkts).
15

Ņemot to vērā, iesniedzējtiesa uzskata, ka informācija, ko RVO sniedza Sense2018. gada 15. marta un 5. aprīļa telefonsarunās, varēja tai pamatoti likt domāt, ka tai var piešķirt šādas maksājumtiesības, neraugoties uz to, ka 2018. gadā A bija sasniegusi 41 gadu vecumu. Taču, pamatojoties uz šo informāciju, Sense esot lūgusi piešķirt maksājumtiesības no valsts rezerves attiecībā uz 2018. gadu, un esot atteikusies iegādāties maksājumtiesības. Šī iemesla dēļ tai esot liegta pamata maksājuma un zaļināšanas maksājuma izmaksa par 2018. gadu, lai gan šos maksājumus tai varēja piešķirt, ja tā būtu iegādājusies maksājumtiesības. Tālab Sense esot cietusi zaudējumus, kas atbilst minēto maksājumu zudumam, atskaitot maksājumtiesību iegādes izmaksas.
47

Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar Regulu Nr. 515/97 atbilstoši tās V sadaļai ir izveidota muitas informācijas sistēma, kas sastāv no centrālās datubāzes, kura ir pieejama no termināļiem katrā dalībvalstī un no Komisijas. Tomēr no šīs regulas 24. panta g) punkta, kā arī Īstenošanas regulas 2016/346 1. apsvēruma izriet, ka dalībvalstu kompetentās iestādes papildina muitas informācijas sistēmu kopā ar informāciju par nozīmīgiem notikumiem, piemēram, preču atsavināšanu vai aizturēšanu. Tādējādi muitas informācijas sistēmā nav ietverta informācija par jebkuru atmuitošanu Savienības muitas teritorijā, no kuras kompetentās iestādes jebkurā gadījumā varētu iegūt informāciju, kas vajadzīga, lai noteiktu preces muitas vērtību saskaņā ar Muitas kodeksa 30. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu.
20

Pēc laikposmā no 2017. gada 5. decembra līdz 2018. gada 2. februārim veiktas nodokļu pārbaudes kompetentā nodokļu iestāde konstatēja, ka VB apgrozījums 2011. gada septembrī pārsniedza maksimālo slieksni, kas ir noteikts “īpašajā atbrīvojuma režīmā”, kurš Nodokļu kodeksā ir paredzēts mazajiem uzņēmumiem. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka tad, ja nodokļa maksātājs kalendārajā gadā sasniedz vai pārsniedz šo maksimālo atbrīvojuma slieksni, tam ir pienākums reģistrēties PVN nolūkā desmit dienu laikā no tā mēneša beigām, kurā tas ir sasniedzis vai pārsniedzis šo maksimālo slieksni.
27

Līdz ar to ir jākonstatē, ka tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir ļauts ņemt vērā tikai to profesionālo pieredzi, ko profesionālās pilnveides kandidāts ir ieguvis Spānijas veselības aprūpes dienestos tajā pašā profesionālajā kategorijā kā tā, saistībā ar kuru viņš ir lūdzis piekļuvi attiecīgajai profesionālās pilnveides kategorijai, var atturēt darba ņēmēju no viņam LESD 45. pantā paredzēto tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanas. Šāds darba ņēmējs tiks atturēts atstāt savu izcelsmes valsti, lai dotos strādāt vai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, ja tas viņam liedz iespēju, ka viņa profesionālā pieredze, kas iegūta citā dalībvalstī, tiks ņemta vērā.
5

Regulas Nr. 1306/2013 54. apsvērumā ir precizēts: “Savstarpējās atbilstības sistēma ietver KLP pamatstandartus vides, klimata pārmaiņu, zemes labu lauksaimniecības un vides apstākļu, sabiedrības veselības, dzīvnieku veselības, augu veselības un dzīvnieku labturības jomā. Savstarpējās atbilstības mērķis ir veicināt ilgtspējīgas lauksaimniecības attīstību, panākot to, ka atbalsta saņēmēji labāk izprot nepieciešamību ievērot šos pamatstandartus. Tās mērķis ir arī veicināt to, ka KLP vairāk atbilst sabiedrības priekšstatiem, panākot šīs politikas labāku saskaņotību ar vides, sabiedrības veselības, dzīvnieku veselības, augu veselības un dzīvnieku labturības politiku. Savstarpējās atbilstības sistēma ir KLP neatņemama sastāvdaļa, un tādēļ tā būtu jāsaglabā. Taču tās darbības joma, ko pagaidām veido atsevišķi tiesību aktu noteiktu apsaimniekošanas prasību saraksti un standarti attiecībā uz zemes labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem, būtu jāsakārto tā, lai nodrošinātu savstarpējās atbilstības sistēmas konsekvenci un labāku redzamību. Šajā nolūkā prasības un standarti būtu jāapvieno vienā sarakstā un jāsagrupē atkarībā no jomas un jautājuma. [..]”
12

Saskaņā ar šīs regulas 29. panta 1. un 3. punktu: “1. Pieteikuma iesniedzēja vai citas 18. panta 1. punkta c) vai d) apakšpunktā minētās personas pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu. [..] 3. Ja persona ir pārsūtīta kļūdas dēļ vai lēmums par pārsūtīšanu apelācijas vai pārskatīšanas rezultātā ir atcelts pēc tam, kad pārsūtīšana ir notikusi, dalībvalsts, kas veica pārsūtīšanu, tūlīt pieņem minēto personu atpakaļ.”
23

Šādos apstākļos Landgericht Saarbrücken (Zārbrikenes apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Savienības tiesības, it īpaši attiecībā uz [Direktīvu 2008/95], it īpaši tās 12. pantu, vai [Direktīvu 2015/2436], it īpaši tās 16., 17. un 19. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šo tiesību normu lietderīgā iedarbība liedz tādu valsts procesuālo tiesību interpretāciju: a) ar kuru prasītājam civilprocesā par valsts preču zīmes izslēgšanu no reģistra sakarā ar atcelšanu nelietošanas dēļ tiek noteikts no pierādīšanas pienākuma atšķirīgs skaidrojuma sniegšanas pienākums, un b) ar kuru šī skaidrojuma sniegšanas pienākuma ietvaros prasītājam tiek noteikts: – šādā procesā, ciktāl tas ir iespējams, pamatoti argumentēt to, ka atbildētājs nav lietojis preču zīmi, un – šajā sakarā veikt savu tirgus izpēti, kas ir atbilstoša lūgumam par [preču zīmes] dzēšanu no reģistra un attiecīgās preču zīmes specifikai?”
87

Turklāt šajā kontekstā nav nozīmes Komisijas veiktajai atsaucei uz 2017. gada 9. marta spriedumu Manni (C‑398/15, EU:C:2017:197) par obligāto atklātību saistībā ar sabiedrībām, tostarp to likumīgajiem pārstāvjiem, kas paredzēta Padomes pirmajā Direktīvā 68/151/EEK (1968. gada 9. marts) par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko dalībvalstis prasa no sabiedrībām Līguma 58. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses (OV 1968, L 65, 8. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 15. jūlija Direktīvu 2003/58/EK, (OV 2003, L 221, 13. lpp.). Proti, šajā direktīvā paredzētā obligātā atklātība, no vienas puses, un ikviena sabiedrības locekļa piekļuve informācijai par patiesajiem labuma guvējiem, kas paredzēta grozītajā Direktīvā 2015/849, no otras puses, atšķiras gan ar to attiecīgajiem mērķiem, gan to apjomu attiecībā uz aptvertajiem personas datiem.
29

Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2002/92 2. panta 3. un 5. punkts un Direktīvas 2016/97 2. panta 1. punkta 1., 3. un 8. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “apdrošināšanas starpnieks” un līdz ar to jēdziens “apdrošināšanas izplatītājs” šo tiesību normu izpratnē attiecas uz juridisku personu, kuras darbība ietver to, ka tās klientiem tiek piedāvāts brīvprātīgi pievienoties grupas apdrošināšanai, ko tā ir iepriekš noslēgusi ar apdrošināšanas sabiedrību, par atlīdzību, kuru šī juridiskā persona no viņiem saņem, un šī pievienošanās nodrošina klientiem tiesības uz apdrošināšanas pakalpojumiem it īpaši sakarā ar slimību vai nelaimes gadījumu ārvalstīs.
10

Šīs pašas direktīvas 9. pantā “Garantijas aizturētiem pieteikuma iesniedzējiem” ir paredzēts: “1. Pieteikuma iesniedzēju aiztur tikai uz cik iespējams īsu laiku un patur apcietinājumā tikai, kamēr ir piemērojami 8. panta 3. punktā paredzētie pamati. Administratīvās procedūras, kas attiecas uz 8. panta 3. punktā paredzētajiem aizturēšanas pamatiem, veic ar pienācīgu rūpību. Administratīvo procedūru kavēšanās, ko nevar piedēvēt pieteikuma iesniedzējam, nav pamatojums aizturēšanas turpināšanai. 2. Pieteikuma iesniedzēju aizturēšanas rīkojumu izdod rakstiski tiesu vai administratīvās iestādes. Aizturēšanas rīkojumā norāda faktiskos un juridiskos iemeslus, kas ir tā pamatā. 3. Ja aizturēšanas rīkojumu izdod administratīvās iestādes, dalībvalstis nodrošina aizturēšanas likumības ātru juridisku pārskatīšanu, to veicot ex officio un/vai pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma. Ja šādu aizturēšanas likumības pārskatīšanu veic ex officio, lēmumu pieņem pēc iespējas drīzāk kopš aizturēšanas. Ja pārskatīšanu veic pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma, par to nolemj pēc iespējas drīzāk kopš attiecīgās procedūras sākuma. Dalībvalstis valsts tiesību aktos attiecīgi nosaka laikposmu, kurā ir jāveic ex officio pārskatīšana tiesā un/vai pārskatīšana tiesā pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma. Ja juridiskās pārskatīšanas rezultātā tiek konstatēts, ka aizturēšana ir nelikumīga, attiecīgo pieteikuma iesniedzēju nekavējoties atbrīvo. 4. Aizturētus pieteikuma iesniedzējus viņiem saprotamā valodā vai valodā, kuru ir pamats uzskatīt par šīm personām saprotamu, nekavējoties rakstiski informē par aizturēšanas iemesliem un valsts tiesību aktos noteiktajām procedūrām aizturēšanas rīkojuma apstrīdēšanai, kā arī par iespēju lūgt bezmaksas juridisko palīdzību un pārstāvību. 5. Tiesu iestāde ik pēc saprātīga laika posma ex officio un/vai pēc attiecīgā pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma pārskata aizturēšanu, jo īpaši, ja aizturēšana ir ilgstoša, ja rodas attiecīgi apstākļi vai kļūst pieejama jauna informācija, kas var ietekmēt aizturēšanas likumību. 6. Ja 3. punktā minētais aizturēšanas rīkojums tiek juridiski pārskatīts, dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem ir pieejama bezmaksas juridiskā palīdzība un pārstāvība. Tā ietver vismaz nepieciešamo procesuālo dokumentu sagatavošanu un piedalīšanos uzklausīšanā tiesu iestādēs pieteikuma iesniedzēja vārdā. [..]”
85

Turpinot – par nepieciešamības prasību ir jāteic, ka no VDAR 39. apsvēruma izriet, ka tā ir izpildīta, ja izvirzīto vispārējo interešu mērķi saprātīgi un tikpat efektīvi nevar sasniegt ar citiem līdzekļiem, kas mazāk aizskartu datu subjektu pamattiesības, it īpaši Hartas 7. un 8. pantā garantētās tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību, un atkāpes no šādu datu aizsardzības principa un tā ierobežojumi ir piemērojami tikai, ciktāl tas ir strikti nepieciešams (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, Latvijas Republikas Saeima (Pārkāpumu uzskaites punkti), C‑439/19, EU:C:2021:504, 110. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to šajā gadījumā jāpārbauda, vai mērķis novērst interešu konfliktus un korupciju publiskajā sektorā, stiprinot atbildīgo personu godprātīgumu un objektivitāti, varētu saprātīgi tikt sasniegts tikpat efektīvi ar citiem līdzekļiem, kas mazāk aizskartu publisko finansējumu saņemošās iestādes vadītāju tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību un personas datu aizsardzību.
58

No šiem apsvērumiem izriet, ka to nosacījumu mērķis, kuri Direktīvas 2016/343 8. panta 2. punktā ir izvirzīti dalībvalstīm ar šo tiesību normu piešķirto tiesību paredzēt tiesas procesa organizāciju bez attiecīgās personas klātbūtnes īstenošanai, it īpaši nosacījuma par šīs personas informēšanu mērķis, ir atļaut šādu tiesību izmantošanu tikai situācijās, kad minētajai personai ir bijusi reāla iespēja tajā piedalīties un tā brīvprātīgi un nepārprotami ir atteikusies no tās.
20

Arbitration Act 1996 (1996. gada Šķīrējtiesas likums) 66. pantā “Sprieduma izpilde” ir noteikts: “(1) Nolēmumu, ko šķīrējtiesa pieņēmusi saskaņā ar šķīrējtiesas līgumu, ar tiesas atļauju var izpildīt tādā pašā veidā kā tiesas spriedumu vai rīkojumu ar tādu pašu spēku. (2) Ja šāda atļauja tiek sniegta, var tikt pasludināts spriedums, kas ietver šķīrējtiesas nolēmumu [“in terms of the award”]. (3) Nevar izsniegt atļauju izpildīt nolēmumu, ja un ciktāl persona, pret kuru ir vērsta izpilde, pierāda, ka tiesai nav materiālās jurisdikcijas pieņemt nolēmumu. Tiesības izvirzīt šādu iebildumu var zaudēt (skat. 73. pantu). (4) Neviens no šā panta noteikumiem neietekmē tāda sprieduma atzīšanu vai izpildi, kas pieņemts saskaņā ar citu tiesību aktu vai tiesību normu, it īpaši saskaņā ar 1950. gada Šķīrējtiesas likuma II daļu (spriedumu izpilde saskaņā ar Ženēvas konvenciju) vai šī likuma III daļas noteikumiem par atzīšanu un izpildi saskaņā ar [1958. gada] Ņujorkas konvenciju vai saskaņā ar prasību, kas ir celta par spriedumu [“action on the award”].”