Puses

Sprieduma pamatojums

Rezolutīvā daļa



Puses

Lieta T-308/00 RENV

Salzgitter AG , Salzgitter (Vācija), ko pārstāv J. Sedemund un T. Lübbig , advokāti,

prasītāja,

ko atbalsta

Vācijas Federatīvā Republika , ko pārstāv M. Lumma un A. Wiedmann , pārstāvji, kuriem palīdz U. Karpenstein , advokāts,

persona, kas iestājusies lietā,

pret

Eiropas Komisiju , ko sākotnēji pārstāvēja V. Kreuschitz un M. Niejahr , pēc tam Kreuschitz un T. Maxian Rusche , pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību atcelt Komisijas 2000. gada 28. jūnija Lēmumu 2000/797/EOTK par valsts atbalstu, ko Vācija piešķīrusi Salzgitter AG , Preussag Stahl AG un grupas meitasuzņēmumiem, kuri darbojas metalurģijas nozarē un tagad apvienoti ar nosaukumu Salzgitter AG – Stahl und Technologie ( SAG ) (OV L 323, 5. lpp.).

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [ N. J. Forwood ] (referents), tiesneši F. Deuss [ F. Dehousse ], I. Višņevska-Bjalecka [ I. Wiszniewska-Białecka ], J. Švarcs [ J. Schwarcz ] un A. Popesku [ A. Popescu ],

sekretāre T. Vailere [ T. Weiler ], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 10. jūnija tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Sprieduma pamatojums

Tiesvedības priekšvēsture

1. Prasītāja, Salzgitter AG , pieder pie grupas, kas darbojas metalurģijas nozarē kopā ar Preussag Stahl AG un citiem šajā nozarē strādājošiem uzņēmumiem.

2. Vācijā “Zonenrandförderungsgesetz” ((Vācijas likums par ieguldījumiem zonas gar robežu ar bijušo Vācijas Demokrātiskās Republikas (VDR) un Čehoslovākijas Republiku attīstībai (turpmāk tekstā – “ ZRFG ”)) tika pieņemts 1971. gada 5. augustā. Šo tiesisko regulējumu, tajā skaitā pēc tam grozītajās redakcijās, apstiprināja Eiropas Kopienu Komisija saskaņā ar EK līguma 92. pantu (tagad pēc grozījumiem EKL 87. pants) un EKL 93. pantu (tagad – EKL 88. pants). Pēdējos grozījumus ZRFG Komisija apstiprināja kā valsts atbalstu, kas saderīgs ar EK līgumu (OV 1993, C 3, 3. lpp.). ZRFG darbība pilnībā tika izbeigta 1995. gadā.

3. Kopš tā pirmsākumiem ZRFG 3. pantā bija paredzēti nodokļu stimuli īpašo amortizācijas atskaitījumu ( Sonderabschreibungen ) un īpašo ar nodokli neapliekamo uzkrājumu ( steuerfreie Rücklagen ) veidā attiecībā uz ieguldījumiem visos uzņēmumu nodibinājumos, kas atrodas pierobežas zonā ar bijušo VDR vai bijušo Čehoslovākijas Republiku (turpmāk tekstā – “ Zonenrandgebiet ”).

4. Ar 1999. gada 3. marta vēstuli Komisija – pēc tam, kad pie tās pašas grupas, pie kuras pieder prasītāja, piederošās sabiedrības Preussag Stahl AG 1994./1995. un 1995./1996. gada atskaitēs bija atklājusi, ka laikposmā no 1986. gada līdz 1995. gadam šai sabiedrībai vairākkārt ticis sniegts atbalsts, pamatojoties uz ZRFG 3. pantu, – informēja Vācijas Federatīvo Republiku par savu lēmumu uzsākt procedūru, ko paredz Komisijas 1996. gada 18. decembra Lēmuma Nr. 2496/96/EOTK, ar ko nosaka Kopienu noteikumus atbalstam metalurģijai (OV L 338, 42. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestais kodekss par atbalstu metalurģijai”), 6. panta 5. punkts. Ar šo lēmumu par [procedūras] uzsākšanu, kas 1999. gada 24. aprīlī tika publicēts Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī (OV C 113, 9. lpp.), Komisija aicināja ieinteresētās personas sniegt savus apsvērumus minētā atbalsta sakarā. Ar 1999. gada 10. maija vēstuli administratīvās procedūras ietvaros Komisija saņēma Vācijas iestāžu komentārus, kā arī vienīgās trešās ieinteresētās iesaistītās personas – UK Steel Association – apsvērumus, kurus Komisija pārsūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai.

5. 2000. gada 28. jūnijā Komisija pieņēma lēmumu par valsts atbalstu, ko Vācijas Federatīvā Republika piešķīrusi prasītājai, Preussag Stahl un grupas meitasuzņēmumiem, kas darbojas metalurģijas nozarē un tagad apvienoti ar nosaukumu Salzgitter AG – Stahl und Technologie ( SAG ) (OV L 323, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Saskaņā ar šo lēmumu, speciālie amortizācijas atskaitījumi un ar nodokli neapliekamie uzkrājumi, ko paredz ZRFG 3. pants un kurus SAG saņēma uz atbilstīgiem pamatiem attiecīgi 484 miljonu un 367 miljonu Vācijas marku (DEM) apmērā, tika uzskatīti par valsts atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu Komisija lika Vācijas Federatīvajai Republikai atgūt šo atbalstu no atbalsta saņēmējas un aicināja to norādīt precīzu atbalstu atgūšanas kārtību.

6. Ar 2000. gada 21. septembrī Vispārējās tiesas kancelejā iesniegtu prasības pieteikumu prasītāja cēla šo prasību par tiesību akta atcelšanu. Vācijas Federatīvajai Republikai tika atļauts iestāties lietā prasītājas prasījumu atbalstam.

7. Ar 2004. gada 1. jūlija spriedumu lietā T-308/00 Salzgitter /Komisija (Krājums, II-1933. lpp.) Vispārējā tiesa daļēji atcēla apstrīdēto lēmumu.

8. Noraidījusi pirmo, otro, trešo un astoto pamatu, Vispārējā tiesa savukārt uzskatīja, atbildot uz septīto pamatu par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu, ka Komisija, nepārkāpjot tiesiskās noteiktības principu, nevarēja pieprasīt 2000. gadā atgūt laikposmā no 1986. līdz 1995. gadam prasītājai piešķirto atbalstu. Tādējādi tā atcēla apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas pienākumu atgūt šajā lēmumā minēto valsts atbalstu.

9. Šajos apstākļos Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ir lieki spriest par ceturto, piekto un sesto pamatu par atgūstamā atbalsta summas aprēķinu.

10. Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 16. septembrī, Komisija iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu. Ar pretapelācijas sūdzību prasītāja lūdza daļēji atcelt apstrīdēto spriedumu, ciktāl ar to netika atcelts apstrīdētā lēmuma 1. pants, kas kā “valsts atbalstu” kvalificē speciālos amortizācijas atskaitījumus un ar nodokli neapliekamos uzkrājumus, ko tā bija veikusi, piemērojot ZRFG .

11. Ar 2008. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C-408/04 P Komisija/ Salzgitter (Krājums, I-2767. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums par apelācijas sūdzību”) Tiesa noraidīja pretapelācijas sūdzību. Tā savukārt atcēla iepriekš 7. punktā minēto spriedumu lietā Salzgitter /Komisija, ciktāl ar to tika atcelts apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pants. Tiesa būtībā uzskatīja, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, lietas apstākļos nenoskaidrojot, vai Komisija ir pierādījusi acīmredzamu nolaidību vai acīmredzamu rūpības pienākuma, īstenojot savas kontroles pilnvaras, pārkāpumu, nosodot apstrīdēto atbalstu un liekot to atgūt 2000. gada jūnijā. Turklāt tā nosūtīja lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un atlika lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi pēc lietas nosūtīšanas atpakaļ

12. Lieta tika nodota Vispārējās tiesas septītajai palātai paplašinātā sastāvā. Tā kā tika mainīts Vispārējās tiesas palātu sastāvs, tiesnesis referents tika pārcelts uz otro palātu paplašinātā sastāvā, tādēļ šī lieta tika nodota šai palātai.

13. Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 119. panta 1. punktu prasītāja, Komisija un kā persona, kas iestājusies lietā, Vācijas Federatīvā Republika iesniedza savus rakstveida apsvērumus.

14. Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus rakstveidā sniegt atbildi uz vairākiem jautājumiem. Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

15. 2011. gada 10. jūnija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem. Šajā sakarā Vispārējā tiesa uzklausīja Becker k-ga, prasītājas juridiskā dienesta vadītāja no 1972. gada līdz 2002. gadam, un Boeshertz k-ga, Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta nodaļas vadītāja un par lietu atbildīgā ziņotāja, kuras rezultātā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, liecības.

16. Prasītāja un Vācijas Federatīvā Republika lūdz Vispārējo tiesu:

– atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. pantu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

un, pakārtoti,

– atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu, ciktāl tas attiecas uz ieguldījumiem DEM 17 549 000 apmērā, kā arī uz ieguldījumiem DEM 332 miljonu apmērā ar mērķi aizsargāt vidi, kas neietilpst EOTKL jomā;

– atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta 2. punkta trešo teikumu un likt Komisijai noteikt faktisko īpašo priekšrocību uzņēmumam;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

17. Komisija lūdz Vispārējo tiesu:

– noraidīt prasību kā nepamatotu;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

1. Par prasījumu ar mērķi likt Komisijai noteikt faktisko priekšrocību, ko prasītāja ir guvusi no atbalsta, pieņemamību

18. Pakārtoti iesniegto prasījumu ietvaros prasītāja lūdz Vispārējo tiesu, lai tā uzdod Komisijai noteikt faktisko priekšrocību, ko prasītāja ir guvusi no apstrīdētā atbalsta, izmantojot nodokļa atlikšanu.

19. Šajā ziņā ir jānorāda, ka LESD 263. pantā paredzētās tiesību aktu atcelšanas kompetences ietvaros Eiropas Savienības tiesai nav pilnvarojuma izdot rīkojumus Savienības iestādēm. Saskaņā ar LESD 266. pantu tieši attiecīgajai iestādei ir jānosaka pasākumi, kas nepieciešami, lai izpildītu spriedumu par tiesību akta atcelšanu, izmantojot – Savienības tiesas kontrolē – rīcības brīvību, kas šajā sakarā tai ir, un ievērojot gan sprieduma, kas tai jāizpilda, rezolutīvo daļu un motīvu daļu, gan Savienības tiesību normas (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1993. gada 29. novembra rīkojumu lietā T-56/92 Koelman /Komisija, Recueil , II-1267. lpp., 18. punkts, un Vispārējās tiesas 2000. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, no T-600/97 līdz T-607/97, T-1/98, no T-3/98 līdz T-6/98 un T-23/98 Alzetta u.c./Komisija, Recueil , II-2319. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

20. No tā izriet, ka 18. punktā norādītie prasījumi ir nepieņemami.

2. Par lietas būtību

21. Tā kā ar iepriekš 11. punktā norādīto apelācijas spriedumu tika daļēji atcelts pārsūdzētais spriedums un lieta tika nosūtīta atpakaļ Vispārējai tiesai, tā primāri pārbauda septīto pamatu par apstrīdētā lēmuma 2. un 3. panta atcelšanu. Šajā sakarā ir jānosaka, vai Komisija šīs lietas apstākļos ir acīmredzami pārkāpusi savu pienākumu ievērot pienācīgu rūpību un bijusi acīmredzami bezdarbīga, īstenojot savas kontroles pilnvaras, sodot par apstrīdēto atbalstu un liekot to atgūt 2000. gada jūnijā.

22. Pakārtoti, lai gan šis pamats par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu ir noraidīts, Vispārējai tiesai ir jāpārbauda pārējie pamati, par kuriem tā nav lēmusi un kas norādīti, lai pamatotu šaurāku prasību par atcelšanu. Šie pamati ir pamatoti attiecīgi ar to, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi atsevišķus ieguldījumus par EOTK līgumā ietilpstošiem, ka viena daļa no attiecīgā atbalsta bija paredzēta vides aizsardzībai, un, visbeidzot, ar kļūdainu novērtējumu attiecībā uz noteicošās diskonta likmes definēšanu.

Par septīto pamatu par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu

23. Iepriekš 11. punktā minētajā apelācijas spriedumā Tiesa atgādināja, ka, pat tad, ja Kopienu likumdevējs nav noteicis noilguma termiņu, tiesiskās noteiktības pamatprasība nepieļauj, ka Komisija bezgalīgi var atlikt savu pilnvaru izmantošanu (iepriekš 11. punktā minētais apelācijas spriedums, 100.–103. punkts).

24. Tiesa ir tomēr uzsvērusi, ka dalībvalstu paziņošana par valsts atbalstu ir galvenais elements Kopienu tiesību normās par šī atbalsta uzraudzību un ka tādējādi šo atbalstu saņēmušajiem uzņēmumiem nevar būt tiesiskās paļāvības, ja par atbalstu nav paziņots (iepriekš 11. punktā minētais apelācijas spriedums, 104. punkts).

25. Tiesa ir arī atgādinājusi šajā ziņā, ka EOTK līgumā paredzētā regulējuma attiecībā uz valsts atbalstu īpaši striktais raksturs atšķir to no valsts atbalsta regulējuma, kas izriet no EK līguma (iepriekš 11. punktā minētais apelācijas spriedums, 105. punkts).

26. Tiesa no tā secināja, ka, ja atbalsts ir piešķirts saskaņā ar EOTK līgumu, bet nav paziņots, Komisijas kavēšanās īstenot savas uzraudzības pilnvaras un uzlikt pienākumu atgūt šo atbalstu nenozīmē, ka lēmums par atgūšanu ir prettiesisks, izņemot ārkārtas gadījumus, kad Komisijas bezdarbība ir bijusi acīmredzama un kad acīmredzami ir pārkāpts tās pienākums ievērot pienācīgu rūpību (iepriekš 11. punktā minētais apelācijas spriedums, 106. punkts).

27. Šajā sakarā ir jānorāda, pirmkārt, ka nav strīda par to, ka Vācijas Federatīvā Republika nepaziņoja par apstrīdēto atbalstu Komisijai. Tā tādējādi netika izpildījusi pienākumu, kas tai noteikts ar Komisijas 1985. gada 27. novembra Lēmuma Nr. 3448/85/EOTK, ar ko nosaka Kopienu noteikumus atbalstam metalurģijai (OV L 340, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Trešais kodekss par atbalstu metalurģijai”), sākot ar šī lēmuma stāšanos spēkā 1986. gada 1. janvārī (iepriekš 11. punktā minētais apelācijas spriedums, 93. punkts).

28. Pretēji tam, ko norāda Vācijas Federatīvā Republika, tas, ka tā ir pārkāpusi savu paziņošanas pienākumu, nevar tikt atspēkots ar apstākli, ka prasītāja pirms Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai spēkā stāšanās pieņēma lēmumus par atsevišķiem ieguldījumiem, kuru finansējums, kas tika nodrošināts ar ZRFG 3. pantā norādīto atbalsta shēmu, tika attiecināts pēc šī datuma.

29. Kā Tiesa to norādījusi iepriekš 11. punktā minētā apelācijas sprieduma 91. punktā, atšķirībā no EK līguma EOTK līgums nenošķir jaunus atbalstus un esošus atbalstus, jo EOTKL 4. panta c) punktā ir aizliegts vienīgi atbalsts, kuru piešķir dalībvalstis neatkarīgi no to formas.

30. No tā izriet, ka paziņošanas pienākums, kas gūlās uz Vācijas Federatīvo Republiku, sākot ar Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai stāšanos spēkā, attiecīgā gadījumā attiecās uz nodokļu priekšrocībām, kuras prasītāja guvusi, sākot no pēdējā minētā stāšanās spēkā, pamatojoties uz ZRFG 3. pantu, tajā skaitā no ieguldījumiem, kas veikti pirms šī datuma.

31. Tiesa ir arī lēmusi, ka atbalsta saderība ar kopējo tirgu, ievērojot kodeksu par atbalstu metalurģijai kontekstu, var tikt izvērtēta, ņemot vērā vienīgi noteikumus, kas ir spēkā datumā, kad tas faktiski tika piešķirts (skat. iepriekš 11. punktā minēto apelācijas spriedumu, 92. punkts un tajā minētā judikatūra).

32. No Vācijas Federatīvās Republikas sniegtajiem paskaidrojumiem tiesas sēdē izriet, ka uzņēmumam, lai saņemtu atbalstu saskaņā ar ZRFG 3. pantu, katru gadu savā nodokļu deklarācijā bija jālūdz īpašas amortizācijas dotācijas vai ar nodokli neapliekamu uzkrājumu izveidošana saskaņā ar šo normu. Tādējādi ir jāuzskata, ka Vācijas Federatīvā Republika ir piešķīrusi atbalstu prasītājai laikā, kad bija stājies spēkā Trešais kodekss par atbalstu metalurģijai un kad tādējādi tas noteica, ka šai dalībvalstij ir jāpaziņo par attiecīgo atbalstu.

33. Tādējādi šajos apstākļos ir jāpārbauda, vai Komisijas attieksme atbilst iepriekš 26. punktā atgādinātajiem kritērijiem.

34. Prasītāja apgalvo, ka Komisijai, vismaz no 1982. gada, bija informācija par atbalstu, kas tai tika piešķirts. Komisija, sākot no šī brīža, esot saņēmusi vairākus prasītājas darbības ziņojumus un gada pārskatus, no kuriem skaidri izrietēja, ka tai ir ticis piešķirts atbalsts.

35. Prasītāja piebilst, ka Komisija zināja par to, ka Vācijas Federatīvā Republika nav paziņojusi par šiem atbalstiem, tā kā tas sākās jau ar Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai stāšanos spēkā un, kā uzskata šī dalībvalsts, ka tas tādējādi neatbilda šī kodeksa 6. pantā paredzētajai kvalifikācijai “projekti”.

36. Kā uzskata prasītāja, Komisijai bija pienākums ievērot īpašu rūpību šajā lietā sakarā ar fundamentālu tās juridiskā viedokļa maiņu attiecībā uz EOTKL 4. panta c) punktu, pieņemot šo trešo kodeksu, it īpaši attiecībā uz reģionālo atbalstu.

37. Prasītāja atsaucas arī uz esošo nesaraujamo saikni, tāsprāt, starp kvotu režīmu un atbalsta kontroli. No tā izrietot koordinācijas pienākums un savstarpējas informācijas apmaiņas pienākums starp dažādiem kompetentajiem Komisijas dienestiem, lai ņemtu vērā nelikumīgu atbalstu kvotu noteikšanā.

38. Komisija apstrīd šos argumentus. Tā apstiprina, ka tai nebija pienākuma lasīt darbības ziņojumus un ka pēdējos minētajos un gada pārskatos, pat ja tajos ir atsauce uz ZRFG 3. pantu, apstrīdētie atbalsti neparādās.

39. Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina saikne, ko Komisija konstatēja starp neatļauta atbalsta piešķiršanu un ražošanas kvotām metalurģijas nozarē, pielāgojot ar 1980. gada 31. oktobra Lēmumu Nr. 2794/80/EOTK, ar ko izveido tērauda ražošanas kvotu sistēmu metalurģijas nozares uzņēmumiem (OV L 291, 1. lpp.), ieviesto režīmu.

40. Sākot ar Komisijas 1983. gada 28. jūlija Lēmumu Nr. 2177/83/EOTK par uzraudzības un dažu produktu ražošanas kvotu sistēmas [termiņa] pagarināšanu metalurģijā strādājošiem uzņēmumiem (OV L 208, 1. lpp.), Komisija, saskaņā ar minētā lēmuma 15.A pantu, varēja “samazināt kvotas uzņēmumam, ja tā konstat[ēja], ka konkrēts uzņēmums ir saņēmis atbalstu, kuru Komisija nav atļāvusi atbilstoši Lēmumam Nr. 2320/81/EOTK [Otrais kodekss par atbalstu metalurģijai], vai ja ne[tika] izpildīti nosacījumi saistībā ar atbalsta atļauju”. Saskaņā ar šo noteikumu “šāds konstatējums liedz[a] uzņēmumam arī [kvotu] pielāgošanu atbilstoši Lēmuma [Nr. 2177/83] 14., 14.A, 14.B, 14.C un 16. pantam”. Lēmumi par šīs uzraudzības un kvotu sistēmas [termiņa] pagarināšanu būtībā ir identiskas normas.

41. Tieši šajā kontekstā Tiesa atgādināja, ka kvotu sistēma un kodeksi par atbalstu metalurģijai veido vienotu kopumu un tiem ir kopējs mērķis, proti, nepieciešama pārstrukturēšana, lai pielāgotu ražošanu un ražotspēju paredzamam pieprasījumam un atjaunotu Eiropas metalurģijas konkurētspēju, un nav ne patvaļīgi, ne diskriminējoši, ka informācija, kas iegūta, piemērojot vienu no šīm sistēmām, būtu pieejama kā atsauce otrā sistēmā (skat. iepriekš 7. punktā minēto spriedumu lietā Salzgitter /Komisija, 177. punkts un tajā minētā judikatūra).

42. No tā izriet, ka Komisija varēja iepriekš 40. punktā aprakstītās uzraudzības un kvotu sistēmas ietvaros pārbaudīt informāciju par metalurģijas uzņēmumu ražošanu, lai noteiktu, vai ražošanas jaudas saglabāšana vai palielinājums nerodas no neatļauta valsts atbalsta un, attiecīgā gadījumā, vai bija attaisnojams tā rezultātā samazināt uzņēmējiem atbalsta saņēmējiem piešķirtās kvotas.

43. Šajā lietā nav strīda par to, ka Komisija ir saņēmusi dažādus prasītājas darbības ziņojumus un gada pārskatus, sākot no 1988. gada beigām; pirmie bija par 1987./1988. gadu. Tie tika atsūtīti it īpaši procedūrās par kvotas ražošanas piešķiršanu prasītājai.

44. Nav ticis apstrīdēts arī tas, ka šajos pirmajos ziņojumos un gada pārskatos būtībā bija analogas norādes tām, kuras ir prasītājas darbības ziņojumos un gada pārskatos par 1994./1995. un 1995./1996. gadu, kas mudināja Komisiju uzsākt izmeklēšanu, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums. Šie elementi veidoja vienu nodaļu, kurā šajos dažādajos dokumentos parādījās izņēmuma uzkrājumi, kurus prasītāja bija izveidojusi, pamatojoties uz ZRFG 3. pantu.

45. Tomēr vairāku gadu paiešana no darbības ziņojuma un gada pārskata par 1987./1988. gadu nosūtīšanas līdz brīdim, kad Komisija īstenoja savas kontroles pilnvaras, lietas apstākļos nav iztulkojama kā tās acīmredzama bezdarbība, ne arī kā acīmredzams tās pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpums.

46. No vienīgajām norādēm šajos dokumentos acīmredzami neizriet, ka visi izņēmuma uzkrājumi vai to daļa, uz kuriem tajos ir atsauce, atbilda tam, lai kvalificētu kā valsts atbalstu, kas ir “nesaderīgs ar ogļu un tērauda kopējo tirgu” EOTKL 4. panta c) punkta izpratnē.

47. Tādējādi atsauce uz ZRFG 3. pantu, kā arī īss paskaidrojums par īpašiem amortizācijas atskaitījumiem, kas īstenoti, pamatojoties uz to, nebija tādi, lai acīmredzami parādītu, ka Vācijas Federatīvā Republika ir piešķīrusi prasītājai atbalstu, izmantojot sarežģītu ar nodokli apliekamās bāzes samazinājuma mehānismu, kuru tostarp veidoja ar nodokli neapliekamo uzkrājumu izveidošana vai izņēmuma dotācijas amortizācijai pirmajos gados pēc atsevišķiem ieguldījumiem.

48. Šo secinājumu vēl jo vairāk pastiprina apstāklis, ka rindkopā 1987./1988. gada darbības ziņojumā, kurā bija izskaidrojums par uzkrājumu un īpašo amortizācijas atskaitījumu likumisko pamatu, ir atsauce uz vairākiem Vācijas tiesību aktiem, kas tajā laikā bija spēkā, un ka turklāt, kas netika apstrīdēts, attiecīgajā ziņojumā nav nodalītas šo uzkrājumu un šo amortizācijas atskaitījumu summas, kas attiecas uz katru no šiem juridiskajiem pamatiem.

49. Tas pats attiecas uz pārējiem darbības ziņojumiem un gada pārskatiem, kurus prasītāja nosūtījusi Komisijai, saistībā ar turpmākajiem finanšu gadiem, ņemot vērā, ka tajos nav nekādu norāžu par prasītājas saņemto, piemērojot ZRFG 3. pantu, ar nodokli neapliekamo uzkrājumu un īpašo amortizācijas atskaitījumu izcelsmi vai raksturu.

50. Neviens no prasītājas un Vācijas Federatīvās Republikas norādītajiem argumentiem turklāt nav tāds, kas atspēkotu šos secinājumus.

51. Tādējādi, visupirms, Komisijas 1988. gada 14. decembra vēstule, kā arī tās 1991. gada 18. decembra lēmums, kuri abi adresēti Vācijas Federatīvajai Republikai un kuros tā uzskata, ka ar nodokli neapliekamie uzkrājumi un īpašie amortizācijas atskaitījumi, kuri tika īstenoti, pamatojoties uz ZRFG 3. pantu, ir valsts atbalsts, kam ir jāsaņem tās piekrišana EK līguma 92. panta 1. punkta (tagad pēc grozījumiem EKL 87. panta 1. punkts), šajā lietā nav būtiski.

52. Ir jāatgādina, ka EK līgums un EOTK līgums ir autonomi. Tādējādi EK līgums, kā arī atvasinātās tiesības, kuras ir radītas, pamatojoties uz EK līgumu, nevar ietekmēt EOTK līguma piemērošanas jomu; EK līguma noteikumi ir piemērojami vienīgi pakārtotā veidā, ja EOTK līgumā nav paredzēts īpašs regulējums (skat. iepriekš 11. punktā minēto apelācijas spriedumu, 88. punkts un tajā minētā judikatūra).

53. Iepriekš 51. punktā minētie dokumenti tika izstrādāti procedūras par valsts atbalsta saderīguma kontroli ietvaros, kas ietilpst EK līguma piemērošanas jomā, pēc Vācijas Federatīvās Republikas paziņojuma saskaņā ar šo līgumu par atbalsta shēmu, kas izveidota ar ZRFG 3. pantu. Šie dokumenti tādējādi ietilpst jomā, kura ir atšķirīga no jomas, kas ir šī strīda priekšmets. Tādējādi ir jāuzskata, ka tie nebija tādi, kuri mazinātu grūtības, kas bija Komisijai, pamatojoties tikai uz prasītājas darbības ziņojumiem un gada pārskatiem, kuri bija tās rīcībā, identificēt iespējamo atbalstu, kuru prasītāja saņēma īpašo uzkrājumu un īpašo amortizācijas atskaitījumu formā, pārkāpjot EOTKL 4. panta c) punktā noteikto normu.

54. Šo secinājumu pastiprina apstāklis, ka šie ziņojumi un gada pārskati tika nosūtīti Komisijai procedūru ietvaros, kuru priekšmets atšķirībā no procedūrām, kuru rezultātā tika sagatavota vēstule un lēmums, kas minēti iepriekš 51. punktā, nebija tieši valsts atbalsta kontrole.

55. Līdzīgi secinājumi ir jāizdara saistībā ar vēstuli, ko Komisija adresēja Vācijas Federatīvajai Republikai 1987. gada 9. martā. Komisija tajā atsaucās uz ZRFG , tikai lai aicinātu Vācijas Federatīvo Republiku paziņot tai par grozījumiem, kas uz tā pamata veikti piešķirtā atbalsta shēmā, saskaņā ar EK līguma 92. un 93. pantu. Vācijas Federatīvās Republikas 1987. gada 16. aprīlī sniegtajā atbildē uz šo lūgumu turklāt nav nekā tāda, kas norādītu, ka šī korespondence neattiektos uz atbalstu, kas neietilpst EK līguma piemērošanas jomā. Turklāt šajā sakarā ir būtiski, ka vienīgā primāro tiesību norma, kas ir minēta šajā atbildē, ir EK līguma 92. panta 2. punkta c) apakšpunkts.

56. Turklāt pretēji tam, ko tiesas sēdē apgalvoja prasītāja, Komisijai nevar pārmest, ka tā nav īpaši norādījusi daudzajās saziņas reizēs ar Vācijas Federatīvo Republiku par atbalsta shēmu, kas izveidota ar ZRFG , ka tas neattiecas uz iespējamo atbalstu, kas ietilpst EOTK līguma piemērošanas jomā. Kā tika norādīts iepriekš, Trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai 6. pants, kas bija piemērojams no 1986. gada 1. janvāra, skaidri un nepārprotami paredzēja paziņošanas pienākumu Komisijai par atbalstu, kas varētu tikt piešķirts prasītājai, piemērojot ZRFG (iepriekš 11. punktā minētais apelācijas spriedums, 93. punkts).

57. Turklāt ir jānoraida arguments, kuru prasītāja un Vācijas Federatīvā Republika ņem no Becker k-ga liecības par tikšanās reizēm, kurās viņš ir piedalījies 1982. gadā, ar darba grupas “Cadieux” locekļiem.

58. Pirmkārt, pat ja no šīs liecības top skaidrs, ka Komisija šajā laikā zināja par to, ka prasītāja jau ir saņēmusi saskaņā ar ZRFG noteiktus pasākumus, vispārīgā atsauce tajā uz reģionālo atbalstu savukārt neļauj pierādīt, ka pēdējo minēto veidoja tādi īpašie amortizācijas atskaitījumi vai ar nodokli neapliekamie uzkrājumi, kas izveidoti uz ZRFG 3. panta pamata, kuru rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums. Saskaņā ar ZRFG uzņēmumiem varēja tikt piešķirts vairāku formu atbalsts.

59. Otrkārt, prasītāja pati ir atzinusi, ka tā nebija īstenojusi īpašos amortizācijas atskaitījumus vai izveidojusi ar nodokli neapliekamus uzkrājumus, pamatojoties uz ZRFG , 1981./1982., 1982./1983. un 1983./1984. finanšu gadā. Tādējādi zināma neturpinātība katrā ziņā raksturo atbalstu, ko Vācijas Federatīvā Republika ir piešķīrusi prasītājai starp laikposmu pirms 57. punktā norādītajām tikšanās un brīdi, kad Komisija iepazinās ar prasītājas darbības ziņojumu un gada pārskatu par 1987./1988. gadu.

60. Treškārt, no šīs liecības izriet, ka Komisija necēla iebildumus par atbalstiem, kas prasītājai tika piešķirti uz ZRFG pamata pirms 1982. gada. Nevar tikt apstrīdēts, ka tajā brīdī Komisija nevarēja paredzēt EOTK līgumā ietilpstošā valsts atbalsta disciplīnas pastiprināšanu, kas notika vēl pēc trīs gadiem, pieņemot Trešo kodeksu par atbalstu metalurģijai. Turklāt, lai gan saskaņā ar šo pašu liecību Komisija varēja norādīt uz izmaiņu iespēju tās vērtējumā par prasītājai vēlāk uz ZRFG pamata piešķirto atbalstu, tas attiecās tikai uz jauniem lēmumiem, kas tiktu pieņemti par atbalsta piešķiršanas pieprasījumu saskaņā ar kodeksu par atbalstu metalurģijai un tādējādi saskaņā ar procedūrām, kuras tieši attiecas uz valsts atbalsta, par kuru Vācijas Federatīvā Republika paziņojusi Komisijai, kontroli.

61. Kas attiecas uz pēdējo minēto punktu, ir jāuzsver ne tikai tas, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumu paziņot par apstrīdēto atbalstu, kas uz to gūlās saskaņā ar Trešo kodeksu par atbalstu metalurģijai, bet arī tas, ka pagāja gandrīz trīs gadi starp brīdi, kad šis kodekss stājās spēkā, proti, 1986. gada 1. janvāri, un brīdi, kad Komisija saņēma prasītājas darbības ziņojumu un gada pārskatu par 1987./1988. finanšu gadu.

62. No tā izriet, ka, pat ja tiktu pierādīts, ka Komisija 1982. gadā zināja par atbalstu, kas pagātnē piešķirts prasītājai, piemērojot ZRFG , šis apstāklis neveicinās pierādīšanu, ka tā ir vainojama acīmredzamā bezdarbībā un acīmredzamā tās pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumā, neuzsākot pārbaudes procedūru par prasītājai piešķirtā atbalsta saderīgumu 1988. gada beigās, kad tā tika saņēmusi darbības ziņojumu un gada pārskatu par 1987./1988. finanšu gadu.

63. Prasītāja un Vācijas Federatīvā Republika turklāt apgalvo, ka Komisijas acīmredzama bezdarbība un tās pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpums izrietot no tā, ka, sākot no 80. gadu sākuma, Komisija saņēma dažādus prasītājas darbības ziņojumus un gada pārskatus.

64. Bez nepieciešamības spriest, vai šādi paziņojumi ir veikti un, attiecīgā gadījumā, kuri Komisijas dienesti ir bijuši to saņēmēji, pietiek tikai norādīt, ka nekādi nav pierādīts, ka šajos ziņojumos un gada pārskatos bija papildu informācija salīdzinājumā ar darbības ziņojumu un gada pārskatu par 1987./1988. finanšu gadu, lai acīmredzami parādītos tas, ka Vācijas Federatīvā Republika ir piešķīrusi atbalstu prasītājai sarežģīta mehānisma formā – ar nodokli apliekamās bāzes samazinājums ar ārkārtas dotācijām amortizācijai vai ar nodokli neapliekamiem uzkrājumiem.

65. Šo secinājumu pastiprina apstāklis, ka prasītāja, kā izklāstīts iepriekš 59. punktā, netika veikusi īpašos amortizācijas atskaitījumus un nebija izveidojusi ar nodokli neapliekamos uzkrājumus saskaņā ar ZRFG 3. pantu, 1981./1982., 1982./1983. un 1983./1984. finanšu gadā un ka tādējādi tai nebija iemesla ievietot atsauci uz šo normu savos darbības ziņojumos un gada pārskatos par šo laikposmu.

66. Kas attiecas uz prasītājas apgalvojumu, ka Komisija esot sākusi sodīt par valsts atbalstu, kas piešķirts, izmantojot nodokļu priekšrocības, tikai no 1998. gada, pat ja uzskatītu to par pierādītu, tas nav būtisks šajā lietā. Konkrēta pasākuma valsts atbalsta raksturs ir jānovērtē tikai saistībā ar atbilstošajām EOTK līguma normām, kā arī tā ieviešanai noteiktajiem pasākumiem, un nevis ievērojot iespējamu Komisijas lēmumu agrāko pieņemšanas praksi (pēc analoģijas skat. Tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-57/00 P un C-61/00 P Freistaat Sachsen u.c./Komisija, Recueil , I-9975. lpp., 52. un 53. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu lietā T-171/02 Regione autonoma della Sardegna /Komisija, Krājums, II-2123. lpp., 177. punkts).

67. No iepriekš minētā izriet, ka šajā lietā Komisija nav bezgalīgi kavējusies savu pilnvaru īstenošanā, neievērojot tiesiskās noteiktības prasību, kas uz to gulstas, tādējādi septītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

68. Tādējādi ir jāpārbauda trīs pamati, kas attiecas būtībā uz atgūstamā atbalsta summas aprēķinu un šīs summas samazinājumu.

Par ceturto pamatu par kļūdu novērtējumā, kas izriet no atsevišķu ieguldījumu kvalifikācijas par tādiem, ka ietilpst EOTK līguma piemērošanas jomā

69. Prasītāja pārmet Komisijai, ka tā ir uzskatījusi, ka atsevišķas nodokļu priekšrocības, ko prasītāja ir varējusi saņemt saskaņā ar ZRFG 3. pantu, ietilpst EOTK līguma piemērošanas jomā, lai gan tās izriet no EK līguma.

70. Šīs priekšrocības esot saistītas ar ieguldījumiem, kas atbilst 1,3 % kopējo ieguldījumu, kuri subsidēti saskaņā ar ZRFG 3. pantu un ir piešķirti prasītājas “autonomas peļņas centriem”, proti, sociāla rakstura veidojumam ( Sozialwirtschaft ), ūdens attīrīšanas stacijai ( Wasserwerke ), lietuvei ( Gießerei ), kā arī cauruļu ražošanas ceham ( Rohrwerk ). Kas attiecas uz profesionālās izglītības veidojumu ( berufliche Bildung ), kurš minēts apstrīdētā lēmuma 88. punktā, prasītāja precizē, ka tā vairs neaplūko ar to saistītos ieguldījumus kā no tās metalurģijas darbības atsevišķus ieguldījumus. Atbalsta kvalifikācija saistībā ar šo iekārtu tādējādi nav prasītājas prasības priekšmets.

71. Prasītāja pārmet Komisijai, pirmkārt, ka tā ir galvenokārt balstījusies uz UK Steel Association apgalvojumiem, ka prasītājas darbības, kas neietilpst EOTK līgumā, esot integrētas tās ražošanas EOTK nozarē, lai iekļautu šīs priekšrocības atbalsta aprēķina bāzē, nepārbaudot tomēr to pamatotību. Prasītāja norāda, ka šīs darbības, kuras neietilpst EOTK līgumā, ir atdalītas no EOTK darbībām gan fiziskā ziņā, grāmatvedības ziņā. Tādējādi ZRFG 3. panta piemērošana šīm ar EOTK līgumu nesaistītajām darbībām esot jānovērtē, ņemot vērā tikai EK līgumu.

72. Otrkārt, tā norāda, ka Komisija nav pierādījusi peļņas, kas izriet no attiecīgo nodokļu pasākumu piemērošanas darbības jomām, kuras neietilpst EOTK līgumā, reālu pārnešanu uz tām, uz kurām attiecas EOTK līgums. Šāda apiešana katrā ziņā ir neiespējama šajā lietā, tā kā, lai saņemtu ZRFG 3. pantā paredzētos īpašos amortizācijas atskaitījumus, ieguldījumi, ar kuriem tie ir saistīti, iepriekš ir jāveic un jāpierāda.

73. Komisija apstrīd šos argumentus.

74. Primāri ir jānoraida prasītājas iebildums, ka Komisija galvenokārt pamatojas uz nepārbaudītiem UK Steel Association sniegtiem apgalvojumiem par prasītājas dažādo darbību integrāciju. Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 89. punkta, Komisija ir atsaukusies uz šiem apgalvojumiem tikai pakārtoti, tā kā tās lēmums ir pamatots arī ar citiem motīviem.

75. Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar EOTKL 80. un 81. pantu šī līguma normas attiecas tikai uz uzņēmumiem, kas darbojas ogļu un tērauda rūpniecības nozarē, un ka šajā sakarā tikai uz precēm, kuras ir uzskaitītas EOTK līguma I pielikumā, attiecas vārdi “ogles” un “tērauds”. Tādējādi EOTKL 4. panta c) punktā paredzētais aizliegums attiecas uz uzņēmumu tikai gadījumā, ja šis uzņēmums darbojas šajā rūpniecības nozarē (šajā ziņā skat. Tiesas 1959. gada 17. decembra spriedumu lietā 14/59 Société des fonderies de Pont-à-Mousson /Augstā iestāde, Recueil , 445., 467. un 468. lpp., un 2003. gada 28. janvāra spriedumu lietā C-334/99 Vācija/Komisija, Recueil , I-1139. lpp., 78. punkts).

76. Nav strīda par to, ka prasītāja, tā kā tā veic rūpniecisku darbību tērauda jomā, ir metalurģijas uzņēmums, kas atbilst EOTKL 80. pantā esošai definīcijai.

77. Tomēr apstāklis, ka uzņēmums kā šajā lietā veic rūpniecisku darbību tērauda jomā, nenozīmē, ka visas tā darbības ir uzskatāmas par darbībām, kurām piemēro EOTK līgumu (Vispārējās tiesas 2001. gada 5. jūnija spriedums lietā T-6/99 ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi /Komisija, Recueil , II-1523. lpp., 60. punkts).

78. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka uzņēmumos, kuri ražo gan preces, kas izriet no EOTK līguma, gan preces, kuras ietilpst EK līgumā, EOTK līguma piemērošana atbalstam, kurš ir paredzēts viena rūpniecības sektora pabalstīšanai, kas neizriet no tā piemērošanas jomas, var tikt attaisnota, ja pastāv šī atbalsta piesavināšanās reāls risks šajā piemērošanas jomā ietilpstošo rūpniecisko darbību labā. Ņemot vērā, pirmkārt, metalurģijas nozares īpatnības un, otrkārt, EOTKL 4. panta c) punktā paredzēto stingru un absolūtu valsts atbalsta aizliegumu, būtu pretēji ar EOTK līgumu izveidotajai sistēmai piemērot EK līguma mazāk striktās normas tāda atbalsta pārbaudei, kas potenciāli var dot labumu uzņēmuma rūpniecības nozarēm, kuras ietilpst EOTK līgumā (iepriekš 75. punktā minētais spriedums lietā Vācija/Komisija, 84. punkts).

79. No tā izriet, ka prasītājas iebildums, ka Komisijai esot bijis jāpierāda nodokļu priekšrocību reāla nelikumīga piesavināšanās saistībā ar ieguldījumiem, kuri neietilpst EOTK līgumā par labu tās EOTK darbībām, nevar tikt pieņemts, tā kā šajā sakarā pietiek ar nelikumīgas piesavināšanās riska pierādīšanu.

80. Vēl saskaņā ar iepriekš 78. punktā minēto judikatūru riskam ir jābūt reālam. Šis nosacījums ir izpildīts, ja “prasītājas darbību organizācija nesniedz pietiekamas garantijas, kas ļauj izslēgt apstrīdētā ieguldījumu atbalsta piesavināšanos par labu tās rūpniecības darbībām, kurām piemēro EOTK līgumu, un tādējādi konkurences ietekmēšanu šī līguma attiecīgajā tirgū” (iepriekš 77. punktā minētais spriedums lietā ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi /Komisija, 74. punkts). Tādējādi piesavināšanās risks ir jāpierāda ar nopietnām norādēm, kas ļauj saprātīgi uzskatīt, ka atbalstu, ņemot vērā lietas apstākļus, varētu piesavināties par labu attiecīgā metalurģijas uzņēmuma EOTK darbībām.

81. Apstrīdētajā lēmumā Komisija identificēja divus faktorus, kas, kā tā uzskata, ļauj pierādīt nelikumīgas piesavināšanās risku. Pirmkārt, tā konstatēja, ka īpašos amortizācijas atskaitījumus un tādējādi izrietošo atbalstu prasītāja ņēma vērā tikai “globālā līmenī”, nevis peļņas centru līmenī. Otrkārt, Komisija ir norādījusi, ka prasītāja nav pierādījusi, ka sociālā mērķa dibinājums kalpoja tikai darbībām, kuras neizriet no EOTK līguma.

82. Kas attiecas uz pirmo faktoru, Komisija apgalvo, ka, pat ja atsevišķi ieguldījumi, kas guva labumu no ZRFG 3. panta, varētu būt tikuši īstenoti prasītājas darbību ietvaros, kas neietilpst EOTK līgumā, tomēr prasītājai nav atsevišķas grāmatvedības šādām darbībām un darbībām, kuras izriet no EOTK līguma. Tādējādi tieši SAG grupas līmenī varēja notikt atbalsta piesavināšanās par labu EOTK rūpniecības darbībām.

83. Šo pēdējo konstatējumu apstiprina informācija, ko Komisijai iesniedza Vācijas Federatīvā Republika savā 2000. gada 28. marta paziņojumā par “ Salzgitter iekšējās analītiskās grāmatvedības sistēmas principiem”. No šī dokumenta izriet, ka iepriekš 70. punktā norādītie “autonomās peļņas centri” neiegrāmatoja īpašos amortizācijas atskaitījumus. Prasītāja nav norādījusi nevienu faktoru, kas ļautu pierādīt, neskatoties uz šo informāciju, ka tā iegrāmato speciālos amortizācijas atskaitījumus atbilstoši tam, vai tie attiecas uz darbībām, kuras ietilpst EK līguma vai EOTK līgumā.

84. Turklāt ir jānoraida prasītājas arguments, ka nelikumīgas piesavināšanās risks ir izslēgts, kas attiecas uz tādiem ieguldījumu atbalsta pasākumiem, kuri ir šī strīda centrā. Lai gan ir tiesa, ka no tā izrietošās priekšrocības ir saistītas ar noteiktu ieguldījumu, ZRFG 3. pantā paredzētā mehānisma izmantošana nav atkarīga no uzņēmuma atbalsta saņēmēja darbības jomas. Prasītāja guva nodokļu priekšrocības, pamatojoties uz šo noteikumu, tikai tādēļ, ka tai bija veidojumi Zonenrandgebiet , neatkarīgi no darbības nozares, kurā tika īstenoti subsidētie ieguldījumi.

85. No tā izriet, ka Komisija tiesiski pamatoti, it īpaši, tā kā prasītājai nebija atsevišķas grāmatvedības, konstatēja reālu risku, ka prasītājas darbībām atļautais atbalsts, kas neietilpst EOTK līgumā, varēja tikt piesavināts par labu tās darbībām, kuras ietilpst EOTK līgumā, un tādējādi šajā sakarā tās nenošķīra, nosakot apstrīdētā atbalsta aprēķina bāzi.

86. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pamats par kļūdu novērtējumā, kurš izriet no atsevišķu ieguldījumu kvalifikācijas par tādiem, kas izriet no EOTK līguma, ir jānoraida.

Par piekto pamatu par to, ka nav ņemts vērā apstāklis, ka atsevišķi ieguldījumi attiecās uz vides aizsardzību, kā arī par nepietiekamu pamatojumu

87. Prasītāja apliecina, ka laikā no 1985./1986. līdz 1994./1995. gadam tā ir īstenojusi vides aizsardzībai paredzētus ieguldījumus par summu DEM 332 miljoni, kas sadalīti 44 projektos. Šo dažādo ieguldījumu mērķis bija vai nu vecu iekārtu modernizācija, lai pielāgotu jaunām obligātajām normām, vai nu vecu iekārtu modernizācija vai jauni ieguldījumi, kas ļauj sasniegt augstāku vides aizsardzības līmeni, nepastāvot obligātām normām.

88. Prasītāja norāda pirmajā daļā, ka Komisija kļūdaini nav atļāvusi nodokļu priekšrocības, ko tai piešķīra Vācijas Federatīvā Republika attiecībā uz šiem ieguldījumiem. Kā uzskata prasītāja, Komisijai esot bijis jāņem vērā šo priekšrocību vides aizsardzības mērķis un tādējādi jānovērtē iespēja tās atļaut uz kodeksu par atbalstu metalurģijai pamata. Komisija esot nepietiekami ņēmusi vērā dokumentus, kurus tai iesniedza prasītāja, kā arī Vācijas Federatīvā Republika un no kuriem izrietēja, ka attiecīgo ieguldījumu īpašais mērķis ir tās darbību ietekme uz vidi.

89. Prasītāja turklāt uzsver otrajā daļā, ka atsevišķi ieguldījumi, kurus tā īstenoja attiecīgajā laikposmā, atbilda kvalifikācijai par ieguldījumiem vides aizsardzībai Einkommensteuergesetz (Ienākuma nodokļa likums, turpmāk tekstā – “ EStG ”) 7. panta d) punkta izpratnē un ka tādējādi tie vismaz līdz 1990. gada 31. decembrim deva tiesības uz īpašiem amortizācijas atskaitījumiem, kas ir analogi no ZRFG 3. panta izrietošajiem. Neesot strīda par to, ka ar EStG 7. panta d) punktu tika izveidots vispārējas piemērojamības nodokļu režīms visā Vācijā, nevis tikai Zonenrandgebiet .

90. Šajā ziņā prasītāja norāda pirmo iebildumu par nepietiekamu pamatojumu. Komisija neesot izklāstījusi, kā iepriekšējā punktā norādītās ar īpašajiem amortizācijas atskaitījumiem saistītās priekšrocības, kuras vienlaikus ietilpst ZRFG 3. panta piemērošanas jomā un EStG 7. panta d) punkta piemērošanas jomā, atbilda selektivitātes nosacījumam. Apstrīdētajā lēmumā tādējādi nav redzami iemesli, kuru dēļ līdz 1990. gada 31. decembrim saskaņā ar ZRFG 3. pantu prasītājas saņemtās priekšrocības ieguldījumiem tās darbību ietekmes uz vidi mazināšanā varēja tikt kvalificētas kā atbalsts EOTKL 4. panta c) punkta izpratnē.

91. Otrajā iebildumā prasītāja apgalvo, ka nodokļu priekšrocības, ko tā saņēma kā īpašos amortizācijas atskaitījumus, kurus tā īstenoja un kuri līdz 1990. gada 31. decembrim atbilda gan ZRFG 3. panta piemērošanas nosacījumiem, gan EStG 7. panta d) punkta piemērošanas nosacījumiem, nevarēja tikt kvalificētas kā valsts atbalsts, jo tās nebija selektīvas.

92. Visbeidzot, trešajā daļā prasītāja pārmet Komisijai, kā tā nav pietiekami pārbaudījusi apstrīdētā lēmuma daļā, kas veltīta ieguldījumiem saistībā ar vides aizsardzību, daudzos dokumentus un paskaidrojumus, ko Vācijas Federatīvā Republika iesniedza sakarā ar administratīvo procesu, lai pierādītu šajā sakarā saņemtā atbalsta saderīgumu. Šis apstrīdētā lēmuma aspekts tādējādi esot nepietiekami pamatots.

93. Komisija iebilst pret šo kritiku. Tā it īpaši norāda, kā tā jau ir to detalizēti izklāstījusi apstrīdētajā lēmumā, ka tā nekādā ziņā nevarēja atļaut atbalstu, ko prasītāja apgalvo, ka ir saņēmusi vides aizsardzībai paredzētajiem ieguldījumiem. Vācijas Federatīvā Republika esot piešķīrusi attiecīgo atbalstu, nepārliecinoties, vai tas ir noteikti nepieciešams ieguldījumu vides aizsardzībai īstenošanai. Tādējādi ne prasītāja, ne Vācijas valdība nevarot sniegt pierādījumus, ka šie ieguldījumi bija noteikti nepieciešami vides aizsardzībai.

94. Šajā sakarā ir jānorāda vispirms, ka Vispārējā tiesa iepriekš 7. punktā minētā sprieduma lietā Salzgitter /Komisija daļās, kuras Tiesa neatcēla, uzskatīja, vispārīgiem vārdiem, ka Komisija ir tiesiski pareizi atzinusi – ZRFG 3. pantā paredzētie un prasītājai piemērotie nodokļu pasākumi veidoja valsts atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu.

95. Vispārējā tiesa nonāca pie šī secinājuma, analizējot pirmo, otro un trešo pamatu par ZRFG 3. panta ietvaros saņemto priekšrocību kvalificēšanu kā valsts atbalstu, kā arī par kļūdu, kuru katrā ziņā esot pieļāvusi Komisija, neatzīstot visu apstrīdēto atbalstu kā saderīgu ar EOTK līgumu, pamatojoties uz EOTKL 95. pantu.

96. Tā kā Vispārējai tiesai vēl nav bijusi iespēja spriest par iebildumu par to, ka nav pietiekami ņemts vērā apstāklis, ka atsevišķu prasītājas ieguldījumu mērķis bija vides aizsardzība, ir jāuzskata, ka iepriekšējā punktā minētā tās argumentācijas daļa neskar rīcību šī pamata pirmo divu daļu sakarā. Ņemot vērā tā īpatnību, tas attiecas arī uz pirmā pamata otro daļu par apstrīdētā lēmuma nepamatošanu attiecībā uz priekšrocību, uz kurām attiecas gan ZRFG 3. pantā paredzētā sistēma, gan EStG 7. panta d) punktā paredzētā sistēma, selektivitāti.

97. Savukārt pamata trešā daļa, kas runāts vispārīgāk par apstrīdētā lēmuma daļas, kura veltīta ieguldījumiem vides aizsardzībā, nepietiekamo pamatojumu, būtībā sakrīt ar vienu no iebildumiem, kas norādīts astotā pamata atbalstam. Tā kā Vispārējā tiesa to noraidīja pilnībā pārsūdzētā sprieduma 184. punktā un Tiesa apstiprināja šo Vispārējās tiesas argumentācijas aspektu savā iepriekš 11. punktā minētajā apelācijas spriedumā, trešā un piektā daļa ir jānoraida.

Par pirmo daļu par atbalsta vides aizsardzībai atļaujas neesamību

98. Kas attiecas uz pirmo daļu, vispirms ir jāprecizē, ka, pat ja vides aizsardzība ir viens no Savienības pamatmērķiem, ar vajadzību ņemt vērā šo mērķi nevar tikt pamatota selektīvu pasākumu izslēgšana no EOTKL 4. panta c) punkta piemērošanas jomas (pēc analoģijas skat. Tiesas 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā C-409/00 Spānija/Komisija, Recueil , I-1487. lpp., 54. punkts).

99. Lai noteiktu, vai valsts pasākums ir kvalificējams kā valsts atbalsts, ir būtisks nevis tā mērķis, bet sekas (pēc analoģijas skat. Tiesas 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C-241/94 Francija/Komisija, Recueil , I-4551. lpp., 20. punkts, un 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C-75/97 Beļģija/Komisija, Recueil , I-3671. lpp., 25. punkts; Vispārējās tiesas 2008. gada 28. novembra spriedumu apvienotajās lietās T-254/00, T-270/00 un T-277/00 Hôtel Cipriani u.c./Komisija, Krājums, II-3269. lpp., 195. punkts). Tādējādi valsts intervences pasākuma vides mērķis nav pietiekams apstāklis, lai šis pasākums netiktu atzīts par “atbalstu” (pēc analoģijas skat. Tiesas 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C-487/06 P British Aggregates /Komisija, Krājums, I-10505. lpp., 84. punkts un tajā minētā judikatūra).

100. Tomēr šī analīze nav pretrunā to nosacījumu analīzei, ar kuriem EOTK līguma piemērošanas jomā dalībvalsts atbalstu metalurģijai, ko dalībvalsts sniedz caur teritoriālām pašvaldībām vai ar valsts budžeta līdzekļiem, var uzskatīt par saderīgu ar kopējā tirgus pienācīgu darbību, piemērojot kodeksus par atbalstu metalurģijai (Vispārējās tiesas 2006. gada 19. septembra spriedums lietā T-166/01 Lucchini /Komisija, Krājums, II-2875. lpp., un 1997. gada 25. septembra spriedums lietā T-150/95 UK Steel Association /Komisija, Recueil , II-1433. lpp.).

101. Turklāt ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa sprieduma, kas iepriekš minēts 7. punktā, lietā Salzgitter /Komisija tajā daļā, kuru Tiesa neatcēla, noraidīja pamatu par atļaujas neesamību apstrīdētajam atbalstam, pamatojoties uz EOTKL 95. pantu.

102. Tādējādi šī iebilduma pārbaude attiecas tikai uz to, vai atbalsts saistībā ar ieguldījumiem, par kuriem ir runa iepriekš 87. punktā, var tikt atļauts saskaņā ar kādu no kodeksiem par atbalstu metalurģijai.

103. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pretēji EK līguma noteikumiem par valsts atbalstu, kas pastāvīgi pilnvaro Komisiju lemt par tā saderīgumu, kodeksi par atbalstu metalurģijai piešķir šādu kompetenci Komisijai tikai uz noteiktu laiku (šajā ziņā skat. Tiesas 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-74/00 P un C-75/00 P Falck un Acciaierie di Bolzano /Komisija, Recueil , I-7869. lpp., 115. punkts, un Vispārējās tiesas 1998. gada 31. marta spriedumu lietā T-129/96 Preussag Stahl /Komisija, Recueil , II-609. lpp., 43. punkts).

104. Tādējādi, ja par atbalstu nav paziņots Komisijai kodeksā šim nolūkam paredzētajā laikposmā, Komisija vairs nevar lemt par šī atbalsta saderīgumu saistībā ar šo kodeksu (skat. 103. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano /Komisija, 116. punkts un tajā minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 1999. gada 16. decembra spriedums lietā T-158/96 Acciaierie di Bolzano /Komisija, Recueil , II-3927. lpp., 61. un 62. punkts). Tādējādi, tikko kā ir beidzies kodeksa piemērošanas laikposms, Komisijai vairs nav pilnvaru saskaņā ar paredzētajām atkāpēm atļaut atbalstu metalurģijai, par kuru nav ticis paziņots atbilstoši šim kodeksam (skat. 103. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Acciaierie di Bolzano /Komisija, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

105. Turklāt no tiesiskās noteiktības principa izriet, ka atbalsta saderība ar kopējo tirgu, ievērojot kodeksu par atbalstu metalurģijai kontekstu, var tikt izvērtēta, ņemot vērā vienīgi noteikumus, kas ir spēkā datumā, kad tas faktiski tika piešķirts. Šajā ziņā Kopienu materiālās tiesību normas ir jāinterpretē tā, ka tās attiecas uz situācijām, kas radušās pirms to stāšanās spēkā, tikai tad, ja no to noteikumiem, mērķiem vai struktūras skaidri izriet, ka tām ir jāpiešķir šāds spēks (skat. iepriekš 103. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano /Komisija, 117.–119. punkts un tajos minētā judikatūra).

106. Šajā lietā nav strīda par to, ka Vācijas Federatīvā Republika nav paziņojusi par atbalstu Komisijai, pārkāpjot pienākumu, kas šai dalībvalstij bija kopš trešā kodeksa par atbalstu metalurģijai stāšanās spēkā. Turklāt kodeksi par atbalstu metalurģijai, kuri bija spēkā laikā, kad šis atbalsts tika izmaksāts, vairs nebija spēkā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā. No tā izriet, ka Komisija pamatoti norādīja apstrīdētā lēmuma 137. punktā, ka šajā datumā tā vairs nevar atļaut apstrīdēto atbalstu uz spēku zaudējušu kodeksu par atbalstu metalurģijai pamata.

107. Tomēr atbilstoši iepriekš 105. punktā norādītajai judikatūrai ir jānovērtē, vai šādu atļauju varētu pamatot ar Sesto kodeksu par atbalstu metalurģijai, kas bija spēkā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī. Tā 3. pantā ir paredzēta iespēja, ka atbalsts, kas paredzēts vides aizsardzībai, var tikt atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, ar nosacījumu, ka tas ievēro Kopienas pamatprincipus par atbalstu vides aizsardzībai, kuri izklāstīti 1994. gada 10. marta Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī (OV C 72, 3. lpp.), atbilstīgi šī kodeksa pielikumā definētajiem kritērijiem piemērošanai EOTK nozarē.

108. Sestā kodeksa par atbalstu metalurģijai piemērošana ar atpakaļejošu spēku tomēr ir iespējama saskaņā ar šo pašu judikatūru tikai tad, ja no tā noteikumiem, mērķiem vai struktūras skaidri izriet šāds spēks.

109. Neviens no šī kodeksa noteikumiem nenosaka, ka tas var tikt piemērots ar atpakaļejošu spēku. Turklāt no nākamo kodeksu par atbalstu sistēmas un mērķiem izriet, ka katrs no tiem noteica metalurģijas industrijas pielāgošanas noteikumus EOTKL 2., 3. un 4. panta mērķiem atbilstoši dotajā laikposmā esošajām vajadzībām. Tādējādi noteiktā laikposmā atbilstoši tā situācijai pieņemtu noteikumu piemērošana atbalsta, kas piešķirts iepriekšējā laikposmā, neatbilstu ne šī veida regulējuma sistēmai, ne mērķiem (pēc analoģijas skat. iepriekš 103. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano /Komisija, 120. punkts).

110. No tā izriet, ka Komisija brīdī, kad tā pieņēma apstrīdēto lēmumu, nevarēja atļaut atbalstu, kuru Vācijas Federatīvā Republika bija piešķīrusi prasītājai par laikposmu no 1985./1986. gada līdz 1994./1995. finanšu gadam, ne pamatojoties uz nākamajiem kodeksiem par atbalstu metalurģijai, kuri bija spēkā šajos finanšu gados, ne pamatojoties uz Sesto kodeksu par atbalstu metalurģijai.

111. Tādējādi pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

Par otro pamatu par nodokļu priekšrocību, kuras prasītāja saņēma vides aizsardzībai paredzētajiem ieguldījumiem, kuri līdz 1990. gada 31. decembrim ietilpa vienlaikus ZRFG 3. panta un EStG 7. panta d) punkta piemērošanās jomā, neselektivitāti, kā arī par pamatojuma neesamību

– Par pirmo iebildumu par pamatojuma neesamību

112. Kas attiecas uz pirmo iebildumu, vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par LESD 253. pantu, kas attiecināma uz EOTKL 15. pantu, šajā pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam atbilstoši attiecīgā akta raksturam un tajā ir skaidri un nepārprotami jābūt norādītai aktu sagatavojušās iestādes argumentācijai, lai ļautu ieinteresētajām personām uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus (Tiesas 2004. gada 15. jūlija spriedums lietā C-501/00 Spānija/Komisija, Krājums, I-6717. lpp., 73. punkts).

113. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, ar kurām attiecīgā joma tiek regulēta (iepriekš 112. punktā minētais 2004. gada 15. jūlija spriedums lietā Spānija/Komisija, 73. punkts; pēc analoģijas skat. Tiesas 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā C-56/93 Beļģija/Komisija, Recueil , I-723. lpp., 86. punkts, un 1997. gada 15. maija spriedumu lietā C-278/95 P Siemens /Komisija, Recueil , I-2507. lpp., 17. punkts).

114. Tā tam esot, lai arī tādu lēmumu pamatojumā, kuri pieņemti konkurences noteikumu piemērošanas nodrošināšanai, Komisijai nav pienākuma izklāstīt visus faktiskos un tiesību jautājumus, kā arī apsvērumus, kas tai likuši pieņemt šādu lēmumu, tomēr saskaņā ar EOTKL 15. pantu tai vismaz ir jāmin fakti un apsvērumi, kas ir būtiski tās lēmumu sistēmā, lai šādā veidā dotu iespēju Savienības tiesai un ieinteresētajām personām uzzināt Līguma piemērošanas apstākļus (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās T-374/94, T-375/94, T-384/94 un T-388/94 European Night Services u.c./Komisija, Recueil , II-3141. lpp., 95. punkts un tajā minētā judikatūra).

115. Pienākuma norādīt pamatojumu piemērošana atbalsta kvalifikācijai nozīmē, ka ir jābūt norādītiem iemesliem, kāpēc Komisija uzskata, ka attiecīgajam pasākumam ir piemērojams EOTKL 4. panta c) punkts (pēc analoģijas skat. Tiesas 2009. gada 30. aprīļa spriedumu lietā C-494/06 P Komisija/Itālija un Wam , Krājums, I-3639. lpp., 49. punkts; Vispārējās tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T-214/95 Vlaams Gewest /Komisija, Recueil , II-717. lpp., 64. punkts, un spriedumu lietā T-16/96 Cityflyer Express /Komisija, Recueil , II-757. lpp., 66. punkts).

116. Turklāt saskaņā ar iedibināto judikatūru atbalsta jēdziens ir jādefinē, tikai ņemot vērā valsts intervences iedarbību (iepriekš 113. punktā minētais 1996. gada 29. februāra spriedums lietā Beļģija/Komisija, 79. punkts, un iepriekš 99. punktā minētais spriedums lietā British Aggregates /Komisija, 85. punkts; Vispārējās tiesas 2000. gada 29. septembra spriedums lietā T-55/99 CETM /Komisija, Recueil , II-3207. lpp., 53. punkts). Valsts atbalsts Savienības tiesību izpratnē arī konkrētajā tiesību sistēmā ir valsts pasākums, kurš dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētām precēm atšķirībā no pārējiem, kas, ņemot vērā minētās sistēmas mērķi, faktiskā un juridiskā ziņā ir līdzīgā situācijā (pēc analoģijas skat. Tiesas 2001. gada 8. novembra spriedumu lietā C-143/99 Adria-Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke , Recueil , I-8365. lpp., 41. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C-308/01 GIL Insurance u.c., Recueil , I-4777. lpp., 68. punkts, un 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C-172/03 Heiser , Krājums, I-1627. lpp., 40. punkts).

117. Turklāt ir jāatgādina, ka valsts pasākuma specifiskums vai selektivitāte ir viena no valsts atbalsta jēdziena īpašībām arī EOTK līguma piemērošanas jomā (Tiesas 1998. gada 1. decembra spriedums lietā C-200/97 Ecotrade , Recueil , I-7907. lpp., 34. punkts), kaut arī šis kritērijs nav skaidri minēts EOTKL 4. panta c) punktā. No šī principa izriet, ka Komisija nevar uzlikt uzņēmumam saņēmējam sodu, kas nav paredzēts Savienības tiesībās, prasot atgūt summu, kas ir lielāka par faktiski saņemtā atbalsta summu, pat tad ja tas tiek īstenots ilgu laiku pēc attiecīgā atbalsta piešķiršanas (iepriekš 99. punktā minētais 1999. gada 17. jūnija spriedums lietā Beļģija/Komisija, 65. punkts, un iepriekš 116. punktā minētais spriedums lietā CETM /Komisija, 164. punkts).

118. Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka EStG 7. panta d) punkts vismaz līdz 1990. gada 31. decembrim veidoja sistēmu, kura ļāva Vācijas uzņēmumiem veikt dotācijas īpašiem amortizācijas atskaitījumiem attiecībā uz veiktiem ieguldījumiem vides aizsardzībā, kas bija piemērojama Vācijas teritorijā un tādējādi arī Zonenrandgebiet . Šīs nodokļu priekšrocības, kuras pēc savas formas un finanšu sekām ir līdzīgas īpašiem amortizācijas atskaitījumiem, kas veikti, piemērojot ZRFG 3. pantu, tomēr nebija kumulējamas ar attiecīgajam ieguldījumam piešķirtajām.

119. Šajā ziņā ir noteikti jākonstatē, ka 1999. gada 10. maija vēstulē Komisijai Vācijas Federatīvā Republika Komisijas uzsāktās procedūras ietvaros sakarā ar prasītājai piešķirto atbalstu ZRFG 3. panta ietvaros izklāsta nodokļu priekšrocību sistēmas ieguldījumiem vides aizsardzībā, kas noteikta EStG 7. punktā, galvenās īpašības. Tādējādi tā precizē, ka šī sistēma atļāva īpašos amortizācijas atskaitījumus, kas bija līdzīgi ZRFG 3. pantā paredzētajiem, un norādīja, ka šī sistēma izrietēja no vispārējām nodokļu tiesībām un tādējādi no tās labumu varēja gūt visi uzņēmumi Vācijā, kuri veica ieguldījumus, kas atbilst EStG 7. panta d) punktā norādītajiem nosacījumiem. Vācijas Federatīvā Republika arī precizēja, ka šādas nodokļu priekšrocības ir alternatīva nodokļu priekšrocībām, kuras izriet no ZRFG 3. panta, un ka abos gadījumos īpašo amortizācijas atskaitījumu ierobežojums tika noteikts 50 % apmērā. Šajā pašā vēstulē Vācijas Federatīvā Republika visbeidzot norāda, ka virkne ieguldījumu, kurus veica prasītāja laikposmā, par kuru ir strīds, kuru raksturs un summa tika detalizēti izklāstīti šīs vēstules 2. pielikumā, atbilda ar EStG 7. panta d) punktu izveidotās sistēmas piemērošanas nosacījumiem. Šīs 1999. gada 10. maija vēstules rindkopas saturs tika ievietots Vācijas Federatīvās Republikas Komisijai 2000. gada 17. janvārī adresētās vēstules pielikumā.

120. Komisijai adresētā 1999. gada 14. oktobra vēstulē Vācijas Federatīvā Republika par prasītājas veiktajiem ieguldījumiem turklāt veica vairākus papildprecizējumus, kuru mērķis bija samazināt tās darbību ietekmi uz vidi, attiecībā uz to tehnisko raksturojumu, to ieguldījumu vides aizsardzībā, kā arī īpatsvaru, kas bija vides aizsardzībai kopējā katra šī ieguldījuma summā.

121. Tomēr, kā to pamatoti norāda Komisija, administratīvā procesa laikā Vācijas Federatīvā Republika nenorādīja, ka ar ZRFG 3. pantu un ar EStG 7. panta d) punktu izveidotās sistēmas līdzāspastāvēšanas rezultātā tika mazināta daļas no prasītājas iegūto apstrīdēto priekšrocību selektivitāte. Turklāt no lietas materiāliem neizriet un netika pat apgalvots, ka prasītāja būtu izklāstījusi šādu argumentu saistībā ar saziņu, kas tai bija ar Komisiju administratīvajā procesā. Ņemot vērā šo kontekstu un saskaņā ar iepriekš 113. punktā izklāstītajiem principiem, ir jāuzskata, ka Komisijai nebija pienākuma īpaši pamatot apstrīdēto lēmumu attiecībā uz selektivitāti, ko prasītāja ir norādījusi šīs prasības ietvaros.

122. Tādējādi šis iebildums ir jānoraida bez nepieciešamības novērtēt, vai šāds pamatojums izriet no paskaidrojumiem, kurus Komisija ir sniegusi apstrīdētā lēmuma 134. un nākamajos punktos.

– Par otro iebildumu par to, ka daļa no apstrīdētajām priekšrocībām nav selektīvas

123. Kas attiecas turklāt uz otro iebildumu par kļūdu, ko esot pieļāvusi Komisija, apstrīdētā atbalsta aprēķina bāzē iekļaujot nodokļu priekšrocības, kuras prasītāja saņēma sakarā ar ieguldījumiem tās darbību ietekmes uz vidi mazināšanā un kuras līdz 1990. gada 31. decembrim ietilpa gan ZRFG 3. panta, gan EStG 7. panta d) punkta piemērošanas jomā, tas nevar tikt pieņemts, jo tās nav selektīvas.

124. Pirmkārt, ir jāuzsver, ka šajā lietā netika konkrēti pierādīts, ka atsevišķi ieguldījumi, kurus prasītāja veica atbilstoši ZRFG 3. pantam līdz 1990. gada 31. decembrim, būtu varējuši gūt labumu no īpašo amortizācijas atskaitījumu sistēmas, kas izveidota ar EStG 7. panta d) punktu.

125. Otrkārt, ZRFG 3. pantā paredzēto nodokļu priekšrocību saņemšana bija pakārtota tikai vienam ģeogrāfiskam nosacījumam, proti, ražošanas uzņēmuma atrašanās Zonenrandgebiet . No šīs normas formulējuma neizriet, ka īpašo amortizācijas atskaitījumu un ar nodokli neapliekamo uzkrājumu priekšnosacījums bija vides aizsardzībai paredzētu ieguldījumu veikšana vides aizsardzībā.

126. Treškārt, tā kā ar Vispārējās tiesas spriedumu un Tiesas spriedumu, kas pasludināti šajā tiesvedībā, tika apstiprināts, ka šī sistēma radīja valsts atbalsta saņemšanu prasītājas labā, šis atbalsts nav vienlaikus uzskatāms par vispārējiem pasākumiem, kas neietilpst EOTKL 4. panta c) punktā formulētajā aizliegumā, ciktāl to priekšmets bija vides aizsardzība. Kā izriet no iepriekš 99. punktā minētās judikatūras, lai noteiktu, vai valsts pasākums ir kvalificējams kā valsts atbalsts, nav būtisks tā mērķis, bet gan tā sekas. Šajā lietā ir jākonstatē, ka ZRFG 3. pants ļāva prasītājai saņemt nodokļu priekšrocības neatkarīgi no ieguldījumu, kuriem piemēroja īpašos amortizācijas atskaitījumus, attiecīgā gadījumā, vides mērķa.

127. Atsauces uz EStG 7. panta d) punktu, kas ir atsevišķos prasītājas gada ziņojumos un kuras liek domāt, ka tā varēja veidot ar nodokli neapliekamos uzkrājumus uz šī pamata, neapstrīd šo secinājumu, it īpaši ņemot vērā, ka šajā sakarā saņemtās priekšrocības nebija kumulējamas ar tām, kuras prasītāja saņēma uz ZRFG 3. panta pamata, un tādējādi bija noteikti no tām atsevišķas. Gada ziņojumu pārbaude drīzāk parāda, ka prasītāja attiecībā uz dažādiem ieguldījumiem un dažādām summām saskaņā ar atšķirīgu kārtību un dažādās bilancēs ir norādījusi gan uz ZRFG 3. pantu, gan EStG 7. panta d) punktu.

128. Visbeidzot, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, ZRFG 3. pants nav pielīdzināms EStG 7. panta d) punktam. Kā to atzīst pati prasītāja, EStG 7. panta d) punktā paredzētās amortizācijas īpašie atskaitījumi līdz 1990. gada 31. decembrim bija piemērojami visiem uzņēmumiem, kas Vācijā veica ieguldījumus vides aizsardzībā šajā pantā noteiktajos apstākļos. Kā arī atzīst prasītāja, šī norma atšķirībā no ZRFG 3. panta nebija pakārtota nosacījumam par ieguldījumu noteiktā Vācijas ģeogrāfiskajā teritorijā. Savukārt tiesību uz ZRFG 3. panta pasākumiem nosacījumi nebija nekādi saistīti ar subsidēto ieguldījumu vides vai ekoloģisko mērķi, bet tikai ar to atrašanos vienā vai vairākos uzņēmumos Zonenrandgebiet . Tas, ka prasītāja attiecīgā gadījumā varēja saņemt EStG 7. panta d) punktā paredzētās priekšrocības, ja tā nevarēja gūt labumu no izveidotās ar ZRFG 3. pantu sistēmas, kā to administratīvajā procesā apgalvoja Vācijas Federatīvā Republika, nenozīmē, ka priekšrocības, kuras prasītāja guva uz ZRFG 3. panta pamata, nav valsts atbalsts un ka nosacījumi atbalsta piešķiršanai šajā sakarā neatšķiras no EStG 7. panta d) punkta nosacījumiem.

129. Attiecīgi, ņemot vērā arī iepriekš 111. un 122. punktā izklāstītos secinājumus, šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par sesto pamatu par apgalvoto kļūdu novērtējumā saistībā ar noteicošās diskonta likmes definēšanu, par skaidrības trūkumu saistībā ar peļņas nodokļa likmes ņemšanu vērā un par nepietiekamu pamatojumu

130. Vispirms ir jānorāda, ka Komisija atzīst, ka šajā lietā tā nav varējusi noteikt piešķirtā atbalsta bruto summu. Lai aprēķinātu attiecīgā atbalsta intensitāti, tā tomēr ir izmantojusi trīs aprēķina elementus, kas ļauj noteikt atmaksājamā ieguldījumu atbalsta neto summu (turpmāk tekstā – “neto subsīdijas ekvivalents”). Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 93.–104. punktu šie trīs elementi ir nodokļa likme, diskonta likme (vai atsauces likme) un īstenoto ieguldījumu raksturs.

131. Ar šo pamatu prasītāja apstrīd, pirmkārt, Komisija izmantoto diskonta likmi. Tā uzskata, otrkārt, ka lēmumā trūkst skaidrības attiecībā uz apmēru, kādā ir jāņem vērā peļņas nodokļa likme, lai aprēķinātu neto subsīdijas ekvivalentu.

Par pirmo pamatu par kļūdu vērtējumā, Komisijai definējot noteicošo diskonta likmi

132. No apstrīdētā lēmuma 97. punkta izriet, ka diskonta likme, lai aprēķinātu neto subsīdijas ekvivalentu, ir “reģionālā atsauces likme, kas ir spēkā atbalsta piešķiršanas brīdī”. Ciktāl atbalsta izmaksa laika gaitā tika sadalīta, laikā no 1986. gada līdz 1995. gadam Komisija izmantoja katram gadam atšķirīgu likmi, kas piemērojama Vācijā, atsaucoties uz neto subsīdijas ekvivalenta aprēķina sistēmu, kas paredzēta ieguldījuma at balstam 1998. gada 10. marta Valsts reģionālā atbalsta pamatnostādnēs (OV C 74, 9. lpp.).

133. Prasītāja apgalvo, ka ar šo aprēķina metodi netiek ņemta vērā tās individuālā situācija un tā ir novedusi pie tā, ka tai tiek prasīts atmaksāt lielāku summu nekā atbalsts, kuru tā faktiski saņēma saskaņā ar ZRFG 3. pantu. Prasītāja uzskata, ka atsauces likme būtu nosakāma, atsaucoties uz procentu likmi, kuru tā saņēma no 1985./1986. līdz 1997./1998. finanšu gadam, izvietojot valsts līdzekļu atlikumu, kas radās no īpašajiem amortizācijas atskaitījumiem, jeb vidēji 5,99 % par visiem šiem finanšu gadiem.

134. Prasītāja arī pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā likmes, kas piemērotas pēc 1994./1995. finanšu gada, lai gan likmju aprēķinam tai būtu bijis jāņem vērā laikposms, kas sākās no brīža, kad tika izmantotas tiesības uz īpašajiem amortizācijas atskaitījumiem, līdz brīdim, kad tika noteikta atgūstamā summa.

135. Nekonstatējot, ka katram gadam laikā no 1986. līdz 1995. gadam izmantotā atsauces likme tika noteikta neatkarīgi no prasītājas individuālās situācijas, Komisija uzskata, ka “atsauces likme šajā gadījumā šķita vislabākais iespējamais finanšu priekšrocību, kuras izriet no atbalsta izmaksāšanas saņēmējai, aprēķins” (apstrīdētā lēmuma 158. punkts).

136. Tādējādi ir jānosaka, vai Komisija tiesiski pamatoti, pirmkārt, kā diskonta likmi izmantoja atsauces likmes, kas izmantots, lai aprēķinātu neto subsīdijas ekvivalentu reģionālajam atbalstam Vācijā, un, otrkārt, nav ņēmusi vērā šajā sakarā laikā no 1996. līdz 1998. gadam piemērotās atsauces likmes.

– Par pirmo iebildumu par diskonta likmes noteikšanu, atsaucoties uz likmēm, kas izmantotas neto subsīdijas ekvivalenta aprēķinam reģionālā atbalsta ietvaros

137. Ir jāatgādina vispirms, ka nelikumīgi piešķirta valsts atbalsta atgūšana, lai atjaunotu agrāko stāvokli pirms šī atbalsta piešķiršanas, principā nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu pasākumu attiecībā pret EOTKL 4. panta c) punkta mērķiem (skat. iepriekš 103. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano /Komisija, 157. punkts un tajā minētā judikatūra).

138. Šai atgūšanai tomēr ir jābūt ierobežotai ar finanšu priekšrocībām, kuras faktiski rodas no atbalsta nodošanas saņēmējam, un ir jābūt samērīgai ar tām (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 1995. gada 8. jūnija spriedumu lietā T-459/93 Siemens /Komisija, Recueil , II-1675. lpp., 99. punkts).

139. Tādējādi gadījumā, ja piešķirtais atbalsts izpaužas kā nodokļa atlikšana uz vairākiem gadiem un tādējādi kā valsts līdzekļu bezmaksas avanss vai nulles likmes aizdevums, lai atjaunotu iepriekšējo situāciju, ir jāliek atmaksāt visus procentus, kuri saņēmējam būtu bijis jāmaksā atbilstoši tirgū piemērotajām likmēm (pēc analoģijas skat. iepriekš 115. punktā minēto spriedumu lietā Cityflyer Express /Komisija, 56. punkts).

140. Komisijai, lai liktu atjaunot iepriekšējo situāciju, ir pilnvaras noteikt procentu likmi, kas ļauj nonākt pie šādas atjaunošanas (iepriekš 103. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano /Komisija, 161. punkts). Tādējādi Savienības tiesa, pārbaudot šādu pilnvaru tiesiskumu, nevar aizstāt ar savu vērtējumu jautājumā Komisijas vērtējumu, bet pārbaudīt, vai pēdējais minētais vērtējums ir acīmredzami kļūdains vai ir nepareizi izmantotas pilnvaras (iepriekš 103. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Falck un Acciaierie di Bolzano /Komisija, 161. punkts; pēc analoģijas skat. Tiesas 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C-456/00 Francija/Komisija, Recueil , I-11949. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra, un Vispārējās tiesas 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā T-380/94 AIUFFASS un AKT /Komisija, Recueil , II-2169. lpp., 56. punkts, un 1998. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās T-126/96 un T-127/96 BFM un EFIM /Komisija, Recueil , II-3437. lpp., 81. punkts).

141. Kas attiecas uz piemērojamo likmju noteikšanu, ir jāatgādina, ka atsauces likmes ir paredzētas, lai atspoguļotu vidējo procentu likmi, kas ir spēkā katrā dalībvalstī. Tādējādi atsauces likmes ir derīga norāde par aizdevumu, kas paredzēti industriāliem ieguldījumiem, tirgus likmēm (Tiesas 1988. gada 13. jūlija spriedums lietā 102/87 Francija/Komisija, Recueil , 4067. lpp., 25. punkts).

142. Šajā sakarā jau ticis nospriests, ka tiesiskās noteiktības un vienlīdzīgas attieksmes iemeslu dēļ Komisija parasti var uzskatīt, ka ir tiesiski piemērot atsauces likmi, kas ir spēkā noteiktā laikposmā, visiem aizdevumiem, kas ir piešķirti šajā laikposmā (pēc analoģijas skat. Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C-278/00 Grieķija/Komisija, Recueil , I-3997. lpp., 62. punkts).

143. Turklāt ir likumīgi, ka Komisija kā atsauces likmi ir izmantojusi likmes, kas ir noteiktas, lai novērtētu reģionālam mērķim paredzētas atbalsta shēmas, kas periodiski tiek publicētas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī , tā kā šīs labvēlīgās likmes, kas tiek piemērotas likvīdiem uzņēmumiem, būtu tikušas izmantotas, lai noteiktu atbalsta sastāvdaļu esamību, ja par atbalsta shēmu būtu ticis paziņots (pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā T-222/04 Itālija/Komisija, Krājums, II-1877. lpp., 70. punkts).

144. Tieši saskaņā ar šiem principiem ir jālemj par pirmo iebildumu.

145. Tādējādi no konstatējuma, ka šajā lietā būs grūti noteikt faktiskās priekšrocības, kuras ir guvusi prasītāja, ieguldot iespējamo valsts līdzekļu pārpalikumu, un katrā ziņā ka tās būtu radījušas traucējumus starp uzņēmumiem atbilstoši to finanšu politikai, Komisija uzskatīja apstrīdētajā lēmumā, ka bija atbilstīgi izmantot kā diskonta likmi atsauces likmes, kas izmantotas reģionālajam atbalstam un kas bija spēkā apstrīdētā atbalsta piešķiršanas brīdī jeb laikā no 1986. līdz 1995. gadam.

146. Prasītāja, kuru šajā punktā atbalsta Vācijas Federatīvā Republika, savukārt uzskata, ka šīs vienotās likmes, kas ir precizētas apstrīdētā lēmuma 97. punktā, ir lielākas par tām, kuras tā varēja saņemt, pateicoties valsts līdzekļu priekšrocību ieguldījumam, kas izriet no īpašiem amortizācijas atskaitījumiem un ar nodokli neapliekamā uzkrājuma, kuri tika īstenoti, pamatojoties uz ZRFG 3. pantu. Tādējādi diskonta likme esot jānosaka, tikai atsaucoties uz aizdevēju procentu likmēm šajā laikposmā.

147. Šajā lietā nav strīda par to, ka, ar īpašajiem amortizācijas atskaitījumiem un ar nodokli neapliekamajiem uzkrājumiem, kuri paredzēti ZRFG 3. pantā, prasītāja saņēma nodokļa atlikšanu, kas, kā to apstrīdētā lēmuma 61. punktā pareizi norāda Komisija, ir iztulkojams kā nulles procentu aizdevums atliktā nodokļa summai uz nodokļa atlikšanas laiku. Lai gan uzņēmumam tādējādi bija jāsamaksā atliktais nodoklis līdz ieguldījumu amortizācijas atskaitījumu termiņam, tam tomēr nebija jāmaksā procenti par summām, kuras tika nodotas tā rīcībā šajā atlikšanas laikposmā.

148. Tādējādi, ņemot vērā iepriekš 139. punktā atgādināto principu, ir jāuzskata, ka prasītājas saņemtā reālā priekšrocība atbilst to procentu summai, kuri tai būtu bijis jāsamaksā atbilstoši tirgus likmei, ja tai būtu bijis jāaizņemas kapitāls, kas atbilst atliktā nodokļa summai.

149. Turklāt no iepriekš 141.–143. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka bija likumīgi, ka Komisija šajos apstākļos kā diskonta likmi izmantoja atsauces likmes, kas noteiktas, lai novērtētu reģionālā atbalsta shēmas.

150. Konkrētāk, kā to uzsver Komisija, aizdevēju procentu likmju piemērošana šajā lietā atliktā nodokļa summām, kas principā ir zemākas nekā aizņēmēju likmes, novestu pie paradoksālas situācijas, kurā prasītāja gūtu priekšrocību atbalsta intensitātes aprēķina ziņā, tieši valsts līdzekļu avansa priekšrocību dēļ, kuras tai prettiesiski piešķīra Vācijas iestādes. Šāda izvēle novestu pie tā, ka tiktu izmantota atbalsta intensitātes aprēķināšanas metode, kas, iespējams, būtu atšķirīga ne tikai atbilstoši tam, ka attiecīgais atbalsts izpaužas kā nodokļa atlikšana vai subsidēts aizdevums, pat nulles likmes aizdevums ieguldījuma īstenošanai, bet arī, kas attiecas uz nodokļa atlikšanu, atbilstoši tam, vai to saņēmušajam uzņēmumam, ja nebūtu atbalsta, būtu jāvienojas par aizņēmumu, lai īstenotu attiecīgo ieguldījumu.

151. No tā izriet, ka prasītāja un Vācijas Federatīvā Republika nav spējušas pierādīt ne kļūdu tiesību piemērošanā, ne acīmredzamu kļūdu Komisijas vērtējumā, nosakot diskonta likmi, kas piemērojama nodokļa atlikšanai, kuru saņēma prasītāja.

152. Tādējādi pirmais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.

– Par otro pamatu par nepieciešamību ņemt vērā diskonta likmi, kas bija piemērojama laikposmā starp 1995./1996. un 1997./1998. finanšu gadu

153. Prasītāja uzskata, ka Komisijai esot bijis jāņem vērā savos, pamatojoties uz ZRFG 3. pantu, gūtā atbalsta aprēķinos ne tikai atsauces likmes, kas tika piemērotas no 1985./1986. līdz 1994./1995. finanšu gadam, bet arī atsauces likmes 1995./1996. un 1997./1998. finanšu gadam. Prasītāja norāda, ka atbalsta saskaitīšanai ir jāietver laikposms no brīža, kad ir izmantotas tiesības uz īpašajiem amortizācijas atskaitījumiem, līdz brīdim, kad noteikta atgūstamā summa.

154. Komisija noraidīja, ka jāņem vērā atsauces likmes, kuras tika piemērotas Vācijai šajos gados, pamatojot ar to, ka attiecīgais pasākums skar 1986.–1995. gadu un ka tādējādi analīzei ir jābūt vien par šo laikposmu.

155. Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka no prasības pieteikuma izriet, ka šis iebildums ir jāsaprot kā tāds, kurš attiecas tikai uz atsauces likmēm, kuras piemērotas atbalsta aprēķinam, kas izpaudies kā dotācijas īpašiem amortizācijas atskaitījumiem prasītājai, kuri īstenoti, pamatojoties uz ZRFG 3. panta pamatu, nevis kā ar nodokli neapliekamie uzkrājumi, kas izveidoti uz šī pamata.

156. Turklāt no pirmā iebilduma analīzes iepriekš 137.–152. punktā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu apstrīdētā lēmuma 97. punktā, nosakot diskonta likmi, atsaucoties uz likmēm, kas izmantotas neto subsīdijas ekvivalenta aprēķinam reģionālā atbalsta ietvaros Vācijā.

157. Turklāt ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 92. punktā Komisija ir precizējusi, ka lēmums attiecas uz īpašiem amortizācijas atskaitījumiem un ar nodokli neapliekamo uzkrājumu summām, kuras prasītāja īstenoja un izveidoja laikā no 1986. līdz 1995. gadam, neievērojot EOTKL 4. panta c) punktā noteikto aizliegumu. Šajā pašā lēmuma punktā esošajā tabulā redzams, ka DEM 484 miljoni tika izmantoti kā īpašie amortizācijas atskaitījumi un DEM 367 miljoni – kā ar nodokli neapliekamie uzkrājumi; šīm summām jābūt visa kopējā atbalsta, ko ir saņēmusi prasītāja, aprēķina pamatam. Turklāt šīs summas atbilst apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā minētajām.

158. Prasītājas argumentācija ir mērķēta uz to, lai būtībā kritizētu, ka Komisija atmaksājamā atbalsta aprēķinam nav izmantojusi diskonta likmi, kas bija piemērojama laikposmā no 1995./1996. līdz 1997./1998. finanšu gadam. Tai esot bijis jāņem vērā šajā ziņā priekšrocības, kuras prasītāja turpināja saņemt attiecīgajā laikposmā kā īpašos amortizācijas atskaitījumus, kas veikti saskaņā ar ZRFG 3. pantu.

159. Pietiek tikai konstatēt, kā tas izriet no analīzes iepriekš 157. punktā, ka šīs priekšrocības, pat ja tās pierādītu, nav apstrīdētā lēmuma priekšmets, un ka tādēļ šis iebildums ir neefektīvs.

160. No tā izriet, ka sestā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

Par otro pamatu par neskaidrību par peļņas nodokļa likmes ņemšanu vērā, aprēķinot neto subsīdijas ekvivalentu, un nepienācīgu pamatojumu

161. Prasītāja uzskata, ka apstrīdētā lēmuma tvērums nav skaidrs, kas attiecas uz nodokļa likmes ņemšanu vērā, aprēķinot atmaksājamo atbalstu. Pēc tās domām, Komisija neesot precizējusi, vai peļņas nodokļa likme ir piemērojama tikai atliktā nodokļa summām, vai arī procentiem.

162. Komisija nav izteikusi komentārus šajā sakarā.

163. Apstrīdētā lēmuma 94. un 95. punktā ir precizēts:

“Nodokļa likme

(94) Vācija it īpaši atsaucas uz Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādņu I pielikuma 1.1. punktu, kurā ir precizēts, ka “atbalsta intensitāte ir jāaprēķina pēc nodokļiem, proti, pēc tam, kad ir atskaitīti nodokļi, kas ir saistīti ar tā saņemšanu, it īpaši peļņas nodoklis. Tādējādi runa ir par neto subsīdijas ekvivalentu, kas atbilst atbalstam, ko saņēmējs ir guvis pēc attiecīgā nodokļa samaksas [..]”.

(95) Lai aprēķinātu neto subsīdijas ekvivalentu, tādējādi ir jāņem vērā (nesadalītās) peļņas nodokļa likme. Šī likme ir būtiska, nosakot atlikto nodokli un tādējādi uzņēmuma saņemto priekšrocību. Komisija norāda turklāt, ka 1986.–1995. gada laikposmā nodokļa likme mainījās.”

164. Pirmkārt, no šīs rindkopas izriet, ka Komisija ir ņēmusi vērā Vācijas Federatīvās Republikas izteikto lūgumu atskaitīt no atbalsta bruto summas peļņas nodokli, lai aprēķinātu neto subsīdijas ekvivalentu.

165. Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru, ņemot vērā, ka nav Kopienu noteikumu par procedūru par nepienācīgi izmaksāto summu atgūšanu, prettiesiski piešķirto atbalsta summu atgūšana ir jāveic saskaņā ar valsts tiesībās paredzēto kārtību (Tiesas 1983. gada 21. septembra spriedums apvienotajās lietās no 205/82 līdz 215/82 Deutsche Milchkontor u.c., Recueil , 2633. lpp., 18.–25. punkts, un 1989. gada 2. februāra spriedums lietā 94/87 Komisija/Vācija, Recueil , 175. lpp., 12. punkts; iepriekš 138. punktā minētais spriedums lietā Siemens /Komisija, 82. punkts).

166. Kā to apstrīdētā lēmuma 153. punktā atgādina Komisija, Komisijai savos lēmumos, ar ko liek atgūt valsts atbalstu, nav jāaprēķina, kā nodoklis ietekmē atgūstamā atbalsta summu, jo šis aprēķins ietilpst valsts tiesību piemērošanas jomā, bet tikai jānorāda atgūstamā bruto summa (iepriekš 138. punktā minētais spriedums lietā Siemens /Komisija, 83. punkts).

167. Atgūšanā tas neliedz valsts iestādēm vajadzības gadījumā no atgūstamās summas atskaitīt atsevišķas summas, piemērojot savas iekšzemes normas, ar nosacījumu, ka šo iekšzemes normu piemērošana nepadara šo atgūšanu par praktiski neiespējamu vai tā nav diskriminējoša attiecībā uz līdzīgiem gadījumiem, kurus regulē valsts tiesības (iepriekš 138. punktā minētais spriedums lietā Siemens /Komisija, 83. punkts).

168. Šajā lietā apstrīdētā lēmuma 1. pants norāda pamatu, uz kura ir jāaprēķina atbalsta bruto summa, kamēr apstrīdētā lēmuma 2. panta 2. punktā precizēts, ka “atgūšana notiek nekavējoties saskaņā ar valsts tiesību procedūrām”. Apstrīdētā lēmuma izpildes kārtību tādējādi regulē valsts tiesības.

169. Tādējādi ir jāuzskata, ka Komisijai apstrīdētajā lēmumā nebija jāprecizē, saskaņā ar kādu kārtību Vācijas Federatīvajai Republikai ir jāveic peļņas nodokļa likmes aprēķins, tā kā šis aprēķins šīs dalībvalsts iestādēm ir jāveic saskaņā ar tās valsts tiesību normām.

170. Visbeidzot, ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka šajā apstrīdētā lēmuma daļā pamatojums nav nepietiekams.

171. Sestā pamata otrā daļa, līdz ar to sestais pamats pilnībā, tādējādi ir jānoraida.

172. Ņemot vērā visu šo, prasība ir jānoraida pilnībā.

Par tiesāšanās izdevumiem

173. Savā apelācijas spriedumā, kas minēts 11. punktā, Tiesa lēmumu par tiesāšanās izdevumiem atlika. Tādēļ Vispārējai tiesai šajā spriedumā ir jālemj par visiem izdevumiem, kas saistīti ar dažādajām tiesvedībām saskaņā ar Reglamenta 121. pantu.

174. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespri ež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

175. Vācijas Federatīvā Republika, kas ir iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus Vispārējā tiesā un Tiesā pati atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai.

Rezolutīvā daļa

Ar šādu pamatojumu

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta paplašinātā sastāvā)

nospriež:

1) prasību noraidīt;

2) Salzgitter AG sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus gan Vispārējā tiesā, gan Tiesā;

3) Vācijas Federatīvā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus gan Vispārējā tiesā, gan Tiesā pati.