ĢENERĀLADVOKĀTES KRISTĪNES ŠTIKSAS‑HAKLAS

[CHRISTINE STIX-HACKL] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 13. jūlijā ( )

Apvienotās lietas C‑460/01 un C‑104/02

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Nīderlandes Karalisti (C‑460/01)

un

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Vācijas Federatīvo Republiku (C‑104/02)

Persona, kas iestājusies lietā: Beļģijas Karaliste

Kopienas procedūra sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Muitas kodekss – Kopienas tranzīta procedūras – Nodarījumi un pārkāpumi – Muitas parāda iekasēšana – Termiņš – Kopienu pašu resursi – Atzīšana – Kavējuma nauda





Saturs

I – Ievads

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienas tranzīta procedūras

C – Kopienu pašu resursu nodošana

III – Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā

IV – Par Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punkta un Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešā teikuma pārkāpumu

A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti

B – Vērtējums

1. Par prasību pieņemamību

2. Par to, kāda veida dalībvalsts nokavējums ir atzīstams par valsts pienākumu neizpildi

3. Par to, vai Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešais teikums paredz tikai procesuālu termiņu

a) Par Tiesas agrāko judikatūru

b) Par praktiskām problēmām, kas saistītas ar Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešajā teikumā paredzētā termiņa ievērošanu

i) Par muitas parāda rašanos

ii) Par parādnieka noteikšanu, ja saistībā ar tranzītpārvadājumu ir pieļauti pārkāpumi

iii) Par nodokļu summas noteikšanu

iv) Par kompetences noteikšanu

c) Par galvenā atbildīgā nevajadzīgu apgrūtināšanu, ja vēlāk tranzītpārvadājums tiek pabeigts likumīgi

V – Par Regulas Nr. 1552/89 11. panta pārkāpumu

A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti

B – Vērtējums

1. Par prasības otrās daļas pieņemamību lietā C‑104/02

2. Par prasības pamatotību lietā C‑460/01

VI – Secinājums





I – Ievads

1. Piemērojot procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi lietā C‑460/01, Komisija pārmet Nīderlandei, ka tā laika posmā no 1991. gada 1. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim nav paredzētajā termiņā Komisijai nodevusi Kopienas pašu resursus un nav samaksājusi tā rezultātā radušos kavējuma naudu. Lietā C‑104/02 Komisija par šādu pašu rīcību vaino Vāciju attiecībā uz 1993. un 1994. gadu. Jautājums ir par muitas parādu iekasēšanu sakarā ar pārkāpumiem, kas saistīti ar Kopienas tranzīta procedūrām.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienas tranzīta procedūras

2. Kopienas tranzīta procedūras attiecīgajā laika posmā, proti, no 1991. līdz 1992. gadam reglamentēja Regula (EEK) Nr. 222/77 ( ) un (Īstenošanas) Regula (EEK) Nr. 1062/87 ( ), 1993. gadā – Regula (EEK) Nr. 2726/90 ( ) un (Īstenošanas) Regula (EEK) Nr. 1214/92 ( ) – un attiecībā uz 1994. un 1995. gadu – Kopienas Muitas kodekss ( ) (turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) un Kopienas Muitas kodeksa īstenošanas regula ( ) (turpmāk tekstā – “Muitas kodeksa īstenošanas regula”). Šo noteikumu saturs būtībā ir identisks. Tāpēc tālāk atsaukšos tikai uz jaunākajiem Muitas kodeksā un Muitas kodeksa īstenošanas regulā iekļautajiem noteikumiem. Ja agrāk pieņemtiem atšķirīgiem noteikumiem varētu būt nozīme procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, tas tiks attiecīgi norādīts.

3. Kopienas tranzīta procedūras īsumā var raksturot šādi:

Precēm, kas ievestas Kopienas muitas teritorijā un ko pārvadā no vienas dalībvalsts uz otru, transportēšanas laikā var neuzlikt nodokļus un nodevas, ja šim pārvadājumam piemēro tā saukto Kopienas ārējā tranzīta procedūru. Preču pārvadājumiem piemēro arī Kopienas iekšējā tranzīta procedūru, kas nav sīkāk jāaplūko, jo attiecīgie noteikumi līdzīgā veidā piemērojami abām procedūrām. Tāpēc es turpmāk lietošu tikai apzīmējumu “Kopienas tranzīta procedūra”; citētie noteikumi attiecas uz ārējā tranzīta procedūru.

Tranzīta procedūrai ir jānodrošina preču pārvadājumu uzraudzība, ko veic muitas dienesti. Muitas dienesti kontrolē preču pavaddokumentus un pārbauda, vai galamērķī nogādātās preces ir identiskas nosūtītajām un vai to daudzums nav mainījies.

Katrai tranzīta procedūrai ir jāieceļ “galvenais atbildīgais”, kas parasti ir ekspeditors. Ekspeditors deklarē tranzītu tās dalībvalsts kompetentā izbraukšanas muitas punktā, kurā preces ievestas no trešās valsts. Turklāt izbraukšanas muitas punktā aizpildītas veidlapas formā ir jāiesniedz “Tranzīta deklarācija T1” (turpmāk tekstā – “T1”), kas sastāv no vairākām daļām un kurā ir jānorāda dažādi dati (preču veids un daudzums, saņēmējs, ekspeditors, galamērķis utt.). T1 1. daļa paliek izbraukšanas muitas punktā, bet pārējās deklarācijas daļas ir preces pārvadājuma pavaddokuments pārvadājuma laikā.

Preces ir jāuzrāda galamērķa muitas punktā izbraukšanas muitas punkta noteiktajā un T1 norādītajā termiņā (uzrādīšanas termiņš). Parasti šis termiņš ir, sākot no dažām dienām līdz dažām nedēļām. Galamērķa muitas punkts pārbauda preču atbilstību T1 norādītajiem datiem. Ja tranzīts ir noticis atbilstīgi noteikumiem, galamērķa muitas punkts pēc attiecīga vizējuma izdarīšanas nosūta T1 5. daļu izbraukšanas muitas punktam.

Ar tranzītu saistītie pārkāpumi

4. Galvenais atbildīgais ir tranzīta procedūras izmantotājs un, ievedot preces muitas teritorijā, viņam ir jāsamaksā neiekasētās muitas nodevas un nodokļi, ja ir notikuši tranzītpārvadājuma pārkāpumi. Deklarējot preču tranzītu, galvenajam atbildīgajam parasti ir jāsamaksā nodrošinājums. Noteikumus, kas ir piemērojami attiecībā uz tranzītpārvadājuma pārkāpumiem laika posmā no 1991. līdz 1992. gadam, paredz Regulas Nr. 1062/87 ( ) 11.a pants, 1993. gadam – Regulas Nr. 1214/92 ( ) 49. pants – un 1994. un 1995. gadam – Muitas kodeksa īstenošanas regula ( ).

Muitas kodeksa īstenošanas regulas 378. panta attiecīgie noteikumi ir šādi:

“1. Neskarot Kodeksa 215. pantu ( ), ja sūtījumu galamērķa muitas punktā neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu

– dalībvalstī, kurai pieder izbraukšanas muitas punkts,

– [..].

2. Ja tādi pierādījumi netiek sniegti un ja tādēļ attiecīgo nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu izbraukšanas dalībvalstī vai ievešanas dalībvalstī [..], tad attiecīgā dalībvalsts saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem ievāc par precēm maksājamos nodokļus un citus maksājumus.

3. Ja dalībvalsti, kurā nodarījums vai pārkāpums reāli izdarīts, atklāj, pirms pagājuši trīs gadi no T1 deklarācijas reģistrācijas dienas, tad tāda dalībvalsts saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem piedzen par attiecīgām precēm nomaksātos nodokļus un citus maksājumus [..]. Tādā gadījumā, tiklīdz ir sniegti pierādījumi par tādu piedziņu, sākotnēji ievāktos nodokļus un citus maksājumus [..] atmaksā.”

Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. pants nosaka:

“1. Ja sūtījumu galamērķa muitas punktā neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad izbraukšanas muitas punkts par to ziņo galvenajam saistītam [atbildīgajam] pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz 11. mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas.

2. Šā panta 1. punktā minētajā paziņojumā, cita starpā, min termiņu, līdz kuram muitas iestādēm pieņemamā veidā izbraukšanas muitas punktam jāsniedz pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums faktiski izdarīts. Termiņš ir trīs mēneši no 1. punktā minētās paziņošanas. Ja līdz termiņa beigām pierādījumi nav sniegti, tad kompetentā dalībvalsts rīkojas, lai piedzītu attiecīgos nodokļus un citus maksājumus. Gadījumā, ja attiecīgā dalībvalsts nav tā, kurā atrodas izbraukšanas muitas punkts, tad izbraukšanas muitas punkts minētajai dalībvalstij tūlīt ziņo visu informāciju.”

B – Muitas parāda iekasēšana

5. Muitas parāda iekasēšanu attiecīgajā laika posmā no 1991. līdz 1993. gadam ieskaitot reglamentēja Regula (EEK) Nr. 1854/89 ( ) un 1994. un 1995. gadā – Muitas kodekss ( ).

Muitas kodeksa 217. panta 1. punkta 1. teikums paredz:

6. “Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā (iegrāmatošana).”

Muitas kodeksa 218. panta 3. punkts nosaka:

“Ja muitas parāds rodas apstākļos, kas nav minēti 1. punktā, attiecīgā nodokļa summa iegrāmatojama divu dienu laikā pēc datuma, kad muitas dienesti:

a) aprēķina attiecīgā nodokļa summu un

b) nosaka parādnieku.”

Muitas kodeksa 219. pants paredz:

“1. 218. pantā noteiktos iegrāmatošanas termiņus var pagarināt:

a) dalībvalstu administratīvās organizācijas vajadzībām, īpaši, ja grāmatvedība ir centralizēta, vai

b) ja īpaši apstākļi neļauj muitas dienestiem iekļauties noteiktajos termiņos.

Šāds termiņa pagarinājums nedrīkst pārsniegt 14 dienas.

2. 1. punktā noteiktie ierobežojumi nav piemērojami neparedzamos apstākļos vai nepārvaramas varas gadījumos.”

221. panta attiecīgie noteikumi paredz:

“1. Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.

[..]

3. Paziņošana parādniekam nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. [..]” ( ).

C – Kopienu pašu resursu nodošana

7. Atbilstoši Lēmumam 88/376/EEK Euratom ( ) iekasētie muitas parādi ir Kopienu pašu resursi, kas atbilstoši Regulai (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 ( ) noteiktajā termiņā ir jānodod Komisijas rīcībā.

Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punkta redakcija ir šāda:

“Lai piemērotu šo regulu, Kopienu tiesības uz pašu resursiem, kas paredzēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, tiek atzītas, tiklīdz dalībvalsts kompetentais dienests parādniekam paziņo parāda summu. Paziņojums tiek sniegts, tiklīdz kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt nodokļa summu, ievērojot visus Kopienas noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā.”

Atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 6., 9. un 10. pantam kompetentai dalībvalsts finanšu iestādei konstatētie prasījumi ir jāiegrāmato un jāiekļauj īpašā, dalībvalsts budžeta pārvaldes iestādē Komisijas vārdā izveidotā kontā. Prasījums jāiegrāmato, vēlākais, pirmajā darbadienā pēc 19. datuma otrajā mēnesī, kas seko tam mēnesim, kurā prasījums atzīts, un tajā pašā dienā jāiekļauj īpašajā kontā. Turklāt jau iekasētās prasījumu summas ir jāuzrāda atsevišķi no vēl neiekasētajām prasījumu summām. Prasījumus, uz kuriem konstatētas prasījuma tiesības, bet kas vēl nav iekasēti un par kuriem nav maksāts nodrošinājums, norāda atsevišķi. Iekļaušana īpašajā kontā šajos gadījumos notiek, vēlākais, pirmajā darbadienā pēc 19. datuma otrajā mēnesī, kas seko mēnesim, kurā attiecīgās prasījumu summas iekasētas. Tās summas, ko ieskaita īpašā kontā, Komisija iekļauj savā grāmatvedības uzskaitē.

Regulas Nr. 1552/89 11. panta redakcija ir šāda:

“Ja konkrētā dalībvalsts kavējas iekļaut resursus 9. panta 1. punktā paredzētajā kontā, tā maksā procentus, kuru likme ir vienāda ar to procentu likmi, kas piemērojama īstermiņa finansējuma atmaksāšanas termiņa pēdējā dienā, kura noteikta konkrētās dalībvalsts monetārajā tirgū, kam pieskaitīti divi punkti. Par katru nokavējuma mēnesi šai likmei tiek pieskaitīti 0,25 punkti. Šādu paaugstinātu likmi piemēro visā nokavējuma periodā.”

III – Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā

8. 1994. un 1995. gadā, piemērojot procedūru, kas Regulā Nr. 1552/89 paredzēta, lai pārbaudītu dalībvalstu rīcību saistībā ar Kopienu pašu resursu iekasēšanu, Komisija Nīderlandē un Vācijā veica pārbaudi attiecībā uz Kopienas tranzīta noteikumu piemērošanu. Ziņojumos par veiktajām pārbaudēm Komisija pārmeta, ka abu šo dalībvalstu izbraukšanas muitas punkti pēc atklātajiem pārkāpumiem tranzīta jomā daudzus muitas parādus iekasējuši ar nokavēšanos, t.i., vairākus mēnešus pēc trīs mēnešu termiņa beigām. Tā rezultātā ar nokavēšanos tika iegrāmatoti Kopienu pašu resursi, un šā iemesla dēļ atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 11. pantam dalībvalstīm ir jāmaksā attiecīga kavējuma nauda.

9. Nīderlande un Vācija neiebilda par laika posmiem, kuros tika veikta apstrīdētā iekasēšana un iekļaušana kontā. Taču šīs dalībvalstis apgalvo, ka nodokļu iekasēšanas un iekļaušanas kontā termiņš nav uzskatāms par nokavētu.

10. Nīderlandes lietā (C‑460/01) Komisija pēc tam aprēķināja kavējuma naudu, paziņoja Nīderlandes iestādēm šo aprēķinu rezultātus un aicināja šo valsti līdz 1997. gada 23. februārim samaksāt kavējuma naudu NLG 5 323 395,06 apmērā. Nīderlande atteicās to darīt.

11. 2000. gada 2. februārī Komisija nosūtīja Nīderlandei argumentētu atzinumu, uz kuru Nīderlande atbildēja ar 2000. gada 28. marta vēstuli, kurā tā atkārtoti apstrīdēja Komisijas atzinumu par Kopienas tiesību normu pārkāpumiem un atteicās maksāt pieprasīto kavējuma naudu.

12. Tā kā Komisijai bija atšķirīgs viedoklis, tā nolēma celt Tiesā šo prasību. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

atzīt, ka Nīderlandes Karaliste laika posmā no 1991. gada 1. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim,

– neiegrāmatojot un neiekasējot muitas parādu un citus attiecīgus nodokļus vēlākais trīs dienas pēc noteiktā termiņa vai vēlākā datumā, kas jāievēro, piemērojot Padomes 1971. gada 3. jūnija Regulu (EEK, Euratom) Nr. 1182/71, ar ko nosaka laika posmiem, datumiem un termiņiem piemērojamus noteikumus ( ), ja galvenais atbildīgais par Kopienas ārējo tranzītu trīs mēnešu laikā, skaitot no dienas, kad izbraukšanas muitas punkts nosūtījis paziņojumu par to, ka sūtījums nav uzrādīts galamērķa muitas punktā laikus, nav iesniedzis pierādījumus par attiecīgā tranzītpārvadājuma likumību,

– laikus nenodot Komisijai atbilstošus pašu resursus un

– atsakoties maksāt atbilstošu kavējuma naudu,

nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 11.a panta 2. punkta otrās daļas otrais teikums Komisijas 1987. gada 27. marta Regulā (EEK) Nr. 1062/87, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Kopienas tranzīta procedūru, kā arī par šīs procedūras vienkāršošanas pasākumiem, 49. panta 2. punkta trešais teikums Komisijas 1992. gada 21. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 1214/92, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Kopienas tranzīta procedūru, kā arī par šīs procedūras vienkāršošanas pasākumiem, un 379. panta 2. punkta trešais teikums Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kā arī 2., 9., 10. un 11. pants Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu.

13. Vācijas lietā (C‑104/02) Komisija aicināja Vācijas iestādes sniegt kavējuma naudas aprēķinam nepieciešamos datus. Vācijas iestādes atteicās sniegt šo datus, norādot, ka saskaņā ar Kopienas tiesību normām tā attiecīgos termiņus nav nokavējusi.

14. Pēc tam ar 2000. gada 19. jūlija vēstuli Komisija nosūtīja Vācijai argumentētu atzinumu. Vācija uz to atbildēja ar 2000. gada 14. septembra vēstuli, atkārtoti apstrīdot Komisijas atzinumu par to, ka šī dalībvalsts ir pārkāpusi Kopienas tiesību normas.

15. Tā kā Komisijai bija atšķirīgs viedoklis, tā nolēma celt Tiesā šo prasību. Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:

1) ar nokavēšanos nododot Kopienu rīcībā pašu resursus, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi savus pienākumus, ko tai uzliek 49. pants Komisijas 1992. gada 21. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 1214/92, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Kopienas tranzīta procedūru, kā arī par šīs procedūras vienkāršošanas pasākumiem, vai 379. pants Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kopā ar 2. panta 1. punktu Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu;

2) Vācijas Federatīvās Republikas pienākums ir par laika posmu līdz 2000. gada 31. maijam saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 11. pantu un par laika posmu pēc 2000. gada 31. maija saskaņā ar Regulu Nr. 1150/2000 iemaksāt Kopienas budžetā procentus, kas radušies, ar nokavēšanos veicot iegrāmatošanu;

3) Vācijas Federatīvajai Republikai ir jāsedz tiesāšanās izdevumi.

16. Ar 2002. gada 5. jūlija vēstuli Beļģijas Karaliste lūdza atļauju iestāties lietā C‑104/02 atbildētājas, proti, Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu atbalstam. Ar 2002. gada 9. septembra rīkojumu Tiesa atļāva šo iestāšanos lietā.

IV – Par Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punkta un Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešā teikuma pārkāpumu

A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti

17. Komisijai un Nīderlandes un Vācijas valdībām nav domstarpību jautājumā par to, ka galveno atbildīgo muitas parādi, kas radušies sakarā ar tranzīta procedūras noteikumu pārkāpumiem (turpmāk tekstā – “muitas parādi”), attiecīgajos laika posmos katrā tiesvedībā (lieta C‑460/01: no 1991. gada 1. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim; lieta C‑104/02: kā norādīts prasības pieteikumā – “attiecībā uz 1993. un 1994. gadu”) netika iekasēti nekavējoties pēc Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešajā teikumā paredzētā trīs mēnešu termiņa beigām (turpmāk tekstā – “trīs mēnešu termiņš”), bet parasti tos iekasēja tikai pēc dažiem mēnešiem. Lietas dalībniekiem savukārt ir atšķirīgs viedoklis jautājumā par to, vai runa ir par dalībvalstu pienākumu neizpildi, kas ir apstrīdēta.

18. Vācijas valdība vispirms norāda, ka pret to celtā prasība (C‑104/92) saistībā ar pirmo pamatu nav pieņemama. Šī dalībvalsts apgalvo, ka saskaņā ar EKL 228. pantu par Līgumā noteikto pienākumu neizpildi var atzīt tikai tādu rīcību, kas turpinās, beidzoties termiņam, kurā ir jāiesniedz apsvērumi par argumentētu atzinumu. Vācijas valdība norāda, ka šajā laikā Vācijas muitas punkti jau sen bija iekasējuši muitas parādus un pēc Komisijas pieprasījuma mainījuši attiecīgo nodokļu administrēšanas praksi.

19. Komisija atzīst, ka ir pārkāpts Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešais teikums. Tā norāda, ka trīs mēnešu termiņš uzliek dalībvalstij, kurai pieder izbraukšanas muitas punkts, pienākumu nekavējoties iekasēt muitas parādus. Komisijas pamatojuma kopsavilkums ( ) ir šāds:

Trīs mēnešu termiņš ir saistošs ne tikai galvenajam atbildīgajam attiecībā pret izbraukšanas muitas punktu. Šis termiņš ir jāievēro arī tai dalībvalstij, kurā atrodas izbraukšanas muitas punkts, attiecībā pret Kopienu, jo runa ir par nodokļiem, kas ir jāpārskaita Kopienai kā pašu resursi.

Tāpēc, neņemot vērā vispārējās Kopienas tiesību normās paredzētos īpašos aprēķināšanas termiņus ( ), saskaņā ar Muitas kodeksa 218. panta 3. punktu attiecīgās nodokļu parādu summas ir jāiegrāmato divu dienu laikā (šo termiņu maksimāli var pagarināt līdz 14 dienām). Komisija norāda, ka šajā laikā muitas parādi jau ir radušies, dalībvalsts kompetence ir radusies un muitas iestādes var aprēķināt nodokļu summu, kā arī noteikt parādnieku.

20. Nīderlandes, Vācijas un Beļģijas valdības apstrīd, ka regulāra trīs mēnešu termiņa neievērošana ir pienākumu neizpilde. Tās īsumā norāda ( ):

No Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešā teikuma neizriet, ka dalībvalstīm ir pienākums iekasēt muitas parādus nekavējoties pēc trīs mēnešu termiņa beigām. Šis termiņš ir saistošs tikai galvenajam atbildīgajam, bet ne dalībvalstij.

Dalībvalstis atsaucas arī uz Tiesas spriedumu lietā SPKR ( ), kurā Tiesa atzina, ka trīs mēnešu termiņš, kurā ir iekasējami muitas parādi, attiecībā uz izbraukšanas muitas punktu ir tikai procesuāls termiņš, bet ne galīgais termiņš.

Tās atsaucas arī uz Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešā teikuma un Muitas kodeksa 221. panta formulējumiem, no kuriem, pēc šo dalībvalstu uzskatiem, izriet, ka izbraukšanas muitas punktam pēc šī termiņa beigām tikai jāsāk muitas parādu iekasēšanas procedūra.

Turklāt dalībvalstis izvirza praktiskus apsvērumus. Tās uzskata, ka tūlīt pēc trīs mēnešu termiņa beigām izbraukšanas muitas punkts tikpat kā nevar iekasēt muitas parādus, jo šajā laikā tā rīcībā vēl nav visu “nepieciešamo datu” Muitas kodeksa 217. panta 1. punkta pirmā teikuma nozīmē. Lai iekasētu muitas parādus, ir nepieciešams vispārīgi novērtēt pierādījumus, ko galvenais atbildīgais ir iesniedzis pirms trīs mēnešu termiņa beigām. Tikai pēc tam var konstatēt, vai ir radies muitas parāds, kas ir nodokļu parādnieks un vai izbraukšanas muitas punkts ir kompetents. Tā kā šajos gadījumos runa ir par vēlāku nodokļu iekasēšanas procedūru, muitas parāda summu ir iespējams noteikt tikai vēlāk. Visbeidzot, muitas parādniekam jānodod maksājuma uzdevums un muitas parāds arī tiešām jāsamaksā, attiecīgā gadījumā izmantojot nodrošinājumam pieprasītos maksājumus. Dalībvalstis norāda, ka tikai pēc tam muitas parādus ir iespējams iegrāmatot.

21. Visbeidzot, šīs dalībvalstis uzsver, ka nav vajadzības galvenajam atbildīgajam uzdot iekasēt muitas parādus nekavējoties pēc trīs mēnešu termiņa beigām, jo vēlāk bieži vien izrādās, ka tranzītpārvadājums, lai gan pabeigts pēc termiņa beigām, tomēr kopumā ir īstenots likumīgi.

B – Vērtējums

1. Par prasību pieņemamību

22. Attiecībā uz Vācijas valdības iebildi par prasības nepieņemamību principā ir jānorāda, ka gadījumā, ja pēdējās tiesas sēdes laikā joprojām pastāv pienākumu neizpilde vai ja tā nav pilnībā novērsta, pastāv prasītāja juridiski pamatota interese, lai šī pienākumu neizpilde tiktu atzīta ( ).

23. Šajā gadījumā Vācija vēl pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām lūdza saviem muitas dienestiem, cik vien iespējams, drīz sistemātiski pārskaitīt Kopienas pašu resursus, kā to bija pieprasījusi Komisija. Taču rodas jautājums, vai tā rezultātā Līguma pārkāpums ir novērsts un vai līdz ar to vairs nav nepieciešams pieņemt lēmumu.

24. Tas, ka Vācija nav izpildījusi visus uzliktos pienākumus, jo vēl joprojām atsakās maksāt Kopienai Komisijas pieprasīto kavējuma naudu ( ), liek domāt, ka lēmums tomēr ir nepieciešams. Ja Kopienai patiešām ir šīs kavējuma naudas prasījuma tiesības, tās nemaksāšana ir Līguma pārkāpums, kas pieļauts jau pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa.

25. Tiesa līdzīgā lietā ir atzinusi, ka “starp pienākumu atzīt attiecīgo parādu [..] un, visbeidzot, starp pienākumu maksāt kavējuma naudu [..] ir neatdalāma saikne [..] un, lai pārbaudītu iebilduma par kavējuma naudas nemaksāšanu pamatotību, katrā ziņā ir nepieciešams pieņemt lēmumu par iebildumiem, kas pamatoti ar to, ka Vācijas Federatīvā Republika ar nokavēšanos ir atzinusi strīdīgās prasījuma tiesības un ieskaitījusi savu summu Komisijas kontā” ( ).

26. No tā izriet, ka prasības par Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešā teikuma un Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punkta pārkāpumiem ir pieņemamas.

2. Par to, kāda veida dalībvalsts nokavējums ir atzīstams par pienākumu neizpildi

27. Komisija uzskata, ka abās tiesvedībās nokavējums ir Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešā teikuma ( ) un Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punkta pārkāpums. Komisijas prasības pieteikumi abās lietās attiecas uz pašu resursunodošanu ar nokavēšanos (pirmais pamats lietā C‑104/02 un otrais pamats lietā C‑460/01), kā arī – vienā no lietām – uz muitas parādu iegrāmatošanu un iekasēšanu ar nokavēšanos (pirmais pamats lietā C‑460/01). Komisijai un dalībvalstīm ir acīmredzami atšķirīgi viedokļi par to, kāda veida konkrēti pasākumi dalībvalstīm bija jāveic pēc trīs mēnešu termiņa beigām divu līdz ne ilgāk kā četrpadsmit dienu laikā (Muitas kodeksa 218. panta 3. punkts).

28. Komisija norāda, ka noteiktais termiņš ir uzskatāms par ievērotu, tiklīdz tiek uzsākta muitas parādu iekasēšanas procedūra, proti, tiklīdz galvenais atbildīgais nodod maksājuma uzdevumu. Dalībvalstis tomēr uzskata, ka muitas punktiem pēc trīs mēnešu termiņa beigām ir jāsauc pie atbildības galvenais atbildīgais vai jārealizē nodrošinājums. Dalībvalstis apgalvo, ka Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešais teikums neparedz saistošu termiņu, bet tikai procesuālu termiņu, jo divās dienās pēc trīs mēnešu termiņa beigām visu muitas parādu iekasēšanas procedūru praktiski nav iespējams pabeigt.

29. Šķiet, ka šā iemesla dēļ vispirms ir jānoskaidro, par kādām muitas parādu iekasēšanas darbībām ir runa šajās lietās.

30. Vispirms ir jāatzīst, ka atbilde neizriet tikai no Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešā teikuma formulējuma. Dažādu valodu versijās šis noteikums ir atšķirīgs – muitas punkts “iekasē” (“erhebt” ( )) muitas parādus vai “sāk iekasēt muitas parādus” ( ). Turklāt noteikums neparedz ne Komisijas par nokavētu atzīto “iegrāmatošanu”, ne “pašu resursu iemaksāšanu”. Tāpēc prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi īsto priekšmetu var noskaidrot, tikai aplūkojot pašu resursu kā muitas parādu iekasēšanas kopējo sistēmu, ja galvenā atbildīgā muitas parāds ir radies, pieļaujot pārkāpumus tranzītpārvadājumā.

31. Proti, izšķirošais posms pašu resursu iemaksāšanai termiņā nav iekasēšanas procedūras beigas ( ), bet gan tikai viena šīs darbības daļa un tieši “nodokļu summas paziņošana” parādniekam. Šis paziņojums vienlaikus ir Kopienu prasījuma tiesību uz nodokļiem “atzīšana” (Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punkts), kas savukārt izraisa īpašo iegrāmatošanu (Regulas Nr. 1552/89 6. pants) un līdz ar termiņa sākšanos pašu resursu iekļaušanai īpašā, Komisijas vārdā atvērtā kontā (Regulas Nr. 1552/89 9. panta 1. punkts).

32. Tādējādi šķiet, ka noteicošā administratīvā darbība pašu resursu nodošanai, ko Komisija kvalificējusi kā nokavētu, ir muitas parāda, kas radies sakarā ar tranzītpārvadājuma noteikumu pārkāpumiem, paziņošana galvenajam atbildīgajam. Līdz ar to risināmā problēma šajā gadījumā ir tikai tā, vai Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešais teikums nosaka dalībvalstīm pienākumu pēc noteiktā termiņa beigām nekavējoties izdot maksājuma uzdevumu par muitas parādiem, kas vērsts pret galveno atbildīgo.

33. Attiecībā uz šo tiesvedību no iepriekš minētā izriet, ka Komisija nevajadzīgi prasības pieteikumus ir formulējusi atšķirīgi un tie noteikti nav uzskatāmi par skaidras izteiksmes formas paraugu. Taču ir saprotams, ka prasību mērķis ir atzīt, ka pienākumu neizpilde ir pašu resursunodošanaar nokavēšanos (Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punkts), ar nokavēšanos izdodot maksājuma uzdevumu galvenajiem atbildīgajiem (Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešais teikums).

34. Turklāt šķiet, ka līdz ar to ir skaidrs, ka dalībvalstīm jebkurā gadījumā nav pienākuma divu dienu laikā pēc trīs mēnešu termiņa beigām (Muitas kodeksa 218. panta 3. punkts) muitas parādus patiešām arī iekasēt. Šis apstāklis ir svarīgs attiecībā uz dalībvalstu norādītajām praktiskajām problēmām, kas ir apšaubītas, jo līdz ar to kļūst skaidrs, ka, apgalvojot, ka trīs mēnešu termiņš ir tikai procesuāls termiņš, dalībvalstis diez vai var atsaukties uz to, ka galvenā atbildīgā saukšana pie atbildības vai nodrošinājumu realizēšana divu dienu laikā pēc trīs mēnešu termiņa beigām praktiski gandrīz nav iespējama.

3. Par to, vai Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešais teikums paredz tikai procesuālu termiņu

35. Šajās procedūrās sakarā ar valsts pienākumu neizpildi būtisks ir jautājums, vai Nīderlandei un Vācijai atbilstoši Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešajam teikumam bija pienākums divu dienu laikā pēc trīs mēnešu termiņa beigām izdot maksājuma uzdevumu, kas vērsts pret galveno atbildīgo.

36. Dalībvalstīm un Komisijai ir atšķirīga nostāja jautājumā par to, vai Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešais teikums ir tikai procesuāls termiņš, kura neievērošanu nevar atzīt par valsts pienākumu neizpildi, vai arī šis noteikums uzliek dalībvalstīm saistošu pienākumu nekavējoties izdot maksājuma uzdevumu.

37. Es uzskatu, ka šis termiņš ir dalībvalstīm saistošs termiņš, kura neievērošanu var atzīt par valsts pienākumu neizpildi. Tas nav pretrunā ne ar Tiesas agrāko judikatūru, ne arī ar praktiskiem apsvērumiem, un tas nav uzskatāms par galvenā atbildīgā nevajadzīgu apgrūtinājumu.

a) Par Tiesas agrāko judikatūru

38. Manuprāt, dalībvalstis nepamatoti atsaucas uz Tiesas spriedumu lietā SPKR ( ). Minētajā lietā Tiesai bija jānoskaidro cits, atšķirīgs tiesību jautājums.

39. Minētajā spriedumā Tiesa, pirmkārt, neaplūkoja jautājumu par trīs mēnešu termiņu, bet gan par termiņu paziņojuma sniegšanai galvenajam atbildīgajam saskaņā ar Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 1. punktu (11 mēnešu termiņš). Otrkārt, to pašu sprieduma pamatojumu nevar attiecināt uz termiņu, kas paredzēts Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punktā (trīs mēnešu termiņš), ja abus termiņus – kā to apgalvo dalībvalstis – uzskata par vienu termiņu (“četrpadsmit dienu termiņš”).

40. Tiesa minētajā lietā ir atzinusi, ka apstrīdētais termiņš nav galīgais termiņš, bet procesuāls termiņš. Tomēr attiecīgajā lietā runa bija par termiņa neievērošanas sekām attiecībā uz galveno atbildīgo un, precīzāk, par to, vai izbraukšanas muitas punkts arī pēc šī termiņa beigām ir tiesīgs iekasēt muitas parādus, uz ko Tiesa atbildēja apstiprinoši.

41. Turklāt, lai pamatotu secinājumu, ka runa bija par procesuālu termiņu, Tiesa pamatojās uz to, ka šī termiņa neievērošana nevar negatīvi ietekmēt Kopienas budžetu, jo tas nebija pretrunā ar Kopienas interesēm iekasēt muitas parādus, kas nodoti Kopienu rīcībā kā pašu resursi.

42. Tomēr šīs lietas skar attiecības starp dalībvalstīm un Kopienu, precīzāk, jautājumu par to, vai dalībvalstīm ir pienākums attiecībā pret Kopienu ievērot (šajā gadījumā) Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešajā teikumā paredzēto trīs mēnešu termiņu. Tā kā iepriekš minētajā spriedumā Tiesa tieši uzsvēra, ka Kopienas interesēs ir iekasēt muitas parādus kā Kopienu pašu resursus, tas drīzāk liecina par to, ka trīs mēnešu termiņš attiecībā pret dalībvalstīm nav uzskatāms par procesuālu termiņu, bet par dalībvalstīm saistošu termiņu.

b) Par praktiskām problēmām, kas saistītas ar Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešajā teikumā paredzētā termiņa ievērošanu

43. Dalībvalstis vispirms atsaucas uz praktiskām problēmām, lai pamatotu, kāpēc Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešajā teikumā paredzētais termiņš, pēc šo valstu domām, ir procesuāls termiņš. Tās norāda, ka izbraukšanas muitas punkta rīcībā pēc trīs mēnešu termiņa beigām daudzos gadījumos vēl nav informācijas, kas vajadzīga maksājuma uzdevuma izdošanai, vai arī šim muitas punktam vispirms ir jāpārbauda galvenā atbildīgā sniegtā informācija. Dalībvalstis uzsver, ka galvenais atbildīgais līdz pat pēdējai trīs mēnešu termiņa dienai var iesniegt pierādījumus par to, ka preces ir uzrādītas muitas punktā pilnīgi atbilstoši noteikumiem. Tas pats attiecas uz pierādījumiem par to, kurš preču neuzrādīšanas gadījumā ir atbildīgais un kura ir pārkāpuma vieta. Tikai iegūstot apstiprinājumu par to, ka muitas parāds tiešām ir radies un muitas parādnieks ir galvenais atbildīgais, ir jāveic tarifikācija un jāaprēķina muitas parādi.

44. Pastāvīgajā Tiesas judikatūrā ir atzīts, ka lietas dalībnieku norādītās problēmas, kas saistītas ar praktisku izpildi, principā neattaisno pienākumu neizpildi ( ). Tām būtu nozīme tad, ja runa būtu par objektīvām problēmām, proti, tādām, kas attiecas uz pašu tranzīta procedūras sistēmu, kas padara dalībvalstu pienākumu izpildi objektīvi neiespējamu. Dalībvalstis, acīmredzot, šajā lietā mēģina to pierādīt.

45. Šo valstu argumenti man šķiet nepārliecinoši. Praktiskās problēmas nenovēršami būtu atkarīgas no sistēmas tikai tad, ja galvenā atbildīgā vēlāk iesniegtie iespējamie pierādījumi būtu priekšnosacījums maksājuma uzdevuma izdošanai. Šajās lietās, ņemot vērā turpmākos apsvērumus, tas tā nav.

46. Saskaņā ar Muitas kodeksa 218. panta 3. punktu attiecībā uz muitas parādiem, par kuriem ir runa šajās lietās, divu dienu termiņš dalībvalstī veicamai iegrāmatošanai (un līdz ar to maksājuma uzdevuma izdošanai ( )) parasti sākas dienā, kad muitas dienesti “var” aprēķināt nodokļu summu un noteikt parādnieku. Noteikums, protams, neparedz, ka ir jānosaka maksājuma uzdevuma izdevējas iestādes kompetence, tomēr šis apstāklis vispārēji ir jāpārbauda administratīvās procedūras laikā, un tāpēc to var uzskatīt par nerakstītu Muitas kodeksa 218. panta 3. punkta piemērošanas nosacījumu.

47. Tātad jānoskaidro, kurā brīdī izbraukšanas muitas punkts parasti var uzskatīt, ka muitas parāds ir radies, un kurā brīdī tas var noteikt parādnieku, aprēķināt nodokļu summu un atzīt savu kompetenci.

i) Par muitas parāda rašanos

48. Tranzītam tiek piemērota “neuzlikšanas procedūra” ( ). Tāpēc, ievedot attiecīgās preces, sākumā nav arī muitas parāda. Taču muitas parāds rodas, ja galvenais atbildīgais neizpilda savus pienākumus ( ), tātad principā – kā Komisija pareizi norāda – dienā, kad beidzas preču uzrādīšanas termiņš ( ). Praksē preču uzrādīšanas termiņš beidzas jau dažas nedēļas pēc tranzītpārvadājuma sākuma. Tātad jau šajā agrīnajā posmā pastāv legālā prezumpcija, ka galvenais atbildīgais ir parādnieks.

49. Tomēr pirms prasījuma tiesību īstenošanas attiecībā uz muitas parāda samaksu pēc savas ierosmes ir jāveic izziņas darbības un, ja tās ir neveiksmīgas, par to jāinformē galvenais atbildīgais un jāpieprasa, lai tas iesniegtu pierādījumus par to, ka tranzītpārvadājums ir noticis likumīgi. Šai informēšanai atbilstoši Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 1. punktam jānotiek “pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz” vienpadsmitā mēneša beigām pēc tranzītpārvadājuma sākuma, un tā var notikt arī ātrāk.

50. Šajā aspektā trīs mēnešu termiņam, kas sākas pēc galvenā atbildīgā informēšanas, ir nozīme tikai saistībā ar pēdējo no vairākām iespējām kā vēlāk pierādīt, ka tranzītpārvadājums ir noticis likumīgi, un galīgi ( ) atspēkot legālo prezumpciju par galvenā atbildīgā izdarītu pārkāpumu, kā rezultātā radās muitas parāds.

51. To, ka tranzītpārvadājums ir noticis likumīgi, principā var pierādīt, tikai iesniedzot T1 5. daļu. Muitas kodeksa īstenošanas regulas 380. pantā pakārtoti ir norādīti arī citi muitas dienestu izdoti dokumenti par preču likumīgu uzrādīšanu. Ja kādu no iepriekš minētajiem dokumentiem trīs mēnešu termiņā iesniedz pats galvenais atbildīgais vai izbraukšanas muitas punkts, to pārbaudei parasti nebūtu jārada tik lielas problēmas, lai šo jautājumu risināšana attaisnotu maksājuma uzdevuma sagatavošanu vēlāk nekā Muitas kodeksa 217. un turpmākajos pantos paredzētajos termiņos, jo runa ir par muitas dienestu izdotiem dokumentiem ( ).

52. Tāpēc es uzskatu, ka izbraukšanas muitas punkts, vēlākais, pēc Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešajā teikumā paredzētā termiņa beigām var uzskatīt, ka ir radies galvenā atbildīgā muitas parāds sakarā ar tranzītpārvadājuma noteikumu neievērošanu.

53. Līdz ar to dalībvalstu argumenti attiecībā uz praktiskām problēmām saistībā ar muitas parāda rašanos nav īpaši pārliecinoši.

ii) Par parādnieka noteikšanu, ja saistībā ar tranzītpārvadājumu ir pieļauti pārkāpumi

54. Kā jau iepriekš ir minēts ( ), no Muitas kodeksa īstenošanas regulas 378. panta 1. un 2. punkta izriet legālā prezumpcija, ka muitas parāds ir radies un līdz ar to arī ka galvenais atbildīgais ir parādnieks. Tas nozīmē, ka jau šajā agrīnajā posmā pastāv legālā prezumpcija, ka galvenais atbildīgais ir parādnieks. Ja trīs mēnešu termiņam beidzoties, nav iesniegti pierādījumi par to, ka tranzītpārvadājums ir noticis likumīgi, galīgi tiek atzīts, ka galvenais atbildīgais ir parādnieks attiecībā pret izbraukšanas muitas punktu.

55. Tā kā saistībā ar praktiskām problēmām dalībvalstis galvenokārt atsaucas uz gadījumu, kurā galvenais atbildīgais iesniedz tādus pierādījumus par to, ka viņš nav atbildīgs, kurus ir nepieciešams izvērtēt, ir jākonstatē, ka saskaņā ar Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešā teikuma formulējumu pastāv tāda legālā prezumpcija par to, ka galvenajam atbildīgajam ir radies muitas parāds, kas saistīta tikai ar to, ka nav pierādījumu par tranzītpārvadājuma likumīgu norisi, un kas tāpēc nav atkarīga no vainojamības. Tādējādi nepietiek ar to, ka galvenais atbildīgais pierāda, ka tranzītpārvadājums tiešām noticis likumīgi, bet par šiem pārkāpumiem ir atbildīgs kāds cits ( ). Dalībvalstis nav arī pierādījušas, ka šādus pierādījumus, kuru pārbaudei noteikti ir nepieciešamas detektīvu darbības, galvenais atbildīgais iesniedz vai arī mēģina iesniegt bieži vai regulāri.

56. Tāpēc es uzskatu, ka izbraukšanas muitas punkts jau ilgu laiku pirms Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešajā teikumā paredzētā trīs mēnešu termiņa beigām var noteikt, ka muitas parādnieks, ļoti iespējams, ir galvenais atbildīgais. Tas pilnībā apstiprinās, tikai beidzoties trīs mēnešu termiņam.

57. Tādējādi dalībvalstu argumenti attiecībā uz praktiskām problēmām parādnieka noteikšanā, šķiet, nav īpaši pārliecinoši.

iii) Par nodokļu summas noteikšanu

58. Muitas parādu apmēru tranzītpārvadājumā pieļautu pārkāpumu gadījumā nosaka atkarībā no ievedmuitas parāda, kas būtu jāsamaksā, ja preces netiktu transportētas tranzītā cauri Kopienas muitas zonai, bet laistas brīvā apgrozībā ( ). Līdz ar to runa ir par (līdz šim neiekasēta) ievedmuitas parāda apmēru. Šis apmērs ir atkarīgs no preču muitas vērtības, ko var aprēķināt, pamatojoties uz tarifikāciju atbilstoši Eiropas Kopienu ( ) muitas tarifam ( ). Muitas vērtības aprēķināšanai un tarifikācijai nepieciešamie dati (piemēram, preču daudzums un veids) ir jānorāda jau tranzīta deklarācijā, ievedot preces Kopienas muitas teritorijā. Līdz ar to izbraukšanas muitas punkts principā var aprēķināt iespējamo nodokļu summu jau tranzītpārvadājuma sākumā.

59. Vācijas valdības arguments par to, ka parasti T1 faktiski bieži netiek aizpildīta pilnībā, nav pretrunā ar to, ka muitas parāda apmēru ir iespējams aprēķināt trīs mēnešu termiņa beigās. Proti, dalībvalstīm ir pienākums pārbaudīt, vai tranzīta deklarācijas ir aizpildītas pilnībā, tādējādi savai aizstāvībai tās nevar atsaukties uz šī pienākuma neizpildi. Arī Vācijas valdības norāde uz to, ka atbilstoši tranzīta procedūrai nepastāv pienākums deklarācijā uzrādīt preču vērtību ( ), nav ar to pretrunā. Šis arguments liecina tikai par to, ka izbraukšanas muitas punktiem nepieciešamā preču vērtība ir jāaprēķina citādā veidā, ja tas nepieciešams nodokļiem, kas rodas vēlāk. Tomēr nav pierādīts, kāpēc šī darbība (kas varētu būt ļoti sarežģīta) ir īstenojama tikai pēc trīs mēnešu termiņa beigām ( ).

60. Turklāt dalībvalstis ir apgalvojušas un Komisija nav iebildusi pret to, ka aprēķināt nodokļu summu, deklarējot preces, ir lietderīgi tikai tad un tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams nodrošinājuma maksājumu aprēķināšanai ( ). Taču nodrošinājuma maksājumus bieži vien aprēķina kā vispārēju nodrošinājumu, kas attiecas uz vairākiem pārvadājumiem, vai kā individuālu nodrošinājumu, precīzāk neaprēķinot iespējamo ievedmuitas parāda summu ( ).

61. Es uzskatu, ka pretēji tam, ko apgalvo dalībvalstis, šajās lietās nevar būt svarīgi, vai nodokļu summas apmērs attiecīgā gadījumā ir aprēķināts jau tad, kad tiek aprēķināts nodrošinājums. Taču, no otras puses, nevar arī pieprasīt, lai izbraukšanas muitas punkti par katru uzsāktu tranzītpārvadājumu it kā piesardzības apsvērumu dēļ aprēķinātu ievedmuitas nodokļu parādu, jo jāpieņem, ka tranzītpārvadājums notiek likumīgi, un tāpēc iepriekš minētais visumā radītu nevajadzīgus administratīvus pienākumus.

62. Manuprāt, izšķirošais apsvērums, nosakot brīdi, no kura var aprēķināt nodokļu summu, arī šajā gadījumā ir tas, ka – kā jau ir norādīts iepriekš ( ) – jau ļoti agrīnā posmā pastāv legālā prezumpcija par galvenā atbildīgā muitas parādu, proti, tiklīdz ir beidzies preču uzrādīšanas termiņš, bet preces nav uzrādītas. Trīs mēnešu termiņš ir paredzēts tikai kā pēdējā no trim iespējām pierādīt, ka tranzītpārvadājums tomēr ir noticis likumīgi.

63. Tādējādi izbraukšanas muitas punkta pienākums būtu, vēlākais, pēc administratīvu izziņas darbību pabeigšanas (vienpadsmit mēnešu termiņš ( )), proti, jau sākoties trīs mēnešu termiņam, piesardzības apsvērumu dēļ aprēķināt nodokļu summu, ko izbraukšanas muitas punktam, kā Komisija pareizi norāda, vajadzētu spēt izdarīt, ņemot vērā T1 iekļautos datus.

64. Līdz ar to es uzskatu, ka arī dalībvalstu arguments attiecībā uz praktiskajām problēmām, kas saistītas ar nodokļu summas aprēķināšanu, nav īpaši pārliecinošs.

iv) Par kompetences noteikšanu

65. Izbraukšanas muitas punkts laika posmā no preču uzrādīšanai noteiktā termiņa beigām līdz vienpadsmitā mēneša beigām pēc tranzītpārvadājuma uzsākšanas ( ), veicot attiecīgo izpēti, var noteikt savas vai citas dalībvalsts kompetenci. Pretējā gadījumā Muitas kodeksa īstenošanas regulas 378. panta 1. un 2. punktā, kā Tiesa ( ) jau ir atzinusi attiecībā uz agrāku noteikumu, ietverta arī kompetences legālā prezumpcija, proti, attiecībā uz dalībvalsts izbraukšanas muitas punkta kompetenci.

66. Šī prezumpcija uzskatāma par atspēkotu tikai tad, ja tiek pierādīts, ka kompetenta ir cita dalībvalsts, jo pārkāpums ir izdarīts citā vietā ( ). Galvenais atbildīgais par to var iesniegt pierādījumus trīs mēnešu laikā. Taču ļoti apšaubāms šķiet tas, vai šādu gadījumu var uzskatīt par tik bieži konstatējamu, lai to varētu uzskatīt par kavēkli tūlītējai maksājuma uzdevuma izdošanai, ko radījusi pati sistēma. Pierādījumu iesniegšana “pēdējā brīdī” nav Kopienas tranzīta procedūras tiesiskajam regulējumam raksturīga problēma. Problēma drīzāk ir saistīta ar visiem termiņiem, kas ir paredzēti pierādījumu iesniegšanai, lai atspēkotu legālo prezumpciju.

67. Ieinteresētās dalībvalstis attiecībā uz iepriekš norādīto vienkārši uzsver, ka saistībā ar attiecīgo laika posmu tās nevar sniegt datus par to, cik bieži galvenie atbildīgie ir mēģinājuši trīs mēnešu termiņā iesniegt pierādījumus, lai atspēkotu izbraukšanas muitas punkta kompetenci ( ). Šīs dalībvalstis apgalvo, ka tādēļ atsevišķos gadījumos būtu nepieciešams veikt sīku pārbaudi. Pirmkārt, faktiski svarīgākajā gadījumā, kas attiecas uz apgalvojumu par kompetences maiņu, proti, gadījumā, kad preces tiek nelikumīgi izņemtas no muitas dienestu uzraudzības citā dalībvalstī, pierādījumi bieži varētu būt oficiālu dokumentu, piemēram, policijas protokolu veidā. Taču Komisija šajā sakarā pamatoti norāda, ka šādu dokumentu pārbaude parasti nevarētu radīt lielas grūtības. Turklāt Muitas kodeksa 219. pants paredz, ka atsevišķos gadījumos, kad pierādījumi ir iesniegti neilgi pirms maksājuma uzdevuma izdošanai noteiktā termiņa beigām, šo termiņu ir iespējams pagarināt līdz pat 14 dienām.

68. Tāpēc šajā gadījumā, pastāvot iespējai, ka pierādījumi kompetences legālās prezumpcijas atspēkošanai ir iesniegti īsi pirms maksājuma uzdevuma izdošanai noteiktā termiņa beigām, nevar tomēr secināt, ka šis termiņš Kopienas dalībvalstī ir tikai procesuāls termiņš.

69. Manuprāt, šī iemesla dēļ izbraukšanas muitas punkts, vēlākais, pēc Muitas kodeksa īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešajā teikumā paredzētā trīs mēnešu termiņa beigām ir spējīgs noteikt attiecīgo kompetenci.

70. Līdz ar to arī dalībvalstu argumenti saistībā ar praktiskām problēmām attiecībā uz kompetenci nav īpaši pārliecinoši.

c) Par galvenā atbildīgā nevajadzīgu apgrūtināšanu, ja vēlāk tranzītpārvadājums tiek pabeigts likumīgi

71. Nīderlandes valdība ir norādījusi, ka pienākums izdot galvenajam atbildīgajam muitas parādu maksājuma uzdevumu tūlīt pēc trīs mēnešu termiņa beigām nesamērīgi apgrūtina galveno atbildīgo, ja, vēlāk nosūtot T1 5. daļu, piemēram, izrādās, ka tranzītpārvadājums kopumā veikts ar nokavēšanos, bet visādā citādā ziņā likumīgi. Nīderlandes valdība norāda, ka galvenais atbildīgais lielākoties nav atbildīgs par tranzītpārvadājuma gaitā pieļautajiem pārkāpumiem.

72. Es šim argumentam nepiekrītu, jo, kā Komisija, dalībvalstīm neiebilstot, ir konstatējusi, nepareizi iekasētu nodevu atlīdzināšanas sistēma ir šāda:

Ja pēc muitas parāda samaksas iesniedz pierādījumus, ka tranzītpārvadājums ticis pabeigts paredzētajā termiņā un likumīgi, vai arī pārvadājums pabeigts pēc paredzētā termiņa beigām, tātad ar nokavēšanos, bet kopumā tas noticis likumīgi, var runāt par samaksāto muitas parādu atlīdzināšanu, jo tādējādi pilnīgi tiek atspēkota legālā prezumpcija par to, ka galvenajam atbildīgajam ( ) ir radies muitas parāds.

Šajā gadījumā saskaņā ar Muitas kodeksa 204. panta 1. punktu saistībā ar Muitas kodeksa īstenošanas regulas 859. pantu jāpieņem, ka šāda pienākumu neizpilde “nav būtiski iespaidojusi [..] attiecīgās muitas procedūras pareizu norisi” ( ). Līdz ar to vēlāk tiek konstatēts, ka tiesību aktos muitas jomā noteikto pienākumu neizpilde (preču uzrādīšanas termiņa neievērošana) nav radījusi muitas parādu. Šajā gadījumā galvenā atbildīgā muitas parāda iekasēšana ir iespējama atbilstīgi Muitas kodeksa 236. panta 1. punktam.

73. Tādējādi, pēc trīs mēnešu termiņa beigām nekavējoties izdodot maksājuma uzdevumu, galvenais atbildīgais netiek nesamērīgi apgrūtināts, jo viņš arī pēc tam var izmantot iespēju pierādīt, ka preces atbilstoši noteikumiem uzrādītas galamērķa muitas punktā, un tādējādi saņemt atpakaļ, iespējams, jau samaksāto muitas parādu summu.

74. Līdz ar to dalībvalstu argumenti attiecībā uz galvenā atbildīgā nesamērīgu apgrūtināšanu arī nav īpaši pārliecinoši.

V – Par Regulas Nr. 1552/89 11. panta pārkāpumu

A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti

75. Vācijas valdība uzskata, ka pret to celtās prasības otrā daļa (C‑104/02) nav pieņemama, jo saskaņā ar EKL 228. pantu, īstenojot procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, dalībvalstij nevar uzdot veikt noteiktus pasākumus.

76. Komisija norāda, ka apstrīdētā muitas parādu iekasēšana ar nokavēšanos automātiski izraisījusi arī Kopienu pašu resursu nodošanu ar nokavēšanos, jo sakarā ar to pārāk vēlu tikušas atzītas attiecīgās prasījuma tiesības un novēloti iegrāmatotas attiecīgās summas, kas atzīstams par Regulas Nr. 1552/89 2. un 9. panta un turpmāko pantu pārkāpumu. Nokavējuma gadījumā saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 11. pantu ir jāmaksā kavējuma nauda. Tāpēc atteikums maksāt šo kavējuma naudu ir iepriekš minētā noteikuma pārkāpums.

77. Nīderlandes, Vācijas un Beļģijas valdības apgalvo, ka Regulas Nr. 1552/89 2. un 9.–11. pants nav pārkāpts, jo sakarā ar to, ka muitas parādi nav iekasēti ar nokavēšanos, arī attiecīgie pašu resursi nav iegrāmatoti ar nokavēšanos.

78. Vācijas valdība savā iebildumu rakstā apgalvo, ka Regulas Nr. 1552/89 11. pants nav spēkā, savas argumentācijas pamatojumam šajā sakarā atsaucoties uz apsvērumiem, kas tai vēlāk bija jāiesniedz citā lietā, kura ierosināta Tiesā pret Vāciju ( ).

B – Vērtējums

1. Par prasības otrās daļas pieņemamību lietā C‑104/02

79. Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstīgi EKL 226. un 228. pantam ir “prasība par konstatāciju”. Šī koncepcija izriet no EKL 228. panta formulējuma, atbilstīgi kuram Tiesai ir piešķirtas tiesības konstatēt Līguma pārkāpumu un pēc konstatācijas dalībvalstij tiek uzdots veikt attiecīgus pasākumus. Šis noteikums nebūtu nepieciešams, ja Tiesa atbilstoši savai kompetencei varētu dalībvalstij uzdot novērst prettiesisko situāciju.

80. Tāpēc prasījuma tiesības par kavējuma naudas samaksu sakarā ar nokavētu pašu resursu nodošanu kā tādas nevar īstenot procedūras sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ietvaros. Šīs procedūras ietvaros iespējams tikai lūgt konstatēt pienākumu neizpildi sakarā ar atteikšanos maksāt kavējuma naudu atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 11. pantam.

81. No iepriekš minētā izriet, ka Komisijas prasības otrā daļa lietā C‑104/02, kurā lūgts uzdot Vācijai iemaksāt Kopienas budžetā kavējuma naudu, kas radusies sakarā ar novēlotu iegrāmatošanu, ir jānoraida kā nepieņemama.

82. Tāpēc sīkāk nav nepieciešams pārbaudīt argumentu par Regulas Nr. 1552/89 11. panta spēkā neesamību ( ).

2. Par prasības pamatotību lietā C‑460/01

83. Novēlota nodokļu summas paziņošana (maksājuma uzdevuma izdošana), pārkāpjot Muitas kodeksa 218. panta 3. punkta noteikumus, vienlaikus ir arī prasījuma tiesību novēlota konstatēšana Regulas Nr. 1552/89 2. panta nozīmē. Sakarā ar to pašu resursi tikai ar nokavēšanos tika iekļauti dalībvalstu kontos, kuru uzskaite tiek veikta Komisijas vārdā, kas ir Regulas Nr. 1552/89 9. un turpmāko pantu pārkāpums.

84. Sakarā ar šo nokavēšanos atbilstīgi Regulas Nr. 1552/89 11. pantam tika nodibinātas prasījuma tiesības uz kavējuma naudu un Nīderlandes Karaliste neapstrīdēja ne tās apmēru, ne summas lielumu. Līdz ar to Nīderlandes atteikšanās samaksāt šo kavējuma naudu ir iepriekš minētā noteikuma pārkāpums.

VI – Secinājums

85. Ņemot vērā iepriekš minēto,

– lietā C‑460/01 iesaku Tiesai

1) atzīt, ka

laika posmā no 1991. gada 1. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim,

– neizsniedzot muitas parāda maksājuma uzdevumu un neiegrāmatojot citus attiecīgos nodokļus ne vēlāk kā trīs dienas pēc noteiktā termiņa vai vēlākā datumā, kāds jāievēro, piemērojot Padomes 1971. gada 3. jūnija Regulu (EEK, Euratom) Nr. 1182/71, ar ko nosaka laikposmiem, datumiem un termiņiem piemērojamus noteikumus, ja galvenais atbildīgais par Kopienas ārējo tranzītu trīs mēnešu laikā, skaitot no dienas, kad izbraukšanas muitas punkts nosūtījis paziņojumu par to, ka sūtījums nav nonācis galamērķa muitas punktā laikus, nav iesniedzis pierādījumus par attiecīgā tranzītpārvadājuma likumību, un laikus nenododot Komisijai atbilstošus Kopienu pašu resursus,

– un atsakoties maksāt atbilstošu kavējuma naudu,

Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar 11.a panta 2. punkta otrās daļas otro teikumu Komisijas 1987. gada 27. marta Regulā (EEK) Nr. 1062/87, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Kopienas tranzīta režīmu, kā arī par šā režīma vienkāršošanas pasākumiem, 49. panta 2. punkta trešo teikumu Komisijas 1992. gada 21. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 1214/92, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Kopienas tranzīta režīmu, kā arī par šā režīma vienkāršošanas pasākumiem, un 379. panta 2. punkta trešo teikumu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kā arī 2., 9., 10. un 11. pantu Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu;

2) Nīderlandes Karalistei piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

– lietā C‑104/02 iesaku

1) atzīt, ka

1993. un 1994. gadā,

– neizsniedzot muitas parāda maksājuma uzdevumu un neiegrāmatojot citus attiecīgos nodokļus ne vēlāk kā trīs dienas pēc noteiktā termiņa vai vēlākā datumā, kāds jāievēro, piemērojot Padomes 1971. gada 3. jūnija Regulu (EEK, Euratom) Nr. 1182/71, ar ko nosaka laikposmiem, datumiem un termiņiem piemērojamus noteikumus, ja galvenais atbildīgais par Kopienas ārējo tranzītu trīs mēnešu laikā, skaitot no dienas, kad izbraukšanas muitas punkts nosūtījis paziņojumu par to, ka sūtījums nav nonācis galamērķa muitas punktā laikus, nav iesniedzis pierādījumus par attiecīgā tranzītpārvadājuma likumību, un laikus nenododot Komisijai atbilstošus Kopienu pašu resursus,

Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar 49. panta 2. punkta trešo teikumu Komisijas 1992. gada 21. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 1214/92, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Kopienas tranzīta režīmu, kā arī par šā režīma vienkāršošanas pasākumiem, un 379. panta 2. punkta trešo teikumu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kā arī 2. panta 1. punktu 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu;

2) prasības otro daļu noraidīt kā nepieņemamu;

3) Vācijas Federatīvai Republikai piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.