ĢENERĀLADVOKĀTA ENTONIJA MAIKLA KOLINSA

[ANTHONY MICHAEL COLLINS]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 15. decembrī ( )

Lieta C‑204/21

Eiropas Komisija

pret

Polijas Republiku

LESD 258. pants – Dalībvalsts pienākumu neizpilde – Tiesnešu disciplinārās atbildības regulējums – Tiesiskums – Tiesnešu neatkarība – Efektīva tiesību aizsardzība jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības – LES 19. panta 1. punkta otrā daļa – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – LESD 267. pants – Pārbaude par atbilstību Savienības prasībai attiecībā uz neatkarīgu un objektīvu tiesu – Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta) ekskluzīva kompetence – Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) Izba Dyscyplinarna (Disciplinārlietu palāta) neatkarība – Tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību – Tiesības uz personas datu aizsardzību – Regula (ES) 2016/679





Satura rādītājs









I. Prasības tvērums

1. Šīs prasības, kas celta saskaņā ar LESD 258. pantu, pamatā ir tas, ka Polijas Republika pieņēmusi 2019. gada 20. decembra ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Likums par grozījumiem Likumā par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju, Likumā par Augstāko tiesu un dažos citos likumos ( ); turpmāk tekstā – “Grozījumu likums”). Eiropas Komisija būtība apgalvo, ka ar atsevišķām Grozījumu likuma normām esot pārkāpta LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, aplūkojot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu, LESD 267. pants, Savienības tiesību pārākuma princips, kā arī tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību un tiesības uz personas datu aizsardzību, kas paredzētas Hartas 7. pantā un 8. panta 1. punktā un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula, turpmāk tekstā – “VDAR” ( )) 6. panta 1. punkta c) un e) apakšpunktā, 6. panta 3. punktā un 9. panta 1. punktā.

2. Komisijas prasība ietver piecus iebildumus.

3. Ar pirmajiem trim iebildumiem, kas ir savstarpēji saistīti, Komisija apgalvo, ka Grozījumu likums ierobežo vai izslēdz iespēju valsts tiesai nodrošināt personām, kuras atsaucas uz Savienības tiesībās paredzētajām tiesībām, piekļuvi neatkarīgai un objektīvai, tiesību aktos noteiktai tiesai un ka tādējādi tiekot pārkāpta LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, aplūkojot to kopā ar Hartas 47. pantu, un LESD 267. pants. Pirmajos divos iebildumos arī tiek apgalvots, ka ar Grozījumu likumu tiek pārkāpts tiesību pārākuma princips. Lietās par Savienības tiesību piemērošanu vai interpretāciju dalībvalstīm ir jānodrošina, ka tiek ievērotas pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Šo tiesību iespējamā pārkāpuma gadījumā personai principā ir jābūt iespējai vērsties ar šo sūdzību valsts tiesā. No tā izriet, ka lietās, kas skar tiesības, kuras indivīdiem izriet no Savienības tiesībām, jebkurai valsts tiesai ir jāspēj pārbaudīt, vai ir tikušas pārkāptas personas tiesības uz lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Ierobežojot vai izslēdzot iespēju valsts tiesai pārbaudīt, vai personām, kuras atsaucas uz Savienības tiesībās paredzētajām tiesībām, ir piekļuve neatkarīgai un objektīvai, tiesību aktos noteiktai tiesai, netiek izpildīti no iepriekš minētajām tiesību normām izrietošie pienākumi ( ).

4. Ceturtais iebildums attiecas uz kompetenci, kas ar Grozījumu likumu piešķirta Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija; turpmāk tekstā – “Augstākā tiesa”) Izba Dyscyplinarna (Polijas Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta, turpmāk tekstā – “Disciplinārlietu palāta”) lietās, kas saistītas ar tiesnešu statusu. Komisija apgalvo: tā kā Disciplinārlietu palāta neatbilst nepieciešamajiem tiesnešu neatkarības un objektivitātes standartiem, attiecīgais likums ietekmē to tiesnešu neatkarību, kuru statusu pārbauda Disciplinārlietu palāta, un tādējādi pārkāpj LES 19. panta 1. punkta otro daļu.

5. Piektais iebildums attiecas uz Grozījumu likumā tiesnešiem noteikto pienākumu sniegt informāciju par viņu sabiedrisko un sociālo darbību apvienībās un bezpeļņas fondos, tostarp par piederību kādai politiskai partijai pirms to iecelšanas, un šādas informācijas publicēšanu. Komisija uzskata, ka šie pienākumi ir nesamērīgi un pārkāpj Hartas 7. pantā un 8. panta 1. punktā, kā arī VDAR 6. panta 1. punkta c) un e) apakšpunktā, 6. panta 3. punktā un 9. panta 1. punktā paredzētās tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību un tiesības uz personas datu aizsardzību.

II. Atbilstošās tiesību normas – Polijas tiesības

A. Grozītais Likums par Augstāko tiesu

6. Ar 2017. gada 8. decembra ustawa o Sądzie Najwyższym ( ) (turpmāk tekstā – “Likums par Augstāko tiesu”) Augstākajā tiesā tika izveidotas divas jaunas palātas, proti, Disciplinārlietu palāta un Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta, turpmāk tekstā – “Ārkārtas lietu palāta”).

7. Ciktāl tas attiecas uz šo tiesvedību, ar Grozījumu likumu tika grozīts Likums par Augstāko tiesu, tā 26. pantam pievienojot 2.–6. punktu, 27. panta 1. punktam – 1.a) apakšpunktu, 45. pantam – 3. punktu, 82. pantam – 2.–5. punktu un nomainot 29. pantu un 72. panta 1. punktu.

8. Grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2.–6. punktā ir noteikts:

“2. [Ārkārtas lietu palātas] kompetencē ir izskatīt pieteikumus vai paziņojumus par tiesneša noraidīšanu vai tās tiesas izraudzīšanos, kurā tiesvedība ir jāveic, tostarp iebildumus par tiesas vai tiesneša neatkarības neesamību. Lietu izskatošā tiesa nekavējoties nosūta pieteikumu [Ārkārtas lietu palātas] priekšsēdētājam, un tas tiek izskatīts saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti atsevišķās tiesību normās. Pieteikuma iesniegšana [Ārkārtas lietu palātas] priekšsēdētājam neaptur notiekošo tiesvedību.

3. Šī panta 2. punktā minēto pieteikumu neizskata, ja tas attiecas uz tiesneša iecelšanas amatā likumības konstatēšanu vai izvērtēšanu vai viņa leģitimitāti tiesas spriešanas funkciju veikšanai.

4. [Ārkārtas lietu palātas] kompetencē ir izskatīt prasības, ar kurām tiek lūgts konstatēt [Augstākās tiesas], vispārējās jurisdikcijas tiesu, kara tiesu un administratīvo tiesu, tostarp [Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa, Polija)] galīgo spriedumu nelikumīgumu, ja šis nelikumīgums izpaužas kā tiesneša amatā ieceltās personas, kura ir pieņēmusi nolēmumu lietā, statusa apšaubīšana.

5. Noteikumi par galīgā sprieduma nelikumīguma konstatēšanu mutatis mutandis attiecas uz tiesvedību lietās, kas minētas 4. punktā, un krimināllietās ir piemērojami noteikumi par tiesvedības atjaunošanu lietās, kas pabeigtas ar galīgu spriedumu. Nav nepieciešams konstatēt, ka var tikt nodarīts vai ir nodarīts kaitējums ar prasības pamatā esošā sprieduma pasludināšanu.

6. Prasību, kas vērsta uz to, lai konstatētu 4. punktā minētā galīgā sprieduma nelikumīgumu, [Ārkārtas lietu palātā] var celt, nevēršoties tiesā, kas pieņēmusi pārsūdzēto spriedumu, pat tad, ja kāds lietas dalībnieks nav izmantojis visus tam pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus, tostarp ārkārtas pārsūdzību [Augstākajā tiesā].”

9. Grozītā Likuma par Augstāko tiesu 27. panta 1. punktā ir noteikts:

“Disciplinārlietu palātas kompetencē ir izskatīt šādas lietas:

[..]

1a) lietas par atļauju uzsākt kriminālprocesu pret tiesnešiem, tiesnešu palīgiem, prokuroriem un prokuroru palīgiem, vai par viņu ievietošanu pagaidu apcietinājumā;

2) darba un sociālā nodrošinājuma tiesību lietas, kas attiecas uz [Augstākās tiesas] tiesnešiem;

3) lietas par [Augstākās tiesas] tiesnešu pensionēšanu.”

10. Grozītā Likuma par Augstāko tiesu 29. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:

“2. Saistībā ar [Augstākās tiesas] vai tās struktūrvienību darbību nav pieļaujams apšaubīt tiesu, valsts konstitucionālo iestāžu vai kontroles un tiesību aizsardzības iestāžu leģitimitāti.

3. [Augstākā tiesa] vai kāda cita valsts varas struktūra nevar ne konstatēt, ne izvērtēt tiesneša iecelšanas amatā vai no tās izrietošo pilnvaru spriest tiesu likumīgumu.”

11. Grozītā Likuma par Augstāko tiesu 45. panta 3. punktā ir noteikts:

“[Grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju] 88.a pantā minēto paziņojumu [Augstākās tiesas] tiesneši iesniedz [Augstākās tiesas] pirmajam priekšsēdētājam, savukārt [Augstākās tiesas] pirmais priekšsēdētājs to iesniedz [Krajowa Rada Sądownictwa (Valsts tiesu padome, turpmāk tekstā – “KRS”)].”

12. Saskaņā ar Likuma par Augstāko tiesu 72. panta 1. punktu:

“[Augstākās tiesas] tiesnesi sauc pie disciplinārās atbildības par profesionālo pienākumu neizpildi (disciplinārpārkāpumi), tostarp:

1) par acīmredzamu un klaju tiesību normu pārkāpumu;

2) par darbībām vai bezdarbību, kas var kavēt vai būtiski apgrūtināt tiesu iestādes darbību;

3) par darbībām, ar kurām tiek apšaubīts, ka pastāv tiesneša darba tiesiskās attiecības, ka tas faktiski ir iecelts tiesneša amatā vai kādas Polijas Republikas konstitucionālās iestādes leģitimitāte.”

13. Atbilstoši minētā likuma 73. panta 1. punktam Disciplinārlietu palāta ir otrā (un pēdējā) disciplinārlietu instance vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešiem un pirmā un otrā disciplinārlietu instance Augstākās tiesas tiesnešiem.

14. Grozītā Likuma par Augstāko tiesu 82. pantā ir paredzēts:

“[..]

2. Izskatot lietu, kurā rodas tiesību jautājums par tiesneša vai tiesas neatkarību, [Augstākā tiesa] aptur tiesvedību un nodod šo jautājumu iztiesāšanas sastāvam, kurā ir visi [Ārkārtas lietu palātas] locekļi.

3. Ja, izskatot 26. panta 2. punktā minēto pieteikumu, [Augstākajai tiesai] rodas nopietnas šaubas par pieņemamā nolēmuma pamatā esošo tiesību normu interpretāciju, tā var apturēt tiesvedību un nodot tiesību jautājumu iztiesāšanas sastāvam, kurā ir visi [Ārkārtas lietu palātas] locekļi.

4. Pieņemot 2. vai 3. punktā minēto nolēmumu, [Ārkārtas lietu palātai] nav saistoši citu [Augstākās tiesas] iztiesāšanas sastāvu nolēmumi, izņemot, ja tie ir ieguvuši tiesību principa spēku.

5. Nolēmums, ko, pamatojoties uz 2. vai 3. punktu, pieņem visi [Ārkārtas lietu palātas] locekļi, ir saistošs visiem [Augstākās tiesas] iztiesāšanas sastāviem. Par jebkādu atkāpšanos no nolēmuma, kas ir ieguvis tiesību principa spēku, [Augstākās tiesas] plēnums pieņem jaunu nolēmumu, un šāda nolēmuma pieņemšanai ir nepieciešama vismaz divu trešdaļu katras palātas tiesnešu klātbūtne. Nav piemērojams šā likuma 88. pants.”

B. Grozītais Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju

15. Ar Grozījumu likumu tika grozīts 2001. gada 27. jūlija ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych ( ) (turpmāk tekstā – “Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju”), tostarp tajā pievienojot 42.a pantu, 55. pantu papildinot ar 4. punktu un grozot 107. panta 1. punktu un 110. panta 2.a punktu.

16. Grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 42.a pants ir formulēts šādi:

“1. Saistībā ar tiesu vai tiesu struktūrvienību darbību nav pieļaujams apšaubīt tiesu, valsts konstitucionālo iestāžu vai kontroles un tiesību aizsardzības iestāžu leģitimitāti.

2. Vispārējās jurisdikcijas tiesa vai kāda cita valsts varas struktūra nevar ne konstatēt, ne izvērtēt tiesneša iecelšanas amatā vai no tās izrietošo pilnvaru spriest tiesu likumīgumu.

[..]”

17. Grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 55. panta 4. punktā ir paredzēts:

“Tiesneši ir tiesīgi izskatīt visas lietas savā piekritības teritorijā, kā arī citās tiesās likumā paredzētajos gadījumos (tiesneša kompetence). Noteikumi par lietu sadali, kā arī par iztiesāšanas sastāva noteikšanu un izmaiņām tajā neierobežo tiesneša kompetenci, un uz tiem nevar atsaukties, lai konstatētu, ka iztiesāšanas sastāvs ir nelikumīgs, tiesa nepienācīgi aizpildīta vai ka tās sastāvā ir persona, kurai nav tiesību vai kompetences pieņemt nolēmumu.”

18. Saskaņā ar grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 88.a pantu visiem Polijas ( ) tiesnešiem ir jāizpauž noteikta informācija, kas vēlāk publicējama Biuletyn Informacji Publicznej (Publiskās informācijas biļetens):

“1. Tiesai ir jāiesniedz rakstveida paziņojums, kurā norāda:

1) dalību kādā apvienībā, tostarp apvienības nosaukumu un juridisko adresi, ieņemamo amatu un dalības ilgumu;

2) bezpeļņas fondā ieņemamo amatu, tostarp fonda nosaukumu un juridisko adresi, kā arī laikposmu, kurā šis amats tika ieņemts;

3) piederību kādai politiskai partijai pirms iecelšanas tiesneša amatā un piederību kādai politiskai partijai tā pilnvaru laikā līdz 1989. gada 29. decembrim, tostarp partijas nosaukumu, ieņemamos amatus un dalības ilgumu.

2. Paziņojumus, kas minēti 1. punktā, tiesneši iesniedz kompetentās apelācijas tiesas priekšsēdētājam, savukārt apelācijas tiesu priekšsēdētāji tos iesniedz [Minister Sprawiedliwości (tieslietu ministrs)].

3. Paziņojumi, kas minēti 1. punktā, jāiesniedz 30 dienu laikā pēc tiesneša stāšanās amatā un 30 dienu laikā pēc 1. punktā minēto apstākļu iestāšanās vai izbeigšanās.

4. Informācija, kas ietverta 1. punktā minētajos paziņojumos, ir publiska un pieejama 2001. gada 6. septembra Likumā par piekļuvi publiskai informācijai minētajā Publiskās informācijas biļetenā ne vēlāk kā 30 dienu laikā no dienas, kad paziņojums iesniegts pilnvarotajai iestādei.”

19. Saskaņā ar grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 107. panta 1. punktu:

“Tiesnesis ir saucams pie disciplinārās atbildības par profesionāliem pārkāpumiem (disciplinārpārkāpumi), tostarp:

[..]

2) par darbībām vai bezdarbību, kas var kavēt vai būtiski apgrūtināt tiesu iestādes darbību;

3) par darbībām, ar kurām tiek apšaubīts, ka pastāv tiesneša darba tiesiskās attiecības, ka tas faktiski ir iecelts vai kādas Polijas Republikas konstitucionālās iestādes leģitimitāte.

[..]”

20. Grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 110. panta 2.a punktā ir noteikts:

“Disciplinārtiesai, kurā pienākumus pilda tiesnesis, attiecībā uz ko ir uzsākts process, ir teritoriālā jurisdikcija izskatīt lietas, kuras minētas 37. panta 5. punktā un 75. panta 2. punkta 3) apakšpunktā. Lietās, kas minētas 80. pantā un 106.zd pantā, kompetentā pirmās instances tiesa ir [Augstākā tiesa] viena Disciplinārlietu palātas tiesneša sastāvā, bet otrajā instancē – [Augstākā tiesa] trīs Disciplinārlietu palātas tiesnešu sastāvā.”

C. Grozītais Likums par administratīvo tiesu organizāciju

21. Ar Grozījumu likumu tika grozīts 2002. gada 25. jūlija ustawa – Prawo o ustroju sądów administracyjnych ( ) (turpmāk tekstā – “Likums par administratīvo tiesu organizāciju”) tika, tostarp 5. pantu papildinot ar 1.a un 1.b punktu un 8. pantu – ar 2. punktu un grozot 29. panta 1. punktu un 49. panta 1. punktu.

22. Grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 5. panta 1.a un 1.b punktā ir noteikts:

“1.a. Saistībā ar administratīvo tiesu vai to struktūrvienību darbību nav pieļaujams apšaubīt tiesu, valsts konstitucionālo iestāžu vai kontroles un tiesību aizsardzības iestāžu leģitimitāti.

1.b. Administratīvā tiesa vai kāda cita valsts varas struktūra nevar ne konstatēt, ne izvērtēt tiesneša iecelšanas amatā vai no tās izrietošo pilnvaru spriest tiesu likumīgumu.”

23. Grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 8. panta 2. punktā ir noteikts:

“[Grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju] 88.a pantā minēto paziņojumu [wojewódzki sąd administracyjny (vojevodistes administratīvā tiesa)] tiesneši iesniedz vojevodistes administratīvās tiesas kompetentajam priekšsēdētājam, vojevodistes administratīvās tiesas priekšsēdētājs un [Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa, Polija)] tiesneši – [Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa)] priekšsēdētājam, savukārt [Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa)] priekšsēdētājs – [KRS].”

24. Saskaņā ar šā likuma 29. panta 1. punktu disciplinārpārkāpumi, kas paredzēti grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 107. panta 1. punkta 2) un 3) apakšpunktā, ir attiecināmi arī uz administratīvo tiesu tiesnešiem.

25. Saskaņā ar grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 49. panta 1. punktu disciplinārpārkāpumi, kas paredzēti grozītā Likuma par Augstāko tiesu 72. panta 1. punktā, ir attiecināmi arī uz Naczelny Sąd Administracyjny (turpmāk tekstā – “Augstākā administratīvā tiesa”) tiesnešiem.

D. Grozījumu likums – Pārejas noteikumi

26. Saskaņā ar Grozījumu likuma 8. pantu grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 55. panta 4. punkts ir piemērojams arī lietās, kuras uzsāktas vai pabeigtas pirms Grozījumu likuma spēkā stāšanās datuma, proti, 2020. gada 14. februāra.

27. Saskaņā ar Grozījumu likuma 10. pantu:

“1. [Likuma par Augstāko tiesu] – tā redakcijā, kas izriet no šā likuma, – normas ir piemērojamas arī lietās, kuras izskata [Ārkārtas lietu palāta] un kuras ir uzsāktas, bet nav pabeigtas ar galīgu spriedumu, tostarp spriedumu apelācijas tiesvedībā, pirms šā likuma spēkā stāšanās dienas.

2. Tiesa, kas izskata 1. punktā minēto lietu, nekavējoties, bet ne vēlāk kā septiņu dienu laikā pēc šā likuma spēkā stāšanās, nodod to [Ārkārtas lietu palātai], kura var atcelt iepriekš veiktās darbības, ciktāl tās neļauj turpināt lietas izskatīšanu saskaņā ar likumu.

3. Tiesas un strīda pušu vai lietas dalībnieku veiktās darbības 1. punktā minētajās lietās, kas pēc šā likuma spēkā stāšanās dienas veiktas, pārkāpjot 2. punktu, nerada nekādas procesuālas sekas.”

III. Pirmstiesas procedūra

28. Ņemot vērā, ka, pieņemot Grozījumu likumu, Polijas Republika nav izpildījusi no šo secinājumu 1. punktā minētajām tiesību normām izrietošos pienākumus, Komisija 2020. gada 29. aprīlī nosūtīja šai dalībvalstij brīdinājuma vēstuli. Polijas Republika atbildēja ar 2020. gada 29. jūnija vēstuli, kurā tā apstrīdēja visus apgalvojumus par Savienības tiesību pārkāpumiem.

29. 2020. gada 30. oktobrī Komisija izdeva argumentētu atzinumu, kurā tā joprojām apgalvoja, ka ar Grozījumu likumu izveidotais regulējums pārkāpj brīdinājuma vēstulē minētās tiesību normas.

30. 2020. gada 3. decembrī Komisija nosūtīja Polijas Republikai papildu brīdinājuma vēstuli saistībā ar tiesas spriešanu Disciplinārlietu palātā lietās, kas saistītas ar tiesnešu un tiesnešu palīgu statusu, pamatojoties uz grozītā Likuma par Augstāko tiesu 27. panta 1. punkta 1.a), 2) un 3) apakšpunktu, kas iekļauti ar Grozījumu likumu.

31. Ar 2020. gada 30. decembra vēstuli Polijas Republika atbildēja uz Komisijas 2020. gada 30. oktobra argumentēto atzinumu, noliedzot visus apgalvotos pārkāpumus. 2021. gada 4. janvāra vēstulē Polijas Republika atbildēja uz Komisijas 2020. gada 3. decembra papildu brīdinājuma vēstuli, apgalvojot, ka izvirzītie iebildumi attiecībā uz Disciplinārlietu palātas neatkarības neesamību neesot pamatoti.

32. 2021. gada 27. janvārī Komisija izdeva papildu argumentēto atzinumu saistībā ar tiesas spriešanu Disciplinārlietu palātā lietās par tiesnešu un tiesnešu palīgu statusu. 2021. gada 26. februāra vēstulē Polijas Republika atbildēja uz papildu argumentēto atzinumu, apgalvojot, ka tajā izvirzītie iebildumi neesot pamatoti.

IV. Tiesvedība Tiesā

33. Ar 2021. gada 1. aprīļa prasības pieteikumu Komisija cēla Tiesā šo prasību saskaņā ar LESD 258. pantu. Komisija lūdz konstatēt piecus faktus:

“– pieņemot un atstājot spēkā [grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju] 42.a panta 1. un 2. punktu un 55. panta 4. punktu, [grozītā Likuma par Augstāko tiesu] 26. panta 3. punktu un 29. panta 2. un 3. punktu, [grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju] 5. panta 1.a un 1.b punktu, kā arī Grozījumu likuma 8. pantu, atbilstoši kuriem valsts tiesas nedrīkst pārbaudīt atbilstību Eiropas Savienības prasībām par neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu, Polijas Republika nav izpildījusi pienākumus atbilstoši LES 19. panta 1. punkta otrās daļas noteikumiem kopsakarā ar [Hartas] 47. pantu, ņemot vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūru par Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas noslēgta 1950. gada 4. novembrī Romā (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 6. panta 1. punktu, kā arī atbilstoši LESD 267. pantam un Savienības tiesību pārākuma principam;

– pieņemot un atstājot spēkā grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. un 4.–6. punktu un 82. panta 2.–5. punktu, kā arī Grozījumu likuma 10. pantu, ar kuriem iebildumu un tiesību jautājumu par tiesas vai tiesneša neatkarības neesamību izskatīšana nodota [Ārkārtas lietu palātas] ekskluzīvajā kompetencē, Polijas Republika nav izpildījusi pienākumus atbilstoši LES 19. panta 1. punkta otrās daļas noteikumiem kopsakarā ar Hartas 47. pantu, kā arī atbilstoši LESD 267. pantam un Savienības tiesību pārākuma principam;

– pieņemot un atstājot spēkā grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 107. panta 1. punkta 2) un 3) apakšpunktu un grozītā Likuma par Augstāko tiesu 72. panta 1. punkta 1)–3) apakšpunktu, atbilstoši kuriem par “disciplinārpārkāpumu” var atzīt pārbaudi par Savienības prasību izpildi attiecībā uz neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu, Polijas Republika nav izpildījusi pienākumus atbilstoši LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai kopsakarā ar Hartas 47. pantu, kā arī atbilstoši LESD 267. pantam;

– piešķirot pilnvaras [Disciplinārlietu palātai], kuras neatkarība un objektivitāte nav nodrošinātas, izskatīt lietas, kas tieši ietekmē tiesnešu un tiesnešu palīgu statusu un amata pienākumu izpildi, tādas kā, pirmkārt, lietas par pieprasījumiem atļaut uzsākt kriminālprocesu pret tiesnešiem un tiesnešu palīgiem vai viņus aizturēt, kā arī, otrkārt, lietas darba tiesību un sociālā nodrošinājuma jomā attiecībā uz Augstākās tiesas tiesnešiem, un lietas par šo tiesnešu pensionēšanu, Polijas Republika nav izpildījusi pienākumus atbilstoši LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai;

– pieņemot un atstājot spēkā grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 88.a pantu, grozītā Likuma par Augstāko tiesu 45. panta 3. punktu un grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 8. panta 2. punktu, Polijas Republika ir pārkāpusi tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību un tiesības uz personas datu aizsardzību, kas garantētas Hartas 7. pantā un 8. panta 1. punktā, kā arī [VDAR] 6. panta 1. punkta c) un e) apakšpunktā, 6. panta 3. punktā un 9. panta 1. punktā.”

34. Komisija arī lūdz piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

35. Polijas Republika iebildumu rakstā, kas iesniegts 2021. gada 17. jūnijā, lūdz Tiesu pilnībā noraidīt šo prasību kā nepamatotu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

36. Komisija un Polijas Republika attiecīgi 2021. gada 28. jūlijā un 2021. gada 7. septembrī iesniedza repliku un atbildi uz repliku.

37. Ar atsevišķu dokumentu, kas iesniegts 2021. gada 1. aprīlī, Komisija iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu saskaņā ar LESD 279. pantu, lūdzot Tiesu uzdot Polijas Republikai līdz Tiesas sprieduma pēc būtības pasludināšanai šajā lietā apturēt vairāku ar Grozījumu likumu ieviesto tiesību normu piemērošanu.

38. Ar 2021. gada 14. jūlija rīkojumu ( ) Tiesas priekšsēdētāja vietniece apmierināja Komisijas pieteikumu par pagaidu noregulējumu, līdz tiek pasludināts spriedums, ar kuru tiek izbeigta šī tiesvedība, un atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu ( ).

39. Polijas Republika 2021. gada 16. augustā, uzskatot, ka Trybunał Konstytucyjny (Konstitucionālā tiesa, Polija) 2021. gada 14. jūlija spriedums lietā P 7/20 (turpmāk tekstā – “Trybunał Konstytucyjny (Konstitucionālā tiesa) spriedums lietā P 7/20”) radīja apstākļu maiņu, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 163. pantu lūdza Tiesu atcelt 2021. gada 14. jūlija rīkojumu. Šī dalībvalsts arī lūdza šo lūgumu izskatīt Tiesas virspalātai ( ).

40. Ar 2021. gada 6. oktobra rīkojumu ( ) Tiesas priekšsēdētāja vietniece noraidīja Polijas Republikas lūgumus un atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu. Tiesas priekšsēdētāja vietniece rīkojumā norādīja, ka Savienības tiesību pārākuma princips nosaka pienākumu visām dalībvalstu struktūrām nodrošināt Savienības tiesību normu pilnīgu iedarbību, un dalībvalstu tiesības nevar ietekmēt šo normu iedarbību. Saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu, kas ir skaidra, precīza un beznosacījumu tiesību norma, katrai dalībvalstij ir jānodrošina, lai tiesas, kas var lemt par Savienības tiesību piemērošanu vai interpretāciju, atbilstu efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasībām. Valsts tiesību normas par tiesvedības organizāciju dalībvalstīs var tikt pārskatītas, ņemot vērā LES 19. panta 1. punkta otro daļu, saistībā ar prasību par pienākumu neizpildi, un līdz ar to arī var tikt noteikti pagaidu pasākumi, lai šādos apstākļos apturētu to piemērošanu. Šo vērtējumu nemaina tas, ka valsts konstitucionālā tiesa atzīst šādus pagaidu pasākumus par pretējiem attiecīgās dalībvalsts konstitucionālajai kārtībai. Saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu tas, ka dalībvalsts atsaucas uz valsts tiesību normām, pat ja tām ir konstitucionāls rangs, nedrīkst apdraudēt Savienības tiesību vienotību un efektivitāti ( ).

41. 2021. gada 7. septembrī Komisija norādīja, ka no informācijas, ko Polijas Republika bija sniegusi 2021. gada 16. augusta vēstulē, neizrietot, ka tā būtu veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai īstenotu 2021. gada 14. jūlija rīkojumā paredzētos pagaidu pasākumus. Komisija apgalvoja, ka, lai nodrošinātu 2021. gada 14. jūlija rīkojuma pilnīgu efektivitāti, Savienības tiesību efektīvu piemērošanu un tiesiskuma un Savienības tiesiskās kārtības integritātes principu ievērošanu, Tiesai esot bijis jāpiespriež Polijas Republikai samaksāt kavējuma naudu par katru kavējuma dienu tādā apmērā, lai mudinātu šo dalībvalsti pēc iespējas ātrāk pilnībā īstenot minētos pagaidu pasākumus. Polijas Republika apgalvoja, ka tā esot īstenojusi visus nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu 2021. gada 14. jūlija rīkojumu.

42. Ar 2021. gada 27. oktobra rīkojumu ( ) Tiesas priekšsēdētāja vietniece piesprieda Polijas Republikai samaksāt Komisijai kavējuma naudu 1 000 000 EUR par katru dienu, sākot no šā rīkojuma paziņošanas Polijas Republikai līdz brīdim, kad šī dalībvalsts izpilda no 2021. gada 14. jūlija rīkojuma izrietošos pienākumus, vai, ja tas netiek darīts, līdz sprieduma pasludināšanai, ar kuru tiks pabeigta tiesvedība šajā lietā, kā arī atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.

43. Ar 2021. gada 30. septembra lēmumu Tiesas priekšsēdētājs atļāva Beļģijas Karalistei, Dānijas Karalistei, Nīderlandes Karalistei, Somijas Republikai un Zviedrijas Karalistei iestāties šajā lietā, lai atbalstītu Komisijas prasījumus. Šīs dalībvalstis Tiesā iesniedza rakstveida apsvērumus.

44. Ar 2021. gada 7. oktobra lēmumu Tiesas priekšsēdētājs saskaņā ar Tiesas Reglamenta 53. panta 3. punktu nolēma šo lietu izskatīt prioritāri.

45. 2022. gada 28. jūnijā notika tiesas sēde, kurā Beļģijas Karaliste, Dānijas Karaliste, Nīderlandes Karaliste, Polijas Republika, Somijas Republika, Zviedrijas Karaliste un Komisija sniedza mutvārdu paskaidrojumus un atbildēja uz Tiesas jautājumiem.

V. Atbilstošās tiesību normas

46. Lai Tiesa varētu risināt jautājumus par pienākumu neizpildi šajā tiesvedībā, ir jāatsaucas uz šādām vispāratzītām juridiskajām atziņām.

47. Eiropas Savienība ir dibināta, pamatojoties uz vērtībām, kuras dalībvalstīm ir kopīgas sabiedrībā, kur valda taisnīgums ( ). Dalībvalstu un it īpaši to tiesu savstarpējā uzticēšanās ir balstīta uz pieņēmumu, ka dalībvalstīm ir virkne kopīgu vērtību. Tādējādi dalībvalsts atbilstība LES 2. pantā noteiktajām vērtībām ir priekšnoteikums, lai varētu izmantot visas tiesības, kādas izriet no Līgumu piemērošanas šai dalībvalstij ( ).

48. Tiesiskuma ievērošana ir viena no šīm kopīgajām vērtībām, kuru konkrēta izpausme ir LES 19. panta 1. punkts. Šā punkta otrajā daļā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvas tiesību aizsardzības tiesā nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības. Hartas 47. panta otrās daļas pirmajā teikumā, kurā ir atspoguļots efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, ir arī paredzēts, ka ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā ( ). Turklāt LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai un Hartas 47. pantam ir tieša iedarbība un ar tiem personām tiek piešķirtas tiesības, uz kurām tās var atsaukties valstu tiesās ( ).

49. Dalībvalstu ( ) ziņā ir paredzēt tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ( ) jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, kā arī nodrošināt, lai tiesas, kas ietilpst šajā sistēmā un kas var lemt par Savienības tiesību piemērošanu vai interpretāciju, atbilstu efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasībām ( ). Līdz ar to dalībvalstīm ir jānorāda tiesas un/vai iestādes, kam ir kompetence pārbaudīt valsts tiesību normas spēkā esamību un paredzēt tiesību aizsardzības līdzekļus un procedūras, kas ļautu apstrīdēt šo spēkā esamību, un, ja prasība ir pamatota, atcelt minēto tiesību normu, kā arī noteikt šīs atcelšanas sekas ( ). Izņemot gadījumus, kad Savienības tiesībās ir noteikts citādi, dalībvalstīm nav noteikts pienākums ievērot kādu konkrētu modeli ( ), nedz arī uzlikts pienākums ieviest kādu konkrētu tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmu, ja pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi atbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem ( ). Īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro pienākumi, kas tām izriet no Savienības tiesībām ( ). Šāda pieeja atspoguļo LES 5. pantā noteiktos subsidiaritātes un samērīguma principus un dalībvalstu procesuālo autonomiju ( ).

50. LES 19. panta 1. punkta otrā daļa nepieļauj tādas valsts tiesību normas par tieslietu organizāciju, kas mazina tiesiskuma vērtības aizsardzību, it īpaši tiesu neatkarības garantijas. Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka dalībvalsts nevar grozīt savus tiesību aktus, pazeminot tiesiskuma aizsardzības līmeni. Līdz ar to dalībvalstīm ir jāatturas no tādu noteikumu pieņemšanas, kas varētu apdraudēt tiesnešu neatkarību ( ).

51. Prasība par tiesu neatkarību, kas ir neatraujami saistīta ar tiesas spriešanu, ietilpst tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pamatsaturā, kas savukārt ir daļa no Hartas 47. pantā paredzētajām pamattiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu. Šajā kontekstā dalībvalstu tiesnešu neatkarība Savienības tiesību sistēmai ir principiāli nozīmīga ( ).

52. Minētajai tiesu neatkarības prasībai ir divi aspekti. Pirmais (ārējais) aspekts ietver prasību, lai attiecīgā struktūra pildītu savas funkcijas pilnīgi autonomi, nebūdama pakļauta nekādai hierarhiskai saiknei vai subordinācijai attiecībā pret kādu un nesaņemot jebkādas izcelsmes rīkojumus vai instrukcijas, tādējādi būdama aizsargāta pret ārēju iejaukšanos vai spiedienu, kas var nelabvēlīgi ietekmēt tās locekļu spriešanas neatkarību un viņu lēmumus. Otrais (iekšējais) aspekts ir saistīts ar objektivitātes jēdzienu. Tas attiecas uz to, ka tiek saglabāta vienāda attieksme pret lietas dalībniekiem un to attiecīgajām interesēm saistībā ar strīda priekšmetu. Šajā aspektā tiesām ir jāievēro objektivitāte un, izņemot stingru tiesību normu piemērošanu, jābūt absolūtai neieinteresētībai strīda atrisinājumā ( ).

53. Arī objektivitātes prasībai ir divi aspekti. Pirmkārt, tiesai ir jābūt subjektīvi objektīvai, t.i., nevienam no tās locekļiem nedrīkst būt aizspriedumi vai personīgs pieņēmums, un tiek prezumēts, ka personiskā objektivitāte pastāv, kamēr netiek pierādīts pretējais. Otrkārt, tiesai ir jābūt objektīvi objektīvai, t.i., tai ir jāsniedz pietiekamas garantijas, lai varētu izslēgt jebkādas leģitīmas šaubas šajā sakarā ( ).

54. Visbeidzot, pieprasot, lai tiesa būtu “noteikta tiesību aktos”, Hartas 47. panta mērķis ir nodrošināt, lai tiesu sistēmas organizāciju reglamentē tiesību akts, kuru ir pieņēmusi likumdošanas vara atbilstoši noteikumiem, kas reglamentē tās kompetences īstenošanu, lai novērstu, ka šī organizācija tiek atstāta izpildvaras ziņā. Šī prasība ir piemērojama pašas tiesas pastāvēšanas juridiskajam pamatam, kā arī jebkurai citai valsts tiesību normai, kuras neievērošana padara prettiesisku viena vai vairāku tiesnešu piedalīšanos attiecīgās lietas izskatīšanā, kā, piemēram, tiesību normām, ar kurām reglamentē iztiesāšanas sastāva izveidi ( ).

55. Prasība, ka tiesai ir jābūt noteiktai tiesību aktos, ir pārkāpta, ja tiesnešu iecelšanas ( ) laikā šī pārkāpuma būtības un nopietnības dēļ rodas patiess risks, ka citi varas atzari, it īpaši izpildvara, var īstenot nepamatotu rīcības brīvību, apdraudot iecelšanas procesa integritāti. Tā tas ir gadījumā, kad tiek skarti tiesu sistēmas izveides un funkcionēšanas pamatā esošie pamatnoteikumi ( ). Šāds pārkāpums var radīt indivīdiem pamatotas šaubas par šādi ieceltā tiesneša vai tiesnešu neatkarību ( ) un objektivitāti.

56. Neatkarības un objektivitātes prasības, kā arī prasība, lai tiesa būtu iepriekš noteikta tiesību aktos, ir cieši saistītas un pārklājas. Pārkāpjot vienu no šīm prasībām, var tikt pārkāpta kāda cita prasība vai pat visas šīs prasības ( ).

57. Dalībvalstīm, it īpaši to tiesu iestādēm, ir divējādi jāaizsargā tiesības, kas indivīdiem piešķirtas saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu un Hartas 47. pantu.

58. Pirmkārt, no iepriekš tiesību aktos noteiktajām tiesībām uz neatkarīgu un objektīvu tiesu izriet, ka ikvienam ir jābūt iespējai atsaukties uz šīm tiesībām ( ). Turklāt gadījumos, kad saistībā ar garantijām lietu izskatīšanai neatkarīgā un objektīvā tiesā ir izteikti iebildumi, kas jau sākotnēji nešķiet acīmredzami nepamatoti ( ), ikvienai tiesai ( ) ir pienākums pārbaudīt, vai, ņemot vērā lietas iztiesāšanas sastāvu, tā ir uzskatāma par šādu neatkarīgu un objektīvu tiesu. Šāda kompetence ir nepieciešama, lai radītu paļāvību, kāda tiesām demokrātiskā sabiedrībā ir jānodrošina tiesu sistēmai pakļautajām personām. Tādējādi šāda pārbaude ir būtiska procesuāla prasība, kuras ievērošana ir absolūta un kura ir jāpārbauda pēc pušu pieprasījuma vai pašas Tiesas ierosmes ( ). Ārkārtas gadījumos vienas dalībvalsts tiesas var tikt aicinātas izvērtēt, vai citā dalībvalstī nav pārkāptas personas pamattiesības uz neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu ( ).

59. Otrkārt, tiesām ir jāievēro Savienības tiesību pārākuma princips ( ). Tiesām, kurām atbilstoši savai kompetencei ir jāpiemēro Savienības tiesību normas, ir pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, vajadzības gadījumā nepiemērojot nevienu no valsts tiesību normām vai praksi, kas ir pretrunā Savienības tiesībām ( ). Lai nepiemērotu valsts tiesību normas, tiesai, kurai ar valsts tiesībām ir uzticēta Savienības tiesību piemērošana, ir jāspēj izvērtēt un konstatēt, vai kāda valsts tiesību norma ir pretrunā Savienības tiesībām. Saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu ( ) tiesības konkrētā gadījumā nepiemērot Savienības tiesībām pretrunā esošu valsts tiesību normu ir jānošķir no tiesībām šo normu atcelt, kam ir plašākas sekas, proti, šī norma vairs nav spēkā ( ).

60. Attiecībā uz valstu konstitūciju un valstu konstitucionālo tiesu lomu, kas aplūkota atbildē uz repliku ( ), Tiesa nosprieda, ka Savienībai saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu ir jārespektē dalībvalstu nacionālā identitāte. Savienības tiesības tām neuzliek par pienākumu izvēlēties kādu konkrētu konstitucionālo modeli. Tomēr attiecīgajai dalībvalsts konstitucionālajai kārtībai ir jānodrošina tās tiesu neatkarība. Ciktāl konstitucionālā tiesa var garantēt efektīvu tiesību aizsardzību, LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram dalībvalsts vispārējās jurisdikcijas tiesām ir saistošs šīs dalībvalsts konstitucionālās tiesas nolēmums, kurā atzīts, ka valsts tiesību akti atbilst minētās dalībvalsts Konstitūcijai. Tomēr tas tā nav gadījumā, ja šāda tiesiskā regulējuma piemērošana nozīmē izslēgt jebkādu šo vispārējās jurisdikcijas tiesu kompetenci izvērtēt tāda valsts tiesību akta saderību ar Savienības tiesībām, ko šīs dalībvalsts konstitucionālā tiesa ir atzinusi par saderīgu ar valsts konstitucionālo tiesību normu, kurā ir paredzēts Savienības tiesību pārākums. Saskaņā ar šo principu tas, ka dalībvalsts atsaucas uz valsts tiesību normām, pat ja tās ir konstitucionāla rakstura, nevar apdraudēt Savienības tiesību vienotību un efektivitāti. Savienības tiesību pārākuma princips ir saistošs visām dalībvalsts iestādēm un valsts tiesību normas, tostarp konstitucionāla rakstura, nevar tam radīt šķērsli. Tiesai, īstenojot tās ekskluzīvo kompetenci, ir jāprecizē Savienības tiesību pārākuma principa tvērums ( ).

61. Šajos secinājumos vispirms pievērsīšos Komisijas otrajam iebildumam par apgalvoto ekskluzīvo kompetenci lemt par jautājumiem, kas saistīti ar apgalvoto tiesu neatkarības neesamību, un līdz ar to noteikt tiesības uz piekļuvi neatkarīgai tiesai. Šī iebilduma tvērums ir šaurāks nekā pirmajam iebildumam par tiesībām uz neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu un Hartas 47. pantu. Turklāt lēmums, kas ierosināts attiecībā uz otro iebildumu, var ietekmēt par pirmo iebildumu pieņemamo lēmumu.

VI. Juridiskā analīze

A. Otrais iebildums par Ārkārtas lietu palātas ekskluzīvo kompetenci izskatīt iebildumus un tiesību jautājumus par tiesas vai tiesneša neatkarības neesamību

1. Lietas dalībnieku argumentācija

62. Ar otro iebildumu Komisija apgalvo, ka, nododot iebildumu un tiesību jautājumu par tiesas vai tiesneša neatkarības neesamību izskatīšanu Ārkārtas lietu palātas ekskluzīvajā kompetencē, Polijas Republika neesot izpildījusi pienākumus atbilstoši LES 19. panta 1. punkta otrās daļas noteikumiem, aplūkojot tos kopsakarā ar Hartas 47. pantu, kā arī atbilstoši LESD 267. pantam un Savienības tiesību pārākuma principam. Iebilduma pamatā ir Likuma par Augstāko tiesu – tā redakcijā, kas izriet no Grozījumu likuma, – 26. panta 2. un 4.–6. punkta un 82. panta 2.–5. punkta, kā arī Grozījumu likuma 10. panta pieņemšana un atstāšana spēkā.

63. Tiesas sēdē Komisija apstiprināja – tā uzskata, ka Ārkārtas lietu palātai ir ekskluzīva kompetence izskatīt jautājumus par tiesu, iztiesāšanas sastāviem un tiesnešu neatkarību. Tā precizēja, ka šādus jautājumus nevarot izskatīt apelācijas kārtībā citās tiesās. Komisija arī norādīja, ka Ārkārtas lietu palātas jautājumu par neatkarību izskatīšanas monopols esot ļoti ierobežots, jo grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 3. punktā ir noteikts, ka Ārkārtas lietu palāta nevar izskatīt jautājumus par neatkarību, kas saistīti ar tiesneša iecelšanu amatā vai viņa tiesas spriešanas funkcijām. Komisija arī apstiprināja, ka pirmie trīs iebildumi – lai gan to apgalvo Polijas Republika – nav pretrunā viens otram, jo piemērojamās Polijas tiesību normas paredzot, ka nav iespējams pārbaudīt tiesneša iecelšanas procedūru.

64. Otro iebildumu veido četras daļas. Pirmkārt, saskaņā ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punktu Ārkārtas lietu palātai ir ekskluzīva kompetence lemt par pieteikumiem atstatīt tiesnešus no tādas lietas izskatīšanas, kas saistīta ar iespējamu tiesas vai tiesneša neatkarības neesamību, un noteikt tiesas, kurām ir šāda kompetence. Tiesai, kurā ir iesniegts šāds pieteikums, tas nekavējoties ir jānodod Ārkārtas lietu palātai. Ārkārtas lietu palātas nolēmums tiesai ir saistošs neatkarīgi no tā, vai šīs palātas kompetencē ir lemt par lietu pēc būtības.

65. Sprieduma lietā A. K. 166. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka tiesai – kura izskata strīdu, kas saskaņā ar valsts tiesību normām būtu jāizskata tiesai, kas neatbilst no Hartas 47. panta izrietošajām neatkarības un objektivitātes prasībām, – ir pienākums nepiemērot šo valsts tiesību normu, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā minētā 47. panta izpratnē un lai šo strīdu varētu izskatīt tiesa, kura atbilst šīm pašām prasībām.

66. Piešķirot Ārkārtas lietu palātai ekskluzīvu kompetenci lemt par šiem jautājumiem, saskaņā ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punktu valsts tiesām, izņemot Ārkārtas lietu palātu, tiek liegtas no LESD 267. panta izrietošās tiesības uzdot Tiesai jautājumu par neatkarības prasību LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta izpratnē. Komisija uzskata, ka grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punkts liedz valsts tiesām pēc savas ierosmes ( ) vai pēc lietas dalībnieka lūguma ( ) pārbaudīt, vai tiesnesis, kas izskata lietu, uz kuru attiecas Savienības tiesības, atbilst neatkarības prasībai LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta izpratnē. Tiesas vai tiesneša neatkarība ir horizontāls jautājums, kas var rasties jebkurā lietā, un jebkurai tiesai, kas izskata lietu, uz ko attiecas Savienības tiesības, ir jāspēj to izskatīt. Ekskluzīvās kompetences piešķiršana šādu jautājumu izskatīšanai arī nav pamatota ar nepieciešamību šim nolūkam izveidot specializētās tiesas.

67. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka saskaņā ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 82. panta 2. punktu Ārkārtas lietu palātai esot ekskluzīva kompetence lemt par tiesību jautājumiem Augstākajā tiesā izskatāmās lietās par tiesneša vai tiesas neatkarību. Saskaņā ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 82. panta 3.–5. punktu šādos gadījumos Ārkārtas lietu palāta plēnumā pieņem lēmumu, kas ir saistošs visiem pārējiem Augstākās tiesas iztiesāšanas sastāviem un ko var atcelt tikai ar Augstākās tiesas plēnuma rezolūciju, kuru pieņem vismaz divas trešdaļas katras palātas tiesnešu. Pieņemot lēmumu, Ārkārtas lietu palātai nav saistošs neviens cits Augstākās tiesas lēmums, izņemot gadījumus, kad tam ir “principiāla nolēmuma” statuss. Komisija uzskata, ka iepriekš minētās tiesību normas liedz pārējām Augstākās tiesas palātām lemt par šādiem jautājumiem un tādējādi ar tām tiek pārkāpta LES 19. panta 1. punkta otrā daļa un Hartas 47. pants.

68. Treškārt, Komisija apgalvo, ka šīs Savienības tiesību normas tiek pārkāptas arī ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 4.–6. punktu, jo tās paredz, ka Ārkārtas lietu palātai ir ekskluzīva kompetence izskatīt lietas, kuru mērķis ir atzīt jebkuras Polijas tiesas, tostarp pārējo Augstākās tiesas palātu, galīgos nolēmumus un spriedumus par prettiesiskiem, ciktāl iespējamais prettiesiskums attiecas uz tā tiesneša statusu, kurš iztiesājis lietu. Šādas prasības Ārkārtas lietu palātā var celt, neizskatot tās tiesā, kas pasludinājusi attiecīgo spriedumu, neatkarīgi no tā, vai puse ir izsmēlusi tai pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus.

69. Ceturtkārt, Komisija apgalvo, ka Savienības tiesības tiekot pārkāptas arī ar Grozījumu likuma 10. panta pārejas noteikumiem. Saskaņā ar šiem noteikumiem Polijas tiesām līdz 2020. gada 21. februārim esot bijis jānodod Ārkārtas lietu palātā lietas, kas 2020. gada 14. februārī vēl nebija izskatītas un attiecās uz jautājumiem, kuru izskatīšana saskaņā ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punktu un 4.–6. punktu, kā arī 82. panta 2.–4. punktu ir Ārkārtas lietu palātas ekskluzīvā kompetencē. Pēc šādu lietu nodošanas izskatīšanai Ārkārtas lietu palātā tā “var atcelt iepriekš veiktās darbības, ciktāl tās neļauj turpināt lietas izskatīšanu saskaņā ar likumu”. Turklāt ar Grozījumu likumu tiekot atņemts procesuālais spēks citām darbībām, ko šādās lietās veic pēc 2020. gada 14. februāra, it īpaši tiesneši.

70. Komisija uzskata, ka iepriekš minētā Ārkārtas lietu palātas kompetence ir pretrunā LESD 267. pantam, kā arī LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai, aplūkojot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu. Tā apgalvo, ka šāda kompetence esot pretrunā arī valstu tiesu pienākumam piemērot LES 19. panta 1. punkta otro daļu, aplūkojot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, kā to paredz Savienības tiesību pārākuma princips.

71. Komisija uzsver, ka jautājumos par tiesnešu un tiesu neatkarību visām valstu tiesām ir jāspēj piemērot LES 19. panta 1. punkta otro daļu, aplūkojot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, lai garantētu personām pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību. Izskatot strīdu, dalībvalsts tiesai atbilstoši savai kompetencei ir pienākums piemērot LES 19. panta 1. punkta otro daļu, aplūkojot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, un atstāt bez piemērošanas jebkuru Savienības tiesībām pretēju valsts tiesību normu, kurai ir tieša iedarbība. Ar aplūkotajām valsts tiesību normām visām Polijas tiesām, izņemot Ārkārtas lietu palātu, tiek liegtas tiesības lemt par tādiem pakārtotiem jautājumiem kā tiesnešu atstatīšana no iztiesāšanas sastāva un tiesas kompetences noteikšana. Turklāt šīs tiesību normas liedz valsts tiesām nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tām atstājot nepiemērotas valsts tiesību normas, ar kurām kompetence izskatīt lietas, uz ko attiecas Savienības tiesības, tiek piešķirta tiesām un tiesnešiem, kuri neatbilst LES 19. panta 1. punktā un Hartas 47. pantā noteiktajām prasībām.

72. Komisija arī uzskata, ka kopš 2020. gada 14. februāra šajā tiesvedībā apstrīdētās tiesību normas liedz pārējām valsts tiesām tiesības un – pēdējās instances tiesas gadījumā – pienākumu saskaņā ar LESD 267. pantu uzdot prejudiciālus jautājumus par tiesas neatkarības un objektivitātes prasību interpretāciju Savienības tiesību izpratnē. It īpaši valsts tiesām, kas nav Ārkārtas lietu palāta, tiek liegta iespēja izskatīt šādus jautājumus. Turklāt Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 4.–6. punkts un 82. panta 2.–4. punkts neattiecas tikai uz pakārtotiem jautājumiem, jo ar šīm tiesību normām Ārkārtas lietu palātai tiek piešķirta ekskluzīva kompetence. Šādas tiesības un pienākums ir raksturīgi LESD 267. pantā paredzētajai sadarbības sistēmai, kā arī pienākumiem, kas LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikti tiesnesim, kuram uzdots piemērot Savienības tiesības.

73. Komisija apgalvo, ka ar Grozījumu likuma 10. panta pārejas noteikumiem tiekot pārkāpts arī LESD 267. pants, jo tie liedzot valsts tiesām paturēt spēkā līdz 2020. gada 14. februārim iesniegtos lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu. Saskaņā ar Grozījumu likuma 10. panta 2. punktu Ārkārtas lietu palāta var atcelt valsts tiesas veiktās darbības, jo īpaši atsaukt to iesniegtos lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu. No Tiesas judikatūras izriet, ka, lai nodrošinātu valsts tiesai ar LESD 267. pantu piešķirto pilnvaru efektivitāti, tai ir jāspēj paturēt spēkā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

74. Replikā ir uzsvērts, ka Komisija neapšauba valsts likumdevēju tiesības pieņemt tiesību aktus par tiesu kompetenci. Tā drīzāk apšauba Ārkārtas lietu palātai piešķirtās monopoltiesības pārbaudīt, vai tiesa vai tiesnesis atbilst Savienības tiesībās noteiktajai neatkarības prasībai, lai gan šādi jautājumi var rasties visās valsts tiesās. Komisija neapgalvo, ka tiesai, kurā iesniegts jautājums par neatkarības prasību saskaņā ar Savienības tiesībām, tas vienmēr ir jāizskata. Tomēr dalībvalstī, kurā ir 10 000 tiesnešu, kompetence piemērot LES 19. panta 1. punkta otro daļu un Hartas 47. pantu nevar tikt rezervēta palātai, kurā ir 20 tiesneši. Komisija arī norāda, ka Ārkārtas lietu palāta tika izveidota saskaņā ar 2017. gada 8. decembra Likumu par Augstāko tiesu un ka tās locekļi tika iecelti pēc KRS priekšlikuma. Ņemot vērā, ka KRS loma tiesnešu iecelšanā bieži vien ir par pamatu pieprasījumiem par viņu atstatīšanu, pati Ārkārtas lietu palāta nevar būt neatkarīga un objektīva jautājumos, kas saistīti ar tiesu neatkarību ( ).

75. Tiesas sēdē Komisija, atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu, apstiprināja, ka jautājumu par tiesas, iztiesāšanas sastāva vai tiesneša neatkarību nevar izvirzīt augstākās instances tiesā apelācijas kārtībā. Tādējādi Ārkārtas lietu palātai ir ekskluzīva kompetence izskatīt visus jautājumus par tiesas, iztiesāšanas sastāva vai tiesneša neatkarību.

76. Polijas Republika uzskata, ka otrais iebildums ir nepamatots un ir pilnībā jānoraida.

77. Attiecībā uz LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta iespējamo pārkāpumu Polijas Republika uzskata, ka Komisija ir kļūdaini interpretējusi spriedumu A. K. No minētā sprieduma izrietot, ka tad, ja lieta, kas attiecas uz Savienības tiesībām, ir nodota tiesai, kurai nav kompetences to izskatīt, un kāds no lietas dalībniekiem apgalvo, ka tad, ja lietu izskatītu tiesā, kurai ir šāda kompetence, tiktu pārkāptas tā Hartas 47. pantā paredzētās tiesības, tiesa, kurai nav kompetences šajā lietā, var piekrist šim iebildumam un nodot lietu citai neatkarīgai tiesai, kurai būtu šāda kompetence, ja vien nebūtu noteikumu, ar kuriem kompetence ir paredzēta tiesai, kas nav neatkarīga. Polijas Republika uzskata, ka spriedumā A. K. nav nolemts, ka LES 19. panta 1. punkta otrā daļa liedz dalībvalstīm pieņemt noteikumus par tiesu kompetenci. Turklāt tās tiesas nostāja, kurai ir jānodod lieta tiesai, kam ir kompetence to izskatīt, būtiski atšķiras no tās tiesas nostājas, kurai ir iesniegts pieteikums par tiesneša atstatīšanu, kad tā saskaras ar tiesību jautājumu vai šaubām par galīgā nolēmuma tiesiskumu. Komisijas nostājas dēļ tiktu pārkāptas tiesības uz tiesību aktos noteiktu tiesu, savukārt lietās par tiesneša atstatīšanu – tiesības uz neatkarīgu tiesu. Kompetences sadalījums starp tiesām visās tajās izskatāmajās lietās ir sine qua non priekšnoteikums tam, lai tiktu nodrošinātas tiesības uz tiesību aktos noteiktu tiesu.

78. Polijas Republika uzsver, ka dalībvalstīm ir ekskluzīva kompetence pieņemt tiesību normas par savu tiesu kompetenci. Lai gan dalībvalstīm ir jāievēro LES 19. panta 1. panta otrās daļas noteikumi, šī tiesību norma nevarot reglamentēt kompetences sadalījumu starp valsts tiesām. Polijas Republika norāda, ka Komisija nav apstrīdējusi Ārkārtas lietu palātas neatkarību. Tādējādi otrā iebilduma pamatā ir vienīgi apgalvojums, ka valsts tiesām ir tiesības izskatīt noteiktu kategoriju lietas un ka šīs tiesības, Komisijas ieskatā, apdraudētu citām tiesām piešķirto pamata kompetenci. Tā šajā ziņā norāda, ka iesniedzējtiesām, kas bija iesaistītas lietā, kuras rezultātā tika pieņemts spriedums lietā A. K., nebija kompetences lemt par tajās izskatāmajām lietām pēc būtības un ka tās šīs lietas nodeva izskatīšanai tiesām, kurām bija šāda kompetence. Šādu nodošanu reglamentē Civilprocesa kodeksa 200. panta 1.4 punkts, kas nosaka, ka katrai tiesai ir jāpārbauda, vai tai ir kompetence izskatīt attiecīgo lietu, un, ja tai tādas nav, lieta ir jānodod tiesai, kurai ir šāda kompetence.

79. Attiecībā uz grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punktu, kas reglamentē tiesnešu atstatīšanu, Polijas Republika apgalvo, ka tiesnesim vai iztiesāšanas sastāvam, kuram ir iesniegts pieteikums par tā atstatīšanu, šis pieteikums esot jānodod citam iztiesāšanas sastāvam vai augstākas instances tiesai. Tādējādi grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punkts neliedz tiesnesim, iztiesāšanas sastāvam vai tiesai lemt par šādiem pakārtotiem jautājumiem. Tiesas sēdē Polijas Republika, atbildot uz Tiesas jautājumu, apstiprināja, ka jautājumu par tiesas, iztiesāšanas sastāva vai tiesneša neatkarību var izvirzīt apelācijas procesā.

80. Polijas Republikas ieskatā, prasība par galīgā sprieduma atzīšanu par prettiesisku saskaņā ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 4.–6. punktu neesot sākotnējs vai pakārtots jautājums, bet gan izskatāms specializētā tiesā, kuras kompetencē ir izskatīt šo jautājumu. Procedūra tiek uzsākta, iesniedzot ārkārtas pārsūdzību par galīgo spriedumu, ar kuru, attiecīgās puses ieskatā, ir pārkāptas materiālās tiesības vai procesuālās normas un tai nodarīts kaitējums. Polijas Republika uzskata, ka tad, ja ikvienai personai būtu iespēja jebkurā tiesvedībā vērsties ar šādu jautājumu jebkurā tiesā, tas jo īpaši būtu pretrunā res judicata principam un tiesiskās drošības princips. Esot acīmredzams, ka tiesa, kas pasludināja pārsūdzēto spriedumu, nevar izskatīt šādu pieteikumu. Tāpat no sprieduma lietā A. K. neesot saprotams, kādēļ Komisija uzskata, ka, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzības līdzekli Hartas 47. panta pārkāpuma gadījumā, šāds pieteikums ir jāizskata tiesai, kas pasludinājusi spriedumu, par kuru iesniegta šī sūdzība. Kompetences piešķiršana specializētai palātai šādu jautājumu izskatīšanai stiprinot pušu procesuālās garantijas un neapdraudot tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā.

81. Polijas Republika apgalvo, ka Komisijas apgalvojumi par grozītā Likuma par Augstāko tiesu 82. panta 2.–5. punktu un Ārkārtas lietu palātas kompetenci tiesību jautājumos par tiesneša vai tiesas neatkarību esot nepamatoti. Saskaņā ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 1. panta 1. punkta a) apakšpunktu Augstākās tiesas kompetencē esot pieņemt rezolūcijas, ar kurām izlemj visus tiesību jautājumus tās kompetencē esošajās lietās. Turklāt ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 82. panta 2.–5. punktu Ārkārtas lietu palātai tiekot piešķirta kompetence interpretēt tiesības. Tādējādi tas neierobežojot citu tiesu tiesības izvērtēt faktus. Turklāt tiesām esot tiesības, bet ne pienākums, iesniegt šādus jautājumus izskatīšanai Ārkārtas lietu palātā.

82. Polijas Republika apgalvo, ka ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punktu un 4.–6. punktu un 82. panta 2.–5. punktu, kā arī ar Grozījumu likuma 10. pantu netiekot ierobežota tiesu kompetence uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus saskaņā ar LESD 267. pantu. Jebkurā gadījumā Ārkārtas lietu palāta esot pēdējās instances tiesa, kurai saskaņā ar LESD 267. pantu ir pienākums uzdot prejudiciālu jautājumu, ja tai rodas šaubas par LES 19. panta 1. punkta otrās daļas interpretāciju.

83. Polijas Republika uzskata, ka, tā kā Komisija nav paskaidrojusi, kādā veidā ar otrajā iebildumā aplūkotajām tiesību normām tiek pārkāpts pārākuma princips, šis pamats ir jānoraida ( ).

84. Attiecībā uz Grozījumu likuma 10. pantā paredzētajiem pārejas noteikumiem Polijas Republika apgalvo, ka šī tiesību norma jau esot zaudējusi spēku. Komisija neesot iesniegusi nevienu pierādījumu, kas būtu balstīts uz šīs tiesību normas formulējumu vai Ārkārtas lietu palātas praksi un kas liecinātu, ka šī palāta ir izmantojusi vai varētu izmantot šo tiesību normu, lai atsauktu citu Polijas tiesu lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu vai mazinātu Tiesas spriedumu efektivitāti. Turklāt tiesu kompetenci reglamentējot Civilprocesa kodeksa 200. panta 1. punkts un Kriminālprocesa kodeksa 35. panta 1. punkts, kuru likumību Komisija nav apstrīdējusi.

85. Atbildē uz repliku ir norādīts, ka prasības pieteikumā nebija ietverti šo secinājumu 74. punktā aplūkotie Komisijas apgalvojumi par Ārkārtas lietu palātas neatkarības neesamību. Tie esot jānoraida kā jauni pamati saskaņā ar Tiesas Reglamenta 127. panta 1. punktu.

2. Izvērtējums

a) Pieņemamība

86. Komisijas apgalvojumi par Ārkārtas lietu palātas neatkarības neesamību tādēļ, ka KRS ir iesaistīta šīs palātas tiesnešu iecelšanā, kā arī par tās ierobežotajiem cilvēkresursiem, jo tajā ir tikai 20 tiesneši ( ), pirmo reizi tika izvirzīti replikā ( ).

87. Pietiek atgādināt, ka saskaņā ar Reglamenta 127. panta 1. punktu tiesvedībā nevar izvirzīt jaunu pamatu, ja vien tas nav balstīts uz tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas atklājušies procesa gaitā.

88. Šīs lietas pirmstiesas procesa posmā un šīs prasības celšanas laikā Komisija zināja ( ), ka Ārkārtas tiesu palāta tika izveidota saskaņā ar 2017. gada 8. decembra Likumu par Augstāko tiesu. Tādējādi Komisija zināja par šīs palātas sastāvā esošo tiesnešu skaitu un par to iecelšanas kārtību, tostarp KRS lomu. Ciktāl Komisijas apgalvojumi attiecas uz šiem jautājumiem, šķiet, ka tie ir jānoraida kā nepieņemami.

89. Spriedumā “Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem” ( ) tika atzīts, ka pastāv pamatotas šaubas par KRS neatkarību un tās lomu Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas locekļu iecelšanā. Tiesa uzskata, ka tas līdzās citiem faktoriem radīja attiecīgo personu pamatotas šaubas par šīs Disciplinārlietu palātas neatkarību un objektivitāti. Līdz ar to Tiesa nosprieda, ka, nenodrošinot Disciplinārlietu palātas neatkarību un objektivitāti, Polijas Republika nav izpildījusi LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētos pienākumus.

90. Lai gan Komisijas lēmums nevienā šīs tiesvedības posmā neizvirzīt līdzīgu pamatu attiecībā uz Ārkārtas lietu palātu ir tās kompetencē, tas tomēr šķiet nedaudz pārsteidzoši. Šajā kontekstā var norādīt, ka Tiesas spriedums par to, ka Polijas Republika nav garantējusi Disciplinārlietu palātas neatkarību un objektivitāti, bija balstīts uz vairākiem faktoriem, ne tikai uz šaubām par KRS neatkarību ( ). Tādējādi pat tad, ja Tiesa spriedumā “Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem” ( ) varēja atsaukties uz savu konstatējumu par KRS neatkarību, ar to vien nebūtu pietiekami, lai šajā tiesvedībā pamatotu atzinumu, ka Ārkārtas lietu palāta nav neatkarīga ( ).

91. Turklāt ECT 2021. gada 8. novembra spriedumā lietā Dolińska-Ficek un Ozimek pret Poliju ( ) vienbalsīgi atzina, ka Polijas Republika ir pārkāpusi ECPAK 6. panta 1. punktu, jo Ārkārtas lietu palāta nebija “tiesību aktos noteikta tiesa” ( ). Izdarot šo secinājumu, ECT lielā mērā balstījās uz Tiesas judikatūru par nesenajām tiesu sistēmas reformām Polijā. ECT sprieduma pamatā bija atzinums, ka ir pieļauti acīmredzami valsts tiesību aktu pārkāpumi, kas negatīvi ietekmēja Ārkārtas lietu palātas tiesnešu iecelšanas procedūras pamatprincipus. Šie pārkāpumi iecelšanas procesā apdraudēja Ārkārtas lietu palātas leģitimitāti tādā mērā, ka tai trūka “tiesas” pazīmju, kas būtu “likumīga” ECPAK 6. panta 1. punkta izpratnē. Šajā saistībā ECT nepārprotami norādīja, ka “tiesnešu kandidātu virzīšana iecelšanai [Ārkārtas lietu palātā], kas ir sine qua non nosacījums, lai tos ieceltu Polijas Republikas prezidents ( ), tika uzticēta [KRS] – iestādei, kura nespēja pietiekami garantēt, ka tā ir neatkarīga no likumdošanas un izpildvaras iestādēm” ( ).

92. ECT spriedums Tiesai nav saistošs, jo Eiropas Savienība nav pievienojusies ECPAK. Tomēr saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu Tiesai ir jānodrošina, ka interpretācija, ko tā sniedz Hartas 47. panta otrajai daļai, garantē aizsardzības līmeni, kas nav zemāks par to, kas noteikts ECPAK 6. panta 1. punktā, kā to interpretējusi ECT ( ). Tādējādi galīgajā spriedumā lietā Dolińska-Ficek un Ozimek pret Poliju ( ) noteiktais standarts var būt būtisks jebkurā turpmākajā tiesvedībā Tiesā. Var arī piebilst, ka saskaņā ar ECPAK 46. pantu Polijas Republikai ir jāievēro galīgais spriedums lietā Dolińska-Ficek un Ozimek pret Poliju ( ) un jāveic atbilstoši pasākumi, lai to ātri izpildītu ( ).

b) Par lietas būtību

93. Lai pamatotu otro iebildumu, Komisija lielā mērā atsaucas uz spriedumu A. K. Šajā lietā tika apšaubīta Disciplinārlietu palātas ekskluzīvā kompetence izskatīt valsts tiesnešu celtās prasības, pamatojoties uz Savienības tiesībām ( ), sakarā ar šīs palātas iespējamo neatkarības un objektivitātes neesamību, atsaucoties uz LES 19. panta 1. punktu un Hartas 47. pantu. Tā kā starp Komisiju un Polijas Republiku pastāv ievērojamas domstarpības par minētā sprieduma interpretāciju, vēlos citēt tā 165. un 166. punktu:

“165. Valsts tiesību norma, ar ko ekskluzīva kompetence izskatīt strīdu, kurā – tāpat kā šajā lietā – attiecīgā persona apgalvo, ka ir pārkāptas no Savienības tiesību normām izrietošās tiesības, ir paredzēta noteiktai struktūrai, kura neatbilst no Hartas 47. panta izrietošajām neatkarības un objektivitātes prasībām, liegtu attiecīgajai personai jebkādu iespēju panākt efektīvu tiesību aizsardzību šī panta un Direktīvas 2000/78 9. panta 1. punkta izpratnē un ar to netiktu ievērots Hartas 47. pantā paredzēto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību būtiskais saturs. [..]

166. No tā izriet, ka tad, ja ar kādu valsts tiesību normu kompetence izskatīt tādu strīdu kā pamatlietā aplūkotie ir paredzēta tikai struktūrai, kura neatbilst Savienības tiesībās, it īpaši Hartas 47. pantā, paredzētajām neatkarības un objektivitātes prasībām, citai struktūrai, kurā iesniegts šāds strīds, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā minētā 47. panta izpratnē un saskaņā ar LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālās sadarbības principu, ir pienākums nepiemērot šo valsts tiesību normu, lai šo strīdu varētu izskatīt tiesa, kura atbilst šīm pašām prasībām un kuras kompetencē būtu izskatīt strīdus attiecīgajā jomā, ja minētā tiesību norma neradītu tam šķērsli, proti, parasti tā ir tiesa, kurai saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem bija kompetence, pirms tika izdarīts tiesību akta grozījums, ar kuru šī kompetence tika piešķirta struktūrai, kas neatbilst minētajām prasībām [..]” ( ).

94. No iepriekš minētā ir acīmredzams, ka ar spriedumu A. K. netika apšaubīta valsts tiesību aktos Disciplinārlietu palātai piešķirtā ekskluzīvā kompetence izskatīt lietas, ko tiesneši ierosinājuši saistībā ar Direktīvā 2000/78 piešķirtajām tiesībām. Tiesa drīzāk uzskatīja, ka valsts tiesību akti nevar paredzēt ekskluzīvu kompetenci tiesai, kas neatbilst Hartas 47. pantā noteiktajām neatkarības un objektivitātes prasībām ( ). No iepriekš citētajiem punktiem arī izriet, ka Tiesa neuzskatīja, ka kāda cita valsts tiesa, kas atbilst šīm prasībām, būtu bijusi kompetenta vai tai būtu bijis jābūt kompetentai izskatīt šādu lietu. Tiesa vienkārši nosprieda, ka tiesai, kura saskaņā ar valsts tiesību aktiem bija kompetenta izskatīt šādus jautājumus atbilstoši iepriekšējiem tiesību aktiem, bija kompetence izskatīt lietu ( ).

95. Spriedumā A. K. ir apstiprinātas katras dalībvalsts tiesības saskaņā ar procesuālās autonomijas principu noteikt savu tiesu sistēmu un procesuālos noteikumus attiecībā uz prasībām, kas ļauj aizsargāt indivīdu tiesības, kādas tiem izriet no Savienības tiesībām. Papildus noteiktajai prasībai par to, ka valsts tiesām ir jābūt neatkarīgām, objektīvām un tiesību aktos noteiktām ( ), šādas prasības reglamentējošajos noteikumos ir jāievēro līdzvērtības un efektivitātes principi. No šiem principiem izrietošās prasības ir spēkā gan attiecībā uz piekritīgo tiesu, kurām ir jāizskata uz Savienības tiesībām balstītas prasības, noteikšanu, gan arī attiecībā uz īpašu procesuālo noteikumu par šādu prasību celšanu definēšanu. Šo prasību ievērošana ir jāanalizē, ņemot vērā attiecīgo tiesību normu nozīmi visā procesā, procesa norisi un īpatnības dažādās valsts instancēs ( ).

96. Komisija nav apgalvojusi, ka grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. un 4.–6. punkts un 82. panta 2.–5. punkts, kā arī Grozījumu likuma 10. pants neatbilst līdzvērtības principam. Komisijas iebildums drīzāk ir vērsts uz efektivitātes principu un jo īpaši uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību. Tā principā apgalvo, ka tiesas vai tiesneša neatkarība esot horizontāls jautājums, kas varot rasties jebkurā lietā, un ka jebkurai tiesai, kura izskata lietu, uz ko attiecas Savienības tiesības, esot jāspēj šo jautājumu izskatīt. Līdz ar to kompetenci izskatīt šādus jautājumus nevajadzētu paredzēt specializētajām tiesām.

97. Aplūkojot grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punktu, var secināt, ka tas paredz Ārkārtas lietu palātai ekskluzīvu kompetenci izskatīt sūdzības, tostarp par tiesneša vai tiesas neatkarības neesamību, un nodrošināt tiesību aizsardzības līdzekļus šajā kontekstā. Tādēļ visām tiesām, tostarp tām, kuras izskata lietas, uz kurām attiecas Savienības tiesības, ir jānodod sūdzība ( ) par iespējamo tiesas vai tiesneša neatkarības neesamību Ārkārtas lietu palātas priekšsēdētājam. Šāda sūdzības nodošana neaptur tiesvedību tiesā, kura izskata attiecīgo lietu ( ).

98. Grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punktā minētais vārdu savienojums “kompetencē ir” ir nepārprotams un, manuprāt, pietiekams, lai nodrošinātu, ka jautājums par tiesas, iztiesāšanas sastāva vai tiesneša neatkarību, būtu Ārkārtas lietu palātas ekskluzīvā kompetencē ( ). Tādējādi nešķiet, ka šīs tiesību normas formulējums pamatotu Polijas Republikas apgalvojumu, ka jautājumus par neatkarību var izvirzīt apelācijas tiesvedībā. Turklāt, kad Tiesa šo jautājumu izvirzīja tiesas sēdē, Polijas Republika nesniedza pārliecinošus pierādījumus, ka šādus jautājumus var pienācīgi izvirzīt apelācijas tiesvedībā. Līdz ar to Komisija nav apgalvojusi un arī no grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punkta neizriet, ka jautājums par tiesneša vai tiesas neatkarību ir jāizvirza Ārkārtas lietu palātā, ceļot atsevišķu un neatkarīgu prasību. Gluži pretēji, jautājums saskaņā ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punktu ir uzskatāms par procesuālu jautājumu vai pieteikumu, kas iesniegts Ārkārtas lietu palātā. Komisija nav apgalvojusi, ka prasība nodot šādu procesuālo jautājumu vai pieteikumu izskatīšanai Ārkārtas lietu palātai būtu tik apgrūtinoša, ka tā apdraudētu LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Hartas 47. pantā indivīdiem paredzēto tiesību pilnīgu efektivitāti. Tāpat nav norāžu, ka šādu jautājumu nodošana izskatīšanai Ārkārtas lietu palātā radītu procesuālus trūkumus, kas pārmērīgi apgrūtinātu LES 19. panta 1. punktā un Hartas 47. pantā indivīdiem paredzēto tiesību īstenošanu. Lai gan jautājumi par tiesas, iztiesāšanas sastāva vai tiesneša neatkarību var būt horizontāli jautājumi, kas ne vienmēr ir jānodod izskatīšanai specializētās tiesās, to izskatīšana citā tiesā vai iztiesāšanas sastāvā nav pretlikumīga. Šāda prakse pat var veicināt piemērojamo tiesību stingrāku un vienveidīgāku piemērošanu, tādējādi nodrošinot efektīvu tiesību aizsardzību jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, pilnībā ievērojot pārākuma principu.

99. Ja attiecīgais valsts tiesiskais regulējums mazinātu LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta efektivitāti ( ), piemēram, nosakot ekskluzīvu kompetenci lietās par tiesas neatkarību kādai citai tiesai, kurai pašai nav neatkarības, tiesai, kas izskata šo prasību ( ), saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu būtu jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātu šo Savienības tiesību normu pilnīgu efektivitāti, vajadzības gadījumā atstājot nepiemērotu jebkādu tām pretrunā esošu valsts tiesību normu vai valsts judikatūru ( ).

100. Tā kā līdzvērtības princips vai efektivitātes princips nav pārkāpts, ar valsts tiesību normām, ar kurām tiek ierobežotas tiesas vai iztiesāšanas sastāvi, kas var izskatīt lietas par tiesas, iztiesāšanas sastāva vai tiesneša neatkarību, manuprāt, netiek pārkāpta LES 19. panta 1. punkta otrā daļa un Hartas 47. pants vai Savienības tiesību pārākuma princips.

101. No tā izriet, ka grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punkts neliedz valsts tiesām pārbaudīt, vai tās atbilst neatkarības prasībai LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta izpratnē ( ). Ar minēto tiesību normu Ārkārtas lietu palātai vienkārši tiek piešķirta kompetence izskatīt jautājumus par tiesas, iztiesāšanas sastāva vai tiesneša neatkarību, kad tai šāds jautājums iesniegts izskatīšanai.

102. Šo secinājumu 67. un 68. punktā apkopotie Komisijas argumenti par grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 4.–6. punktu un 82. panta 2.–5. punktu tikai apraksta šo normu saturu ( ). Kā izriet no šo secinājumu 66. punkta, Komisija principā apgalvo, ka jautājumiem par tiesnešu un tiesu neatkarību esot horizontāls raksturs. Tādēļ ar šīm valsts tiesību normām tiekot pārkāpta LES 19. panta 1. punkta otrā daļa un Hartas 47. pants, jo visām Polijas tiesām, izņemot Ārkārtas lietu palātu, tiek liegtas tiesības izskatīt jautājumus par tiesu vai tiesnešu neatkarību, kas rodas tiesvedībā, uz kuru attiecas šīs valsts tiesību normas. Tomēr Komisija nav pierādījusi, ka šīs valsts tiesību normas un tajās paredzētās procedūras un noteikumi par kompetenci apdraud LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta vai Savienības tiesību pārākuma principa pilnīgu efektivitāti. Gluži pretēji, tā nav atspēkojusi Polijas Republikas argumentus, ka šāda tiesvedība specializētā tiesā atbilst LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai un Hartas 47. pantam.

103. Attiecībā uz Komisijas apgalvojumu, ka ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. un 4.–6. punktu un 82. panta 2.–5. punktu tiekot pārkāpts LESD 267. pants, papildus tam, ka šajās tiesību normās nav nekādu norāžu uz pēdējo minēto pantu, ir jānorāda, ka tā arī nav pierādījusi, ka ar tām juridiski vai faktiski ( ) valsts tiesai, kurai jāizskata jautājums par tiesas, iztiesāšanas sastāva vai tiesneša neatkarību, izņemot Ārkārtas lietu palātu, būtu liegts vai traucēts iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu ( ).

104. Tomēr no LESD 267. panta formulējuma un sistēmas vienlaicīgi izriet, ka prejudiciālā nolēmuma procedūras priekšnoteikums ir strīda faktiskā izskatīšana valstu tiesās, kā ietvaros tām ir jāpieņem nolēmums, kurā var tikt ņemts vērā prejudiciālais nolēmumus ( ).

105. No tā izriet, ka papildus grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. un 4.–6. punktā ( ), kā arī 82. panta 2.–5. punktā Ārkārtas lietu palātai paredzētās ekskluzīvās kompetences īstenošanai jautājumam par tiesu, iztiesāšanas sastāvu un tiesnešu neatkarību ir horizontāls raksturs un tas var rasties jebkurā tiesā, kā to pamatoti ir norādījusi Komisija. Tiesa, kurā tiesvedībā ir radies jautājums par tiesas, iztiesāšanas sastāva vai tiesneša neatkarību, vajadzības gadījumā var lūgt Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu.

106. LESD 267. pantā valstu tiesām ir piešķirtas visplašākās iespējas vērsties Tiesā, ja tās uzskata, ka lietā, kuru tās izskata, rodas jautājumi par Savienības tiesību normu, kas nepieciešamas to izskatīšanā esošā strīda atrisināšanai, interpretāciju. Valstu tiesām ir brīva izvēle izmantot šo iespēju jebkurā tiesvedības brīdī, kuru tās uzskata par atbilstošu ( ). Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pat tad, ja valsts tiesībās ir noteikts, ka tiesai ir jāievēro citas tiesas nolēmumi, šis apstāklis pats par sevi neliedz pirmajai tiesai tiesības uzdot prejudiciālus jautājumus par Savienības tiesību interpretāciju un spēkā esamību atbilstoši LESD 267. pantam. Pirmā tiesa var brīvi uzdot jautājumus Tiesai, it īpaši tad, ja tā uzskata, ka cita tiesas nolēmuma dēļ tai varētu nākties pieņemt spriedumu, kas būtu pretrunā Savienības tiesībām ( ). Turklāt spriedums, kuru prejudiciālā kārtā ir pasludinājusi Tiesa, valsts tiesai ir saistošs attiecībā uz Savienības tiesību interpretāciju, lai pieņemtu nolēmumu pamatlietā ( ).

107. No iepriekš minētā izriet, ka Polijas Republikas tiesas var uzdot Tiesai jebkuru jautājumu, ko tās uzskata par nepieciešamu jebkurā tiesvedības posmā – pat tādas procedūras beigās, kas paredzēta grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punktā. Tās arī var veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu Savienības tiesībās paredzēto pagaidu tiesību aizsardzību, un procedūras beigās atstāt bez ievērošanas attiecīgo valsts tiesību normu vai Ārkārtas lietu palātas spriedumu, ja to ieskatā tie ir pretrunā Savienības tiesībām. Ārkārtas lietu palātai kā pēdējās instances tiesai principā ir pienākums vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, ja tai ir uzdots jautājums par LESD interpretāciju.

108. Attiecībā uz Komisijas apgalvojumiem par Grozījumu likuma 10. panta pārejas noteikumiem jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājums, vai dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, ir jāizvērtē atkarībā no situācijas, kas pastāvēja argumentētajā atzinumā izpildei noteiktā termiņa beigās ( ). Grozījumu likuma 10. pants stājās spēkā 2020. gada 14. februārī. Komisija atbildē uz Tiesas jautājumu tiesas sēdē apstiprināja, ka tās rīcībā nav pierādījumu, ka šī tiesību norma turpinātu radīt sekas arī pēc argumentētajā atzinumā minētā termiņa beigām, proti, 2020. gada 30. decembra. Līdz ar to tā atzina, ka Grozījumu likuma 10. pants šajā datumā bija zaudējis spēku. No tā izriet, ka Komisijas iebildums par Grozījumu likuma 10. pantu ir uzskatāma par nepieņemamu.

109. Katrā ziņā, tā kā nav pierādījumu, kas liktu apšaubīt ekskluzīvās kompetences nodošanas Ārkārtas lietu palātai likumību, lai izskatītu jautājumus par tiesas, iztiesāšanas sastāva vai tiesneša neatkarību saskaņā ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. un 4.–6. punktu, kā arī 82. panta 2.–5. punktu, Komisijas apgalvojumi par Grozījumu likuma 10. panta pārejas noteikumiem, kas tikai paredz minēto tiesību normu piemērošanu uz laiku, nav atbalstāmi.

110. Komisija arī lūdz atzīt, ka, piemērojot šajā iebildumā apstrīdētās valsts tiesību normas, Polijas Republika ir pārkāpusi Savienības tiesību pārākuma principu. Pietiek norādīt, ka apgalvojums par tiesību pārākumu attiecas uz LES 19. panta 1. punkta otrās daļas, Hartas 47. panta un LESD 267. panta piemērošanu Polijas Republikā. Tādēļ tas nav atsevišķs prasījums, un par to nav nepieciešams lemt ( ).

111. Tādējādi ierosinu Tiesai noraidīt otro iebildumu.

B. Pirmais iebildums par aizliegumu valsts tiesām pārbaudīt atbilstību Savienības tiesībās noteiktajai prasībai par efektīvu tiesību aizsardzību neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā

1. Lietas dalībnieku argumentācija

112. Komisija apgalvo, ka, liedzot valsts tiesām pārbaudīt atbilstību Savienības tiesību prasībai par efektīvu tiesību aizsardzību neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā, Polijas Republika neesot izpildījusi pienākumus atbilstoši LES 19. panta 1. punkta otrās daļas noteikumiem, aplūkojot tos kopsakarā ar Hartas 47. pantu, ņemot vērā ECT judikatūru par ECPAK 6. panta 1. punktu, kā arī atbilstoši LESD 267. pantam un Savienības tiesību pārākuma principam.

113. Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 42.a panta 1. un 2. punkts, grozītā Likuma par Augstāko tiesu 29. panta 2. un 3. punkts un grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 5. panta 1.a un 1.b punkts liedzot šīm valsts tiesām pārbaudīt tiesnešu iecelšanas likumību vai tiesu iestāžu leģitimitāti Polijas Republikā un tādējādi arī to, vai tiesa, kurā darbojas tiesnesis, ir noteikta tiesību aktos LES 19. panta 1. punkta izpratnē kopsakarā ar Hartas 47. pantu, aplūkojot to kontekstā ar ECT spriedumu lietā Guðmundur Andri Ástráðsson pret Islandi ( ). Komisija replikā apgalvo, ka nešķietot, ka minētās Polijas tiesību normas formulējumā Republikas prezidenta veiktas tiesneša iecelšanas akta pārbaude tiesā būtu nošķirta no pārbaudes tiesā, lai nodrošinātu LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto garantiju ievērošanu. Tiesneša iecelšanas procedūras tiesiskums ietekmējot ne tikai tiesneša iecelšanas akta spēkā esamību, bet arī Savienības tiesībās noteiktās prasības par piekļuvi neatkarīgai un objektīvai, tiesību aktos noteiktai tiesai piemērošanu saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu un Hartas 47. pantu. Sprieduma A. K. 134. punktā ir norādīts, ka ir jāpārliecinās, ka iecelšanas lēmumu pieņemšanas materiāltiesiskie nosacījumi un procesuālā kārtība ir tādi, kas nevar radīt attiecīgajām personām nekādas pamatotas šaubas par minēto tiesnešu ārēju neietekmējamību un to neitralitāti attiecībā uz tiesā izvērtējamajām interesēm.

114. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 55. panta 4. punkts liedzot Polijas tiesām izvērtēt, vai iztiesāšanas sastāva locekļi var likumīgi pildīt tiesas spriešanas funkcijas. Tas liedzot tiesām pēc savas ierosmes vai pēc lietas dalībnieku lūguma, pamatojoties uz “noteikumiem par lietu sadali, kā arī par iztiesāšanas sastāva noteikšanu un izmaiņām tajā”, konstatēt, ka iztiesāšanas sastāvs ir prettiesisks, ka tas ir nepietiekami nokomplektēts vai tā sastāvā esošā persona nav pilnvarota vai kompetenta spriest tiesu. Līdz ar to šis noteikums liedzot tiesām, izvērtējot sprieduma tiesiskumu, pārbaudīt, vai tiesa ir neatkarīga un objektīva, tiesību aktos noteikta tiesa un līdz ar to kompetenta izskatīt lietu. Turklāt saskaņā ar Grozījumu likuma 8. pantu grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 55. panta 4. punkts esot piemērojams arī izskatāmajās lietās. Replikā tika precizēts, ka saskaņā ar grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 55. panta 4. punktu: tiklīdz tiesnesis ir iecelts saskaņā ar noteikumiem par lietu sadali, tiek uzskatīts, ka tiesnesis ir kompetents likumīgi izskatīt lietu. Tas liedzot prasības par neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu izvērtēt apelācijas tiesvedībā par spriedumu.

115. Komisija uzskata, ka minētā valsts tiesību norma liedz Polijas tiesai izpildīt pienākumu pēc savas ierosmes vai pēc kāda lietas dalībnieka lūguma pārbaudīt, vai tā, ņemot vērā tās sastāvu, ir neatkarīga un objektīva, tiesību aktos noteikta tiesa. Turklāt gadījumos, kad attiecīgais jautājums ir jāizvērtē, lai tiesa pati varētu taisīt spriedumu (piemēram, prasība par lēmuma atcelšanu, pamatojoties uz neatbilstošu iztiesāšanas sastāvu), minētā tiesību norma arī liedzot tiesām pārbaudīt, vai cita tiesa atbilst Savienības tiesībās noteiktajām prasībām par neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu LES 19. panta 1. punkta otrās daļas nozīmē kopsakarā ar Hartas 47. pantu, aplūkojot to kontekstā ar ECT judikatūru par ECPAK 6. panta 1. punktu, ņemot vērā tiesneša iecelšanas vai tiesu iestādes leģitimitātes apstākļus.

116. Komisija uzskata, ka, lai tiesā izvērtētu prasību nodrošināt neatkarīgu, tiesību aktos noteiktu tiesu atbilstoši LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai un Hartas 47. pantam, neesot jāievieš īpašs mehānisms. Tas arī neuzliekot valsts tiesnesim pienākumu atcelt tiesneša iecelšanas aktu vai atsaukt iecelto personu. Tādējādi neesot nozīmes tam, ka saskaņā ar Polijas Republikas Konstitūciju tiesneša iecelšanas akts nevar tikt apstrīdēts. Tieši valsts tiesai, kas izskata lietu, esot jānosaka, kādas sekas rada jebkurš prasības nodrošināt neatkarīgu, tiesību aktos noteiktu tiesu pārkāpums, pamatojoties uz piemērojamajām valsts tiesībām un pienācīgi ņemot vērā Savienības tiesību efektivitāti un tādus jautājumus kā tiesiskās drošības princips.

117. Polijas Republika apgalvo, ka Komisija neesot pamatojusi savu apgalvojumu par LESD 267. panta un Savienības tiesību pārākuma principa iespējamo pārkāpumu. Turklāt tās ieskatā Komisija neesot ne atsaukusies uz grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 3. punktu, ne paskaidrojusi, kā ar šo tiesību normu tiek pārkāptas Savienības tiesības.

118. Polijas Republika skaidri nodala tiesneša iecelšanas akta un tā seku pārbaudi tiesā un tādu pārbaudi tiesā, lai nodrošinātu LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto garantiju ievērošanu. Polijas tiesības nepieļaujot pirmo minēto pārbaudi tiesā, turklāt Tiesa spriedumā A. K. pret to neesot iebildusi ( ). Saskaņā ar Polijas Republikas Konstitūciju un Polijas tiesu pastāvīgo judikatūru tiesības iecelt tiesnešus esot Republikas prezidenta prerogatīva. Šī kompetence neesot un nekad neesot bijusi pakļauta pārbaudei tiesā, jo šādas apstrīdēšanas pieļaušana apdraudot tiesnešu neatceļamības principu. Tas atbilstot Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru tiesneša atsaukšanas nosacījumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos, pamatotiem un samērīgiem. Polijas Republika arī norāda, ka tas atbilstot ECT judikatūrai, saskaņā ar kuru tieslietu organizāciju nevajadzētu atstāt tiesu iestāžu ziņā. Savukārt Polijas tiesībās esot paredzēta pārbaude tiesā par to, vai ir ievērotas tiesības uz neatkarīgu tiesu un nodrošinātas Savienības tiesībās paredzētās garantijas. Polijas Republika piebilst, ka Komisijas sniegtā apstrīdēto tiesību normu interpretācija neesot pamatota ar judikatūru.

119. Polijas Republika uzskata, ka grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 42.a panta 1. un 2. punkts un 55. panta 4. punkts, grozītā Likuma par Augstāko tiesu 29. panta 2. un 3. punkts un grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 5. panta 1.a un 1.b punkts neierobežo valsts tiesu kompetenci pārbaudīt, vai attiecīgajām personām tiek nodrošinātas garantijas, kas paredzētas LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā kopsakarā ar Hartas 47. pantu.

120. Šajā saistībā Polijas Republika norāda, ka, pirmkārt, rodoties šaubām par tiesneša objektivitāti, tā atstatīšanu var pieprasīt saskaņā ar Civilprocesa kodeksa ( ) 48.–54. pantu, Kriminālprocesa kodeksa ( ) 40.–44. pantu vai Likuma par tiesvedību administratīvajās tiesās ( ) 18.–24. pantu.

121. Otrkārt, lietu, kurā tiek apšaubīta konkrētas tiesas kompetence vai rodas šaubas par personas tiesībām uz neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu, varot nodot izskatīšanai citā atbilstoši valsts tiesību aktiem ( ) kompetentā tiesā, kas atbilst LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai.

122. Treškārt, ja attiecīgo lietu izskatošais iztiesāšanas sastāvs būtu prettiesisks vai lietu iztiesātu kāds no lietas izskatīšanas atstatīts tiesnesis, apelācijas tiesai esot pienākums pēc savas ierosmes izbeigt tiesvedību un tātad arī atcelt šo spriedumu saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 379. panta 4. punktu, Kriminālprocesa kodeksa 349. panta 1. punkta 1) apakšpunktu un attiecīgi Administratīvā procesa likuma 183. panta 2. punkta 4) apakšpunktu. Ja tiek konstatēts Hartas 47. panta pārkāpums, apelācijas tiesa varot izbeigt tiesvedību un atcelt spriedumu, pamatojoties uz to, ka to nav pasludinājusi neatkarīga un objektīva, tiesību aktos noteikta tiesa. Tomēr apelācijas tiesa nevarot apstrīdēt notiesājošo spriedumu pasludinājušā tiesneša mandātu vai kompetenci.

123. Atbildē uz repliku Polijas Republika norādīja, ka grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 42.a panta 1. un 2. punkta, grozītā Likuma par Augstāko tiesu 29. panta 2. un 3. punkta, kā arī grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 5. panta 1.a un 1.b punkta mērķis ir nepieļaut, ka tiesnešu mandāti vai darba tiesiskās attiecības tiek apstrīdētas citā tiesvedībā, kas nav paredzēta Polijas Republikas Konstitūcijā un tās īstenošanas likumos. Turklāt Polijas Republikas Konstitūcijas 45. pants, kā arī starptautiskie līgumi un Harta garantējot tiesības uz neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu. Valsts tiesību akti esot jāinterpretē, ņemot vērā visas šīs tiesību normas. Pārkāpumi tiesneša iecelšanas procedūrā vai tiesību uz tiesību aktos noteiktu tiesu pārkāpums neesot par pamatu tam, lai atceltu tiesneša iecelšanas aktu vai izbeigtu tiesvedību, kurā šis tiesnesis piedalījās ( ).

124. Polijas Republika uzskata, ka Komisija ir kļūdaini interpretējusi grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 55. panta 4. punktu. Proti, šī tiesību norma neliedzot pārbaudīt iztiesāšanas sastāva atbilstību. Tā tikai kodificējot Augstākās tiesas judikatūru, kas paredz, ka gadījumos, ja lieta tiek izskatīta, pārkāpjot noteikumus par lietu sadali starp kompetentās tiesas tiesnešiem, tas neesot par pamatu tam, lai iesniegtu ārkārtas pārsūdzību saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 387. pantu un Kriminālprocesa kodeksa 439. panta 1. punkta 2) apakšpunktu, kālab tiesvedība tiktu izbeigta un pārbaudāmais spriedums tiktu atcelts. Šāda veida pārkāpums tomēr varot būt par pamatu tam, lai iesniegtu parastu pārsūdzību. Attiecīgi lietas dalībnieks var lūgt atcelt spriedumu, pamatojoties uz to, ka piemērojamo procesuālo noteikumu pārkāpums tā ieskatā ir negatīvi ietekmējis lietas iznākumu. Turklāt lietas puse varot lūgt atstatīt tiesnesi no lietas izskatīšanas, ja ar tā piedalīšanos lietas izskatīšanā tiek pārkāptas tiesības uz objektīvu tiesu.

125. Polijas Republika apgalvo, ka – pretēji šo secinājumu 114. punktā izklāstītajam Komisijas apgalvojumam – grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 55. panta 4. punktā nav norāžu par tāda jautājuma pārbaudi tiesā, kura mērķis ir noskaidrot, vai spriedumu pasludinājusī tiesa bija neatkarīga un objektīva, tiesību aktos noteikta tiesa. Šī tiesību norma attiecoties tikai uz sekām, kas rodas, pārkāpjot noteikumus par lietu sadali un iztiesāšanas sastāvu. Tādēļ ir jānoraida arī Komisijas iebildums par Grozījumu likuma 8. pantu, kurā paredzēts, ka grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 55. panta 4. punkts ir piemērojams arī izskatāmajās lietās.

2. Izvērtējums

a) Pieņemamība

126. Polijas Republika apgalvo, ka Komisijas pirmajā iebildumā minētie LESD 267. panta un Savienības tiesību pārākuma principa iespējamie pārkāpumi neesot pietiekami pamatoti. Turklāt, tās ieskatā, Komisija neesot sniegusi nekādu pamatojumu vai pierādījumus tam, ka ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 3. punktu būtu pārkāptas Savienības tiesības. Polijas Republika arī uzskata, ka Komisija savus paskaidrojumus vai pierādījumus šo apgalvojumu pamatošanai esot iesniegusi novēloti un ka Tiesai tie tādēļ ir jāatstāj bez ievērības.

127. Saskaņā ar LESD 258. pantu ierosinātajā tiesvedībā par pienākumu neizpildi Komisijai esot jāpierāda, ka pastāv apgalvotā pienākumu neizpilde, sniedzot Tiesai visu nepieciešamo informāciju, lai tā varētu pārbaudīt, vai šī pienākumu neizpilde pastāv, bez tiesībām pamatoties uz jebkādu prezumpciju ( ). Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. pantam un tās Reglamenta 120. panta c) punktam prasības pieteikumā, kas iesniegts saskaņā ar LESD 258. pantu, ir jānorāda precīzi iebildumi, par kuriem Tiesa tiek lūgta lemt, kā arī vismaz īsi jānorāda juridiskie un faktiskie pierādījumi, ar kuriem iebildumi ir pamatoti ( ). Tādējādi saskaņā ar LESD 258. pantu celtās prasības pamatotība esot jāizvērtē, ņemot vērā vienīgi prasības pieteikumā izvirzītos prasījumus.

128. Pirmajā iebildumā Komisija tikai atsaucās uz LESD 267. pantu, pat īsi nepaskaidrojot, kādēļ tās norādītās Polijas tiesību normas ir pretrunā šai tiesību normai. Tiesas statūtu 21. panta un tās Reglamenta 120. panta c) punkta izpratnē nepietiek vien ar to, ka Komisija 2020. gada 30. oktobra argumentētajā atzinumā ir izskaidrojusi LESD 267. panta nozīmi saistībā ar šo iebildumu. Turklāt, pretēji replikā izvirzītajam apgalvojumam, Tiesa nevar prezumēt, ka pastāv “funkcionāla saikne” starp apgalvoto LESD 267. panta pārkāpumu un attiecīgajām Polijas tiesību normām. Ciktāl Komisija, iespējams, ir izskaidrojusi šo “funkcionālo saikni” tās otrā iebilduma kontekstā, šis iebildums attiecas uz dažādām Polijas tiesību normām.

129. Tomēr uzskatu, ka prasības pieteikuma 75. punktā ir īsi paskaidrots, kādēļ Komisija uzskata, ka ar pirmajā iebildumā minēto tiesību normu tiek pārkāpts Savienības tiesību pārākuma princips. Turklāt, tā kā grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 3. punktā būtībā tiek atkārtots šā likuma 29. panta 3. punkts ( ), bija pietiekami ar to, ka Komisija pirmajā iebildumā atsaucas uz minētā likuma 26. panta 3. punktu, jo no tā formulējuma kopumā var skaidri secināt, kādēļ, Komisijas ieskatā, ar šo pēdējo minēto tiesību normu tiek pārkāptas Savienības tiesības.

130. Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai kā nepieņemamus noraidīt Komisijas argumentus par LESD 267. pantu saistībā ar pirmo iebildumu.

b) Par lietas būtību

1) Ievada apsvērumi par Komisijas pirmā un otrā iebilduma tvērumu

131. Polijas Republika apgalvo, ka Komisijas otrajā iebildumā izvirzītie pamati neatbilstot un esot pretrunā tās pirmajam iebildumam. Savukārt, Komisijas ieskatā, šis apgalvojums ir nepamatots.

132. Otrais iebildums attiecas uz valsts tiesībās Ārkārtas lietu palātai paredzēto ekskluzīvo kompetenci izskatīt jautājumus par tiesu, iztiesāšanas sastāvu un tiesnešu neatkarību. Pirmajā iebildumā cita starpā tiek kritizēts, ka konkrētas Polijas tiesību normas liedz visām valsts tiesām, arī Ārkārtas lietu palātai ( ), pārbaudīt tiesnešu iecelšanas Polijā likumību. Tādējādi pirmajā iebildumā tiek apgalvots, ka nevienas Polijas tiesas kompetencē nav pārbaudīt tiesnešu iecelšanas Polijā likumību saskaņā ar Savienības tiesībām. Tāpēc uzskatu, ka Komisijas pirmie divi iebildumi ir konsekventi.

2) Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā

133. Polijas Republika neapstrīd, ka vispārējās jurisdikcijas tiesām, Augstākajai tiesai un administratīvajām tiesām ir jāievēro LES 19. panta 1. punkta otrā daļa kopsakarā ar Hartas 47. pantu, ņemot vērā ECT judikatūru par ECPAK 6. panta 1. punktu, un Savienības tiesību pārākuma princips. Tā arī neapstrīd, ka attiecīgajām tiesām ir jāpārbauda, vai tiek ievērotas tiesības uz neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu atbilstoši spriedumam lietā Simpson. Polijas Republika apgalvo, ka Komisijas minēto valsts tiesību normu mērķis esot vienīgi nepieļaut, ka tiek apstrīdēts Republikas prezidenta veiktas tiesneša iecelšanas akts. Šajā kontekstā tā uzsver vairākas citas Polijas tiesību normas, kas paredz tiesnešiem iespēju pārbaudīt, vai tiek nodrošināta piekļuve objektīvai, tiesību aktos noteiktai tiesai.

134. Pretēji Polijas Republikas apgalvojumiem Komisija šajā tiesvedībā neapstrīd ne Republikas prezidenta prerogatīvu iecelt tiesnešus, ne arī to, ka Polijas tiesības liedz apstrīdēt tiesneša iecelšanas aktu ( ).

135. Sprieduma A. K. 133. punktā ir norādīts, ka tas vien, ka tiesnešus ieceļ Republikas prezidents, nenozīmē, ka viņi ir atkarīgi no šī prezidenta, ne arī rada šaubas attiecībā uz viņu objektivitāti, ja pēc tam, kad šīs personas ir tikušas ieceltas, tās nesaņem norādījumus savu pienākumu izpildē. Turklāt sprieduma A. B. u.c. (Augstākās tiesas tiesnešu iecelšana – Pārsūdzība) ( ) 129.–136. punktā ir norādīts, ka eventuālas pārsūdzības iespējas neesamība saistībā ar tiesnešu iecelšanas amatā augstākajā tiesā procedūru dažos gadījumos var nebūt problemātiska no to prasību aspekta, kas izriet no Savienības tiesību normām, ja ir pieejami citi efektīvi tiesību aizsardzības līdzekļi. Tas gan var būt citādi, ja iepriekš pastāvošie tiesību aizsardzības līdzekļi ir atcelti un citi atbilstošie elementi, kas raksturo šādu iecelšanas procedūru konkrēto valsts tiesību un faktisko apstākļu kontekstā, rada attiecīgajām personām sistēmiska rakstura šaubas par šādu procedūru rezultātā iecelto tiesnešu neatkarību un objektivitāti ( ).

136. Tādējādi Komisijas pirmajā iebildumā ir vien apgalvots, ka visām vispārējās jurisdikcijas tiesām, administratīvajām tiesām un Augstākajai tiesai, tostarp Ārkārtas lietu palātai ( ), ir aizliegts pēc savas ierosmes vai pēc lietas dalībnieka lūguma pārbaudīt, vai tiesa nodrošina indivīdu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, un tiesības uz objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu ( ). Komisijas ieskatā, apstrīdētajām tiesību normām ir vismaz divas kaitīgas sekas. Pirmkārt, tās liedzot tiesām izskatīt šādus jautājumus neatkarīgi no tādu tiesību aizsardzības līdzekļu rakstura un tvēruma, kas var izrietēt no valsts tiesībām. Otrkārt, tās arī liedzot tiesām atstāt bez piemērošanas valsts tiesību normas, kas ir pretrunā LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai un Hartas 47. pantam.

137. Komisija un Polijas Republika nav vienisprātis par pirmajā iebildumā aplūkoto valsts tiesību normu tvērumu.

138. Spriežot pēc grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 42.a panta 2. punkta, grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 3. punkta un 29. panta 3. punkta, kā arī grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 5. panta 1.b punkta formulējuma, attiecīgajām tiesām ir liegts konstatēt vai izvērtēt tiesneša iecelšanas likumību. Šīs pašas tiesību normas arī liedz minētajām tiesām konstatēt vai izvērtēt no šādas iecelšanas izrietošās pilnvaras spriest tiesu.

139. Saskaņā ar grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 42.a panta 1. punktu, grozītā Likuma par Augstāko tiesu 29. panta 2. punktu un grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 5. panta 1.a punktu šīs tiesas nevar “apstrīdēt tiesu [..] vai kontroles un tiesību aizsardzības struktūru leģitimitāti”. Grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju tiesu organizāciju 55. panta 4. punkts un Grozījumu likuma 8. pants ( ) liedz atsaukties uz noteikumiem par lietu sadales organizāciju un iztiesāšanas sastāva noteikšanu un izmaiņām tajā, lai ierobežotu tiesneša kompetenci vai konstatētu, ka iztiesāšanas sastāvs ir prettiesisks, ka tas ir nepietiekami nokomplektēts vai ka tās sastāvā ir persona, kas nav pilnvarota vai kompetenta spriest tiesu.

140. Šo tiesību normu formulējums pirmšķietami neaprobežojas ar to, ka šīs normas liedz tiesai kompetenci erga omnes atcelt Republikas prezidenta veiktas tiesneša iecelšanas aktu. Gluži pretēji, tās skaidri liedz jebkurai Polijas tiesai pēc savas ierosmes vai lietas dalībnieka lūguma jebkādos apstākļos un jebkāda iemesla dēļ izvirzīt vai izskatīt jautājumu par to, vai tiesnesis ir ticis likumīgi iecelts vai var spriest tiesu, – neatkarīgi no iespējamā prettiesiskuma, apstrīdētā akta vai procedūras rakstura vai pieejamā tiesību aizsardzības līdzekļa. Tādējādi šo tiesību normu formulējums ir tik plašs, ka tas liedz valsts tiesām izskatīt jautājumus par iztiesāšanas sastāva neatkarību, kā tas prasīts spriedumā Simpson ( ).

141. Lai gan valsts tiesām saskaņā ar grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 2. punktu ir pienākums ar jautājumiem par tiesneša vai tiesas neatkarību vērsties Ārkārtas lietu palātā, ar šā likuma 26. panta 3. punktu Ārkārtas lietu palātai skaidri tiek liegts izvērtēt tiesneša iecelšanas likumību vai viņa pilnvaras spriest tiesu. Turklāt saskaņā ar grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 42.a panta 1. punktu, grozītā Likuma par Augstāko tiesu 29. panta 2. punktu un grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 5. panta 1.a punktu neviena Polijas tiesa nevar apstrīdēt attiecīgās tiesas leģitimitāti. Tātad atbilstošo valsts tiesībās paredzēto tiesību aizsardzības līdzekļu piemērošana arī ir ierobežota.

142. Turklāt, lai gan grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 55. panta 4. punktā un Grozījumu likuma 8. pantā paredzētie aizliegumi, kā apgalvo Polijas Republika, daudzos gadījumos var attiekties uz pilnībā organizatoriskiem jautājumiem, tostarp uz lietu un darba slodzes pārvaldību, tikpat labi šie jautājumi var radīt bažas par to, vai tiesa ir noteikta tiesību aktos un vai tā ir objektīva. Plašais aizliegums pat izvirzīt vai izskatīt šādus jautājumus apstrīdētajos tiesību aktos aprakstītajos apstākļos pārsniedz to, kas nepieciešams tādu mērķu sasniegšanai un, ko Polijas Republika norāda kā šo tiesību normu noteiktos mērķus, kā arī apgrūtina tiesību aizsardzības līdzekļu pieejamību šāda pārkāpuma novēršanai. No tā izriet, ka attiecīgās valsts tiesību normas ir tik plašas, ka tās reglamentē visus aspektus saistībā ar LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Hartas 47. pantā paredzēto tiesību uz neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu pārbaudi tiesā.

143. Polijas Republika pēc Tiesas lūguma kā pierādījumus minēja daudzas citas valsts tiesību normas, kas cita starpā paredz tiesnešu atstatīšanu, lietas nodošanu citai tiesai un apelācijas instances tiesvedības izbeigšanu, pamatojoties uz to, ka šī tiesvedība neatbilst LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta prasībām. Piemēram, Civilprocesa kodeksa 48. pants un Kriminālprocesa kodeksa 40. pants paredz tiesnešu automātisku atstatīšanu noteiktos apstākļos. Saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 49. pantu un Kriminālprocesa kodeksa 41. un 42. pantu tiesneša atstatīšanu var lūgt pats tiesnesis vai kāds lietas dalībnieks. Civilprocesa kodeksa 379. panta 4. punkts un Kriminālprocesa kodeksa 439. pants nosaka, ka gadījumos, kad lietas izskatīšanā piedalās tiesnesis, uz kuru attiecas automātiska atstatīšana, attiecīgā tiesvedība tiek izbeigta.

144. Šajā kontekstā var norādīt, ka Polijas Republika ir minējusi, ka Trybunał Konstytucyjny (Konstitucionālā tiesa) vairākkārt ir ierobežojusi tiesnešu atstatīšanu reglamentējošo valsts tiesību normu tvērumu. Tādējādi Civilprocesa kodeksa 49. pants daļēji zaudēja spēku 2020. gada 9. jūnijā, ciktāl tas paredzēja tiesneša atstatīšanu, pamatojoties uz to, ka Republikas prezidents viņu ir prettiesiski iecēlis pēc KRS priekšlikuma ( ). Tā pati tiesību norma daļēji zaudēja spēku 2022. gada 28. februārī, ciktāl tajā par apstākli, kas var radīt pamatotas šaubas par tiesneša objektivitāti konkrētā lietā, bija atzīta procedūra, kurā viņu iecēlis Republikas prezidents pēc KRS priekšlikuma ( ). Kriminālprocesa kodeksa 41. panta 1. punkts un 42. panta 1. punkts zaudēja spēku 2020. gada 12. martā, ciktāl šīs tiesību normas ļāva izskatīt pieteikumu tiesneša atstatīšanai, pamatojoties uz to, ka Republikas prezidents viņu ir prettiesiski iecēlis pēc KRS priekšlikuma ( ). Šajā judikatūrā ir noteikti skaidri ierobežojumi attiecībā uz iespēju atstatīt tiesnesi, pamatojoties uz viņa prettiesisku iecelšanu, atšķirībā no iespējas apstrīdēt Republikas prezidenta veiktas tiesneša iecelšanas aktu.

145. Dažādās Polijas tiesību normas par tiesnešu atstatīšanu arī nemazina to, ka grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 42.a panta 1. un 2. punkta un 55. panta 4. punkta, grozītā Likuma par Augstāko tiesu 26. panta 3. punkta un 29. panta 2. un 3. punkta, grozītā Likuma par administratīvo tiesu organizāciju 5. panta 1.a un 1.b punkta un Grozījumu likuma 8. panta formulējums ir ļoti plašs un neaprobežojas ar tiesvedību, kuras mērķis ir apstrīdēt tiesneša iecelšanas aktu. Šo tiesību normu mērķis drīzāk ir izvairīties no tā, ka tiesā tiek pārbaudīts iztiesāšanas sastāvs vai jebkurš tiesneša iecelšanas akts, tādējādi liedzot jebkādu tiesību aizsardzības līdzekļu pieejamību gadījumos, kad tiek pārkāptas LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Hartas 47. pantā noteiktās prasības.

146. Pat ja tiktu pieņemts, ka pastāv citas valsts tiesību normas, kas, šķiet, ļautu tiesām vismaz zināmā mērā pārbaudīt, vai tiek nodrošinātas LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Hartas 47. pantā paredzētās garantijas ( ), to līdzpastāvēšana ar valsts tiesību normām, ko kuras Komisija ir apstrīdējusi pirmajā iebildumā, un ierobežojumiem, kas Trybunał Konstytucyjny (Konstitucionālā tiesa) judikatūrā ir noteikti to piemērošanai, rada būtisku tiesisko nedrošību, tādējādi apdraudot tiesu un lietas dalībnieku piekļuvi neatkarīgai un objektīvai, tiesību aktos noteiktai tiesai, pretēji LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta noteikumiem. Komisija arī lūdz konstatēt, ka, piemērojot valsts tiesību normas, uz kurām tā atsaucas šajā iebildumā, Polijas Republika ir pārkāpusi Savienības tiesību pārākuma principu. Kā norādīts manā atbildē uz otro iebildumu ( ), prasījums saistībā ar pārākuma principa pārkāpumu nav atsevišķs prasījums, un par to nav nepieciešams lemt.

147. Tādējādi ierosinu Tiesai atzīt, ka pirmajā iebildumā aplūkotās valsts tiesību normas var apdraudēt Polijas tiesu kompetenci pārbaudīt atbilstību prasībām par neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu, pārkāpjot LES 19. panta 1. punkta otro daļu kopsakarā ar Hartas 47. pantu, un tādējādi ar tām tiek pārkāptas šīs Savienības tiesību normas.

C. Trešais iebildums par disciplinārās atbildības ieviešanu saistībā ar pārbaudes veikšanu par Savienības prasību izpildi attiecībā uz neatkarīgu un objektīvu, tiesību aktos noteiktu tiesu

1. Lietas dalībnieku argumentācija

148. Šis iebildums attiecas uz divu disciplinārpārkāpumu pievienošanu grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju ( ) 107. panta 1. punkta 2) un 3) apakšpunktam un grozītā Likuma par Augstāko tiesu ( ) 72. panta 1. punkta 2) un 3) apakšpunktam, kā arī uz to, ka ar Grozījumu likumu grozītā Likuma par Augstāko tiesu 72. panta 1. punkta 1) apakšpunktā iekļauts disciplinārpārkāpums – “acīmredzams un klajš tiesību normu pārkāpums”. Komisija norāda, ka saskaņā ar grozītā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 107. panta 1. punkta 2) un 3) apakšpunktu un grozītā Likuma par Augstāko tiesu 72. panta 1. punkta 2) un 3) apakšpunktu valsts tiesas vērtējums par cita tiesneša vai tiesu iestādes neatkarību un “tiesību aktos noteiktas tiesas” statusu esot kvalificējams kā disciplinārpārkāpums. Polijas Republika tādējādi neesot izpildījusi savus pienākumus atbilstoši LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai kopsakarā ar Hartas 47. p