ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK]

SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 4. februārī 1( )

Lieta C‑434/08

Arnold und Johann Harms kā civiltiesiska sabiedrība

pret

Freerk Heidinga

(Oberlandesgericht Oldenburg (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Kopējā lauksaimniecības politika – Vienreizējie maksājumi – Regula (EK) Nr. 1782/2003 – Tiesību uz maksājumu nodošana

1. Šis Oberlandesgericht Oldenburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Oldenburgā) (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes Regulas (EK) Nr. 1782/2003 46. panta 2. punkta interpretāciju ( ).

2. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šai tiesību normai neatbilst līgumiska vienošanās, saskaņā ar kuru i) lai arī formāli pilnīgi un galīgi tiek nodotas tiesības uz maksājumu, tomēr saskaņā ar pušu vienošanos tiesības uz maksājumu no ekonomiskā viedokļa turpina piederēt atsavinātājam un ieguvējam kā formālam tiesību uz maksājumu īpašniekam tās jāizmanto, apsaimniekojot attiecīgās zemes platības, un viņam izmaksātie vienreizējie maksājumi pilnībā jānodod atsavinātājam, vai arī ii) no platībām atkarīgie maksājumi ieguvējam tiek nodoti tādējādi, ka pēc tiesību uz vienreizējo maksājumu izmantošanas un izmaksas to daļa (saimniecības individuālā daļa) viņam tad ir jānodod atsavinātājam. Ja Tiesa uz šo jautājumu atbildētu apstiprinoši, tad iesniedzējtiesa vēlētos zināt, vai šāda līgumiska vienošanās nav spēkā.

I – Atbilstošās Kopienu tiesību normas

3. Regulā vienreizēja maksājuma shēmas veidā (turpmāk tekstā – “VMS”) ir paredzēts lauksaimnieka ienākumu atbalsts.

4. Saistībā ar atbalsta priekšnosacījumiem Regulas 33. panta 1. punktā (tā faktiem pamata lietā piemērojamajā versijā) ir noteikts, ka “lauksaimniekiem ir pieeja vienreizējo maksājumu shēmai, ja:

a) viņiem ir piešķirts maksājums 38. pantā minētajā pārskata periodā saskaņā vismaz ar vienu no VI pielikumā minētajām atbalsta shēmām; vai

b) viņi faktiskā vai sagaidāmā mantojumā ir saņēmuši saimniecību vai daļu saimniecības no lauksaimnieka, kurš ir izpildījis a) apakšpunktā minētos nosacījumus; vai

c) viņi ir saņēmuši tiesības uz maksājumu no valsts rezerves vai ar pārvedumu.”

5. Attiecībā uz tiesībām uz maksājumu nodošanu Regulas 46. pantā ir noteikts:

“1. Tiesības uz maksājumu var nodot tikai tādam citam lauksaimniekam, kurš reģistrējies tajā pašā dalībvalstī, izņemot faktiska vai sagaidāma mantojuma nodošanas gadījumu.

Pat faktiska vai sagaidāma mantojuma gadījumā tiesības uz maksājumu tomēr var izmantot tikai tajā dalībvalstī, kur tiesības uz maksājumu tika noteiktas.

Dalībvalsts var nolemt, ka tiesības uz maksājumu var nodot vai izmantot tikai vienā un tajā pašā reģionā.

2. Tiesības uz maksājumu var nodot, pārdodot vai izmantojot jebkuru citu galīgu nodošanu, kopā ar zemi vai bez tās. Turpretim nomu vai līdzīgus darījumu veidus atļauj tikai tad, ja līdz ar nodotajām tiesībām uz maksājumu ir nodots arī līdzvērtīgs skaits hektāru, par kuriem ir tiesības pretendēt uz atbalstu.

Izņemot force majeure [nepārvaramas varas] gadījumu vai ārkārtas apstākļus, kas minēti 40. panta 4. punktā, lauksaimnieks var nodot savas maksājumu tiesības bez zemes tikai pēc tam, kad viņš 44. panta nozīmē ir izmantojis vismaz 80 % no savām tiesībām uz maksājumu vismaz viena kalendārā gada laikā, vai pēc tam, kad viņš brīvprātīgi ir atdevis valsts rezervei visas tiesības uz maksājumu, kuras viņš nav izmantojis vienreizējo maksājumu shēmas piemērošanas pirmajā gadā.

3. Gadījumā, kad tiesības uz maksājumu tiek pārdotas kopā ar zemi vai bez tās, dalībvalstis, rīkojoties saskaņā ar Kopienas tiesību aktu vispārīgajiem principiem un atbilstīgi kritērijiem, kas jānosaka Komisijai saskaņā ar 144. panta 2. punktā minēto procedūru, var nolemt, ka daļa pārdoto tiesību uz maksājumu jānodod atpakaļ valsts rezervē vai ka to vienības vērtība jāsamazina par labu valsts rezervei.”

II – Fakti, pamata lieta un prejudiciālais jautājums

6. Amkelīne Gerta Harmsa [Amkeline Gertha Harms] un Johans Harmss [Johann Harms], prasītājas pamata lietā kā sabiedrības dalībnieki (turpmāk tekstā – “atsavinātāji vai pārdevēji”), ar 2005. gada 8. novembrī notariāli apstiprinātu pirkuma līgumu pārdeva Frīrkam Heidingam [Freerk Heidinga], atbildētājam pamata lietā (turpmāk tekstā – “pircējs”), lauksaimniecības zemi, kas atrodas Širumā [Schirum] un Vīzenā [Wiesens] (Vācija), kopā ar dzīvojamām un saimniecības ēkām. Turklāt viņi pārdeva saimniecības lopbarības krājumus, piena references daudzumus un pieteiktās tiesības uz maksājumu. Kopējā pirkuma cena bija EUR 690 000 ( ). Par tiesībām uz maksājumu pirkuma līguma 9. punktā ir noteikts šādi:

“Saskaņā ar [Vācijas] politiku ir noteikts, ka kopējās lauksaimniecības politikas (KLP) reformas rezultātā no 2005. gada 1. janvāra Vācijā tiek piešķirtas tiesības uz maksājumu kā reģionāli vienreizēji maksājumi par aramzemi un pastāvīgām ganībām un saimniecības individuālās piemaksas [..]. Ņemot to vērā, līgumslēdzējas puses vienojas par turpmāko:

Pārdevēji ir pieteikuma iesniedzēji 2005. gada KLP pieteikumu iesniegšanas procedūrā. Ar šo pirkuma līgumu pārdevēji nodod pircējam visas tiesības uz maksājumu, kuras viņiem tiek piešķirtas par pirkuma priekšmeta un papildus nomāto vai lietošanā nodoto lauksaimniecības zemju, kuras ir pārņēmis pircējs, apsaimniekošanu. Tiesības uz maksājumu tiek nodotas bez atlīdzības.

Tiesības uz maksājumu ietver saimniecības individuālās piemaksas [..], izņemot tiesības uz maksājumu par zemes atstāšanu atmatā. [..]

Pēc galīgās tiesību uz maksājumu noteikšanas un piešķiršanas pārdevēji paziņo to apmēru pircējam divu nedēļu laikā no šīs informācijas iegūšanas brīža, bet ne vēlāk kā līdz 2006. gada 15. janvārim.

Ņemot vērā iepriekš minētos nosacījumus, līdz 2006. gada 15. februārim līgumslēdzējas puses apņemas noslēgt līgumu par konkrēto tiesību uz maksājumu nodošanu, norādot attiecīgo identifikācijas informāciju un apmēru.

Viena mēneša laikā pēc iepriekš minētā līguma noslēgšanas līgumslēdzējām pusēm par tiesību nodošanu jāpaziņo kompetentajai reģionālajai iestādei, proti, pieteiktā procedūra jāreģistrē Centralizētās integrētās administrācijas un kontroles sistēmas datu bāzē.

Savstarpējās attiecībās līgumslēdzējas puses vienojas, ka pircējam pienākas 40 prasījumu tiesības uz maksājumu par aramzemi un 40 prasījumu tiesības uz maksājumu par ganībām, kā arī tikai daļa no saimniecības individuālajiem maksājumiem (Top Up’s), kuri atbilst piena references daudzumam, ko pircējs iegūst atbilstoši nomas attiecībām, pārņemot saimniecību (apmēram 622 000 kg).

Pēc ikgadējās izmaksas pircējs apņemas nodot pārdevējam pārējās tiesības uz maksājumu, kas saistītas ar zemi un individuālo saimniecību (apmēram 15 prasījuma tiesības uz maksājumu par aramzemi, apmēram 15 prasījuma tiesības uz maksājumu par ganībām un piena kompensācijas maksājumus par apmēram 1 000 000 kg piena references daudzumu).”

7. Pirkuma līgums tika izpildīts un pārdotās lauksaimniecības zemes tika nodotas atbildētāja īpašumā. 2006. gada 1. aprīlī viņam tika nodotas arī 111,79 prasījuma tiesības uz maksājumu. Pašlaik atbildētājs kopā ar citu lauksaimnieku kā civiltiesiska sabiedrība apsaimnieko iegādāto saimniecību.

8. Saistībā ar zemesgabala pirkuma līgumu un ar to saistīto 2006. gada 6. janvāra vienošanos par nomas maksas pārņemšanu prasītāja pamata lietā ir cēlusi prasību samaksāt atlikušo nomas maksu par piena references daudzumu EUR 4378,16 apmērā, kā arī tās nodotās tiesības uz saņemtajiem vienreizējiem maksājumiem par 2006. gadu kopumā EUR 40 823,05 apmērā, kas saskaņā ar līgumu pienākas pārdevējiem. To, ka prasītājai pamata lietā ir tiesības uz vienreizējiem maksājumiem, kas daļēji vēl ir šīs apelācijas tiesvedības priekšmets, prasītāja ir secinājusi no iepriekš minētajiem pirkuma līguma 9. punkta noteikumiem un tajā paredzētās līgumslēdzēju pušu vienošanās par vienreizējo maksājumu nodošanu pārdevējiem.

9. Landgericht Aurich (Aurihas apgabaltiesa) apmierināja prasību daļā par maksājumu saistībā ar tiesību uz nomas maksu pārņemšanu, taču pārējā daļā, it īpaši par tiesībām uz vienreizējo maksājumu nodošanu, tā prasību noraidīja. Turklāt tā uzskatīja, ka pirkuma līguma 9. punktā paredzētās tiesības tika kompensētas, nododot atpakaļ pārdevējiem vai attiecīgi prasītājiem tiesības uz maksājumu par 29,79 ha.

10. Par šo spriedumu prasītāja iesniedza apelācijas sūdzību. Prasītāja pamata lietā lūdz Oberlandesgericht Oldenburg grozīt Landgericht spriedumu un piespriest pircējam samaksāt viņai EUR 23 113,73 kopā ar procentiem, kas ir par piecām procentu vienībām lielāki nekā procentu pamatlikme, par laika periodu no 2007. gada 2. februāra. Pircējs prasa noraidīt apelācijas sūdzību.

11. Iesniedzējtiesas skatījumā iesniegtās apelācijas sūdzības izskatīšanas iznākums ir atkarīgs no tā, vai spēkā ir notariāli apstiprinātā 2005. gada 8. novembra pirkuma līguma 9. punkta noteikumi.

12. Tā kā Regulas 46. panta kontekstā – it īpaši attiecībā uz ierobežoto skaitu iespēju nodot tiesības uz maksājumu saskaņā ar šo tiesību normu, kā arī tiešiem maksājumiem acīmredzami sasniedzamo subsidēšanas mērķi, kam šeit, iespējams, netiek sekots, – pastāv pamatotas šaubas par līgumiskās vienošanās spēkā esamību, Oberlandesgericht Oldenburg pieņēma lēmumu vērsties Tiesā un uzdot šādu prejudiciālu jautājumu:

“Vai Padomes Regulas [EK] Nr. 1782/2003 46. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šim regulējumam neatbilst un līdz ar to nav spēkā līguma noteikumi, ar kuriem formāli pilnīgi un galīgi tiek nodotas tiesības uz maksājumu, tomēr saskaņā ar pušu vienošanos tiesības uz maksājumu no ekonomiskā viedokļa turpina piederēt pārdevējam un ieguvējam kā formālam tiesību uz maksājumu īpašniekam tās jāizmanto, apsaimniekojot attiecīgās zemes platības, un viņam izmaksātie vienreizējie maksājumi pilnībā jānodod pārdevējam, vai arī puses ir vienojušās, ka no platībām atkarīgie maksājumi ieguvējam tiek nodoti tādējādi, ka katrā ziņā pēc tiesību uz vienreizējo maksājumu izmantošanas un izmaksas to daļa (saimniecības individuālā daļa) viņam tad ir jānodod pārdevējam?”

13. Abi lietas dalībnieki tika uzklausīti 2009. gada 3. decembra sēdē.

III – Vērtējums

A – Lietas dalībnieku galvenie argumenti

14. Prasītāja pamata lietā, kas ir Arnold undJohann Harms, civiltiesiska sabiedrība, apstrīd lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu minētos faktus un norāda, ka prejudiciālais jautājums neatbilst pamata lietas faktiem.

15. Tā norāda, ka Kopienu tiesībās, Regulas 46. panta 2. punktā, skaidri ir paredzēta iespēja tiesības uz maksājumu nodot citiem lauksaimniekiem uz pirkuma līguma pamata. Šāda veida līgumiskas vienošanās spēkā esamību nevar pakārtot nedz citiem publiski tiesiskiem priekšnosacījumiem, nedz arī iestādes piekrišanai. Kopienu tiesībās nav regulējuma, kā noteikt atlīdzību, ja noslēgts tāda veida kā pamata lietā minētais pirkuma līgums. Tiesību uz maksājumu pārdošana tiek īstenota saskaņā ar civiltiesību principiem, kas nozīmē, ka ir spēkā līgumu slēgšanas brīvības princips, un pirkuma līgumslēdzējas puses brīvi var izlemt, kā atlīdzība nosakāma. Tādēļ tām būtu jāparedz iespēja vienoties nevis par vienreizēju maksājumu, bet gan par atlīdzību periodisku maksājumu formā. Tas neesot pretrunā Regulas 46. panta 2. punkta jēgai un mērķim; katrā ziņā ieguvējam esot iespējams atteikties slēgt šāda veida tiesisku darījumu.

16. Pretrunā likuma prasībām neesot arī tiesību uz maksājumu nodošanu pieļaut tikai kopā ar līdzvērtīgu atbalstāmo platību hektāru skaitu. Šī regulējuma mērķis esot tikai un vienīgi saimniecisks. Tiesības uz maksājumu pēc nomas līguma beigām atkal pāriet zemesgabala īpašniekam, kas tā atkārtoti var nodot citai personai. Tieši šīs iespējas pārdevējiem šajā gadījumā neesot. Tiesības uz maksājumu saņēmējam esot nodotas ilgtermiņā. Pēdējais minētais tās varot nodot tālāk citām personām. Tādos apstākļos kā pamata lietā katrā ziņā tiesības uz maksājumu saņēmējam esot nodotas ar visu saimniecību, ieskaitot platības.

17. Prasītāja pamata lietā tādēļ lūdz Tiesai atzīt prejudiciālo jautājumu par nepieņemamu. Pakārtoti tā norāda, ka ar Regulas 46. panta 2. punktu tiek pieļauta tāda kā pamata lietā minētā līgumiskā vienošanās, saskaņā ar kuru sniegt atlīdzību par tiesību uz maksājumu nodošanu ir saņēmēja pienākums, t.i., atsavinātājam nodot daļu no viņam nākotnē piešķirtajiem vienreizējiem maksājumiem.

18. Vācijas valdība uzskata, ka ar Regulas 46. panta 2. punktu tiek pieļauta tāda kā pamata lietā minētā līgumiskā vienošanās, jo šāda konstrukcija esot pieļaujama kā “jebkura cita galīga nodošana” Regulas Nr. 46. panta 2. punkta pirmās daļas pirmā teikuma izpratnē. Saņēmējs un atsavinātājs atbilstoši līgumu slēgšanas brīvības principam esot tiesīgi paredzēt civiltiesiskus nosacījumus tiesību uz maksājumiem nodošanai; šādas vienošanās nekādā ziņā neesot pretrunā VMS shēmai tiktāl, ciktāl ar tām netiek pārkāptas Kopienu tiesību normas un tās nekalpo citam mērķim kā vien VMS subsidēšanas mērķim. Noteikumos esot paredzēts, ka lauksaimniekam, šajā gadījumā – saņēmējam, vienreizējais maksājums tiekot piešķirts ar atpakaļejošu spēku, ja vien viņš savā lauksaimniecībā atbilst noteiktiem priekšnosacījumiem. Saskaņā ar Kopienu tiesībām maksājuma saņēmējs varot brīvi izlemt, kā izlietot vienreizējo maksājumu. Tādējādi šo maksājumu viņš varot izmantot kā maksājumu personai, kura tam nodevusi tiesības uz maksājumu. Vācijas valdība secina, ka Regulas 46. panta 2. punkts neesot pretrunā tādai kā pamata lietā minētā vienošanās.

19. Komisija uzskata, ka šajā gadījumā tiesību uz maksājumu nodošanas un aktivizēšanas rezultātā ir pārprasti VMS shēmas principi. Pamata lietas dalībnieki esot noslēguši tiesisku darījumu, apejot Regulas noteikumus. Komisija piedāvā Tiesai uz uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt tādējādi, ka Regulas 46. panta 1. un 2. punkts, tos lasot kopā ar 2. panta a) un c) punktu un 33. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta tāda kā pamata lietā minētā līgumiskā vienošanās.

B – Vērtējums

20. Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ar Regulas 46. panta 2. punktu netiek pieļauta tāda līgumiska vienošanās kā pamata lietā, un ja jā, tad vai tā nav spēkā.

21. Savā jautājumā iesniedzējtiesa izšķir divu veidu līgumiskas vienošanās: i) tādas, saskaņā ar kurām, lai arī formāli pilnīgi un galīgi tiek nodotas tiesības uz maksājumu, tomēr saskaņā ar pušu vienošanos tiesības uz maksājumu no ekonomiskā viedokļa turpina piederēt atsavinātājam, un ieguvējam kā formālam tiesību uz maksājumu īpašniekam tās jāizmanto, apsaimniekojot attiecīgās zemes platības, un viņam izmaksātie vienreizējie maksājumi pilnībā jānodod atsavinātājam, un ii) līgumiskas vienošanās, saskaņā ar kurām no platībām atkarīgie maksājumi ieguvējam tiek nodoti tādējādi, ka pēc tiesību uz vienreizējo maksājumu izmantošanas un izmaksas to daļa (saimniecības individuālā daļa) viņam tad ir jānodod atsavinātājam. Es katrā ziņā uzskatu, ka prejudiciālajā jautājumā minētie divi vienošanās veidi šī gadījuma ietvaros juridiski neatšķiras.

22. Vispirms es pievērsīšos prasītājas pamata lietā argumentiem par to, ka prejudiciālais jautājums neesot pieņemams, jo tas neatbilst pamata lietas faktiem.

23. Tiktāl pietiek vien norādīt, ka Tiesai nav jānosaka fakti, kuri ir būtiski pamata lietas risinājumam. “Dalītās kompetences ietvaros starp Kopienu tiesu un valsts tiesām Tiesai ir pienākums ņemt vērā faktisko [..] kontekstu, kādā tiek uzdots iesniedzējtiesas lēmumā noteiktais prejudiciālais jautājums ( ).” Lietas dalībnieku apsvērumus Tiesas Statūtu 23. panta izpratnē, kuros šis jautājums tiek apšaubīts, Tiesa var neņemt vērā ( ). Tādējādi iebilde par nepieņemamību nav atbalstāma, un Tiesai prejudiciālais jautājums ir jāvērtē, ņemot vērā Oberlandesgericht Oldenburg lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu minētos faktus.

1) Ievada apsvērumi par VMS shēmu

24. Pirmām kārtām, pieeja VMS shēmai ir tikai tiem lauksaimniekiem, kuri ir saņēmuši tiesības uz maksājumu no valsts rezerves vai ar pārvedumu ( ). Par “lauksaimniekiem” ir uzskatāmas tikai tās personas, kuras Regulas izpratnē veic “lauksaimniecisku darbību” ( ). Tomēr tikai tas vien, ka lauksaimnieks ir saņēmis tiesības uz maksājumu, automātiski nenozīmē, ka viņam tiek tiešām tiek nodrošināta shēma saistībā ar šīm tiesībām. Lai izmantotu atbalsta shēmu, lauksaimniekam nav jābūt tiesībām uz maksājumu, bet tās rodas arī no tā, ka viņa rīcībā ir atbilstošs hektāru skaits lauksaimniecībā izmantojamās zemes un ievērotas pārvaldības prasības – standarti, pamatojoties uz tiesību normām, par nekaitīgumu attiecībā uz vidi, pārtiku un dzīvnieku labturību (tā sauktā savstarpējas atbilstības sistēmas ievērošana) ( ).

2) Galvenā problēma: Regulas 46. panta 2. punkta interpretācija

25. Neskatoties uz prejudiciālā jautājuma formulējumu un tā saistību ar līgumisko vienošanos, kas noslēgta starp atsavinātājiem un saņēmēju ( ), es domāju, ka Tiesai būtu jākoncentrējas tikai uz Regulas 46. panta 2. punkta interpretāciju. Pat ja ir jāņem vērā pamata lietas fakti, Tiesai tas būtu jādara tikai tādā mērā, cik tas vajadzīgs, lai pienācīgi interpretētu minēto tiesību normu.

26. Saskaņā ar nepārprotamu EKL 249. panta otrās daļas redakciju Kopienas regulas ir tieši piemērojamas dalībvalstīs. Ņemot vērā regulās ietverto tiesību normu raksturu un to vietu Kopienu tiesību avotu sistēmā, šīs tiesību normas ir nepastarpināti piemērojamas valstu tiesību sistēmās, neprasot valsts iestādēm pieņemt piemērošanas pasākumus. Patiesi, Tiesa ir atzinusi, ka izņēmuma gadījumos “dalībvalstīm tomēr nākas pieņemt piemērošanas pasākumus dažu šo tiesību normu ieviešanai” ( ). Tomēr manā skatījumā tas neattiecas uz Regulas 46. panta 2. punktu. Tādēļ pietiek vien koncentrēties uz Regulas 46. panta 2. punktu, neņemot vērā atbilstošus valsts piemērošanas pasākumus.

27. Saskaņā ar Regulas 46. panta 2. punktu tiesības uz maksājumu var “nodot, pārdodot vai izmantojot jebkuru citu galīgu nodošanu”, kopā ar zemi vai bez tās. Turpretim nomu vai līdzīgus darījumu veidus atļauj tikai tad, ja līdz ar nodotajām tiesībām uz maksājumu ir nodots arī līdzvērtīgs skaits hektāru, par kuriem ir tiesības pretendēt uz atbalstu.

28. Manā skatījumā aplūkojamā gadījuma mērķu labad nav vērts vērtēt citus Regulā noteiktos priekšnosacījumus tiesību uz maksājumu nodošanai, jo iesniedzējtiesa nav lūgusi tos interpretēt. Katrā ziņā es neatzīstu par nepieciešamu tās vērtējumu par Regulas 46. panta 2. punkta interpretāciju.

29. Tādējādi aplūkojamā gadījuma pamatproblēma ir Regulas 46. panta 2. punktā atrodamās frāzes “[tiesību uz maksājumu] pārdošana vai nodošana, izmantojot jebkuru citu galīgu nodošanu” interpretēšana.

30. Šajā interpretācijā ir visaptveroši jāņem vērā tiesību uz maksājumu shēmas mērķis un tiesību normas par to nodošanu.

31. Pirmkārt, jebkuras tiesības uz maksājumu saistībā ar hektāru, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu, dod tiesības uz tādas summas maksājumu, kas noteikta ar tiesībām uz maksājumu ( ). Kā jau minēts šo secinājumu 24. punktā, VMS shēma ir domāta lauksaimniekiem un it īpaši tiem, kuri veic lauksaimniecisku darbību ( ). Šeit ir vietā uzsvērt, ka atbalsta shēmas atšķirībā no tiesībām ražot (droits à produire) un tiesībām uz atbalstu (droits à prime), kas izriet no kopējās 1992. gada un 1999. gada lauksaimniecības politikas, ir tikai “ienākumu atbalsta shēma lauksaimniekiem” ( ).

32. Otrkārt, attiecībā uz nodošanu Kopienu likumdevējs nepārprotami ir gribējis tiesības uz maksājumu radīt kā nododamas un atsavināmas ( ). Tik tiešām, atšķirībā, piemēram, no piena kvotām tiesības uz maksājumu principā var brīvi nodot un tās nav saistītas ar īpašām lauksaimniecībā izmantojamām platībām. Regulā tomēr ir paredzēti skaidri noteikumi par to nodošanu ar to saistītajiem ierobežojumiem; it īpaši tiesības uz maksājumu var nodot tikai citiem lauksaimniekiem ( ).

33. Tiesību uz maksājumu nodošana un atsavināšana rada iespēju sasniegt citus, nevis Kopienu likumdevēja nosprausto mērķi – mērķi, no kā tas pat ir gribējis izvairīties.

34. Šajā sakarā Regulas preambulas trīsdesmitajā apsvērumā ir noteikts: “[..] Lai novērstu spekulatīvu [tiesību] nodošanu, kas noved pie tiesību uz maksājumu uzkrāšanas bez atbilstoša lauksaimnieciska pamata, piešķirot atbalstu, ir lietderīgi paredzēt saikni starp tiesībām un konkrētu skaitu hektāru, par kuriem var pretendēt uz atbalstu, kā arī iespēju ierobežot tiesību nodošanu vienā reģionā. [..]”

35. No tā izriet, ka galvenais mērķis, kas slēpts aiz izvērstajiem noteikumiem par tiesību uz maksājumu nodošanu, ir izvairīties no nodošanas spekulatīvos nolūkos. Kā minēts iepriekš, ar VMS shēmu paredzētais mērķis ir atbalstīt aktīvo lauksaimnieku ienākumus ( ), nevis sekot tās personas, kas, tirgojoties ar tiesībām uz maksājumu, kalpo ārpus lauksaimniecības nozares esošām finansiālām interesēm ( ). Ar Regulu tik tiešām ir pausta vēlme izvairīties no tā, ka atbalsta shēma tiek piemērota personām, kuras neveic lauksaimniecisku darbību Regulas nozīmē un tādējādi nekādi netiek pie Kopienu līdzekļiem šajā nozarē ( ).

36. Acīmredzot, Kopienu likumdevējam bija bažas, ka varētu tikt mēģināts apiet Regulas noteikumus, kā arī patiesi centieni izvairīties un aizkavēt krāpšanu ( ), un ne jau tāpēc, ka pastāv draudi attiecībā uz spekulācijām par Regulu, kurai nav nekāda sakara ar ražošanu ( ).

37. Tiktāl viens no tiesību uz maksājumiem nodošanas ierobežojumiem ir prasība, lai šāda nodošana būtu pilnīgi un galīga, ja vien runa nav par nomu vai līdzīgiem darījumiem, kas nav galīgi, kuru ietvaros kopā ar tiesībām uz maksājumu ir jānodod līdzvērtīgs skaists lauksaimniecībā izmantojamo platību.

38. Tādējādi sākotnējam tiesību uz maksājumu īpašniekam un atsavinātājam savas tiesības uz maksājumu, tās atsavinot citam lauksaimniekam, ir jānodod, nepastāvot nekādiem nosacījumiem; nodošana notiek, rodoties jaunām saņēmēja tiesībām uz maksājumu, kuras viņš var izmantot. Saņēmējam tātad būtu jāsaņem atbilstošs atbalsts (atbalsta shēma) saviem ienākumiem, jo viņš ir tas, kas apsaimnieko attiecīgās lauksaimniecībā izmantojamās platības ( ). Tiesībām uz summu izmaksu, pamatojoties uz tiesībām uz maksājumu, ir jābūt nepārprotami saistītām ar juridiskajām īpašuma tiesībām uz maksājumu.

39. Ja to tiesisko seku vai tiesiskās iedarbības dēļ tiesību uz maksājumu nodošana ( ) attiecībā uz atsavinātāju neizpaužas kā pilnīga tiesību uz summu izmaksu pārtraukšana, pamatojoties uz šīm tiesībām uz maksājumu, un attiecībā uz saņēmēju – kā atbilstošu tiesību uz summu izmaksu, pamatojoties uz tiesībām uz maksājumu, rašanās ( ), piemēram, abu spēkā esošās vienošanās dēļ (accidentalia negotii), tad nav izpildīti priekšnosacījumi likumīgai tiesību uz maksājumu nodošanai.

40. Tieši tā tas ir gadījumā, kad atsavinātājs pirkuma līgumā par tiesībām uz maksājumu pielīgst, ka viņam saglabājas tiesības uz summu izmaksu, pamatojoties uz šīm tiesībām uz maksājumu, jo tiesības uz summu izmaksu, pamatojoties uz tiesībām uz maksājumu, nevar nošķirt no īpašumtiesībām uz maksājumu neatkarīgi no tā, vai tiesības uz šādu summu izmaksu attiecas uz visām vai daļu no nodotajām tiesībām uz maksājumu.

41. Tādēļ es piekrītu iesniedzējtiesai, ka šeit aplūkojamā līgumiskā vienošanās ir pamats jautājumam, vai formālu tiesību uz maksājumu nodošana, kuru faktiskais īpašnieks, pamatojoties uz iekšēju vienošanos pušu starpā, turpmāk arī ir atsavinātājs, kopā ar vienošanos par to, ka tiesību uz maksājumu saņēmējs atbilstošās platības apsaimnieko atbilstoši Regulai ( ), šajā gadījumā ir nodošanas forma (“nodošana uzticības personai”), kas neatbilst Regulas 46. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, tātad pārdevumam vai “galīgai” nodošanai. Jo, ciktāl redzams, pārveduma rezultāts ir tāds, ka ilgtermiņā ir zudis atbilstošā atbalsta (atbalsta shēma) kā atbalsta lauksaimniekam, kurš faktiski apsaimnieko atbilstošās platības, par kurām var prasīt maksājumu, mērķis. Tā vietā no pirkuma līguma izriet, ka atbilstošais atbalsts (atbalsta shēma) vai daļa no tā ir jāmaksā citai personai ( ).

42. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Regulas 46. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību uz maksājumu pārdošanas vai citas galīgas nodošanas gadījumā ar vai bez platībām ir jānodrošina, lai persona, kura šīs tiesības uz maksājumu atsavina vai nodod, nekādā ziņā, pamatojoties uz līgumu vai līgumisku vienošanos, nesaglabā tiesības saņemt maksājumu, pamatojoties uz šīm tiesībām uz maksājumu (atbalsta shēma), jo tiesības saņem atbalsta maksājumu, pamatojoties uz tiesībām uz maksājumu (atbalsta shēma), nav nošķiramas no īpašumtiesībām uz maksājumu.

43. Tomēr valsts tiesas ziņā ir izvērtēt juridiskās sekas, kas attiecībā uz aplūkojamo līgumisko vienošanos un attiecīgo klauzulu var rasties iepriekš minētās Regulas 46. panta 2. punkta interpretācijas sakarā.

IV – Secinājumi

44. Tāpēc ierosinu Tiesai uz Oberlandesgericht Oldenburg uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:

Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulu (EEK) Nr. 2019/93 un citas regulas, 46. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesību uz maksājumu pārdošanas vai citas galīgas nodošanas gadījumā ar vai bez platībām ir jānodrošina, lai persona, kura šīs tiesības uz maksājumu atsavina vai nodod, nekādā ziņā, pamatojoties uz līgumu vai līgumisku vienošanos, nesaglabā tiesības saņemt maksājumu, pamatojoties uz šīm tiesībām uz maksājumu, jo tiesības saņem atbalsta maksājumu, pamatojoties uz tiesībām uz maksājumu, nav nošķiramas no īpašumtiesībām uz maksājumu.