17

Šajā sakarā pārsūdzētā sprieduma 57.–62. punktā Pirmās instances tiesa konkrētāk ir atzinusi, ka: “57 No Regulas [Nr. 1049/2001] 4. panta 5. punkta [..] izriet, ka uz dalībvalstīm attiecas īpaša pieteikumu izskatīšanas kārtība. Faktiski šis noteikums piešķir dalībvalstij tiesības lūgt iestādei liegt piekļuvi minētajā dalībvalstī izdotam dokumentam, pirms nav saņemta tās piekrišana. Jāuzsver, ka Regulas 4. panta 5. punkts atbilst Deklarācijai Nr. 35, saskaņā ar kuru Konference vienojās, ka EKL 255. pantā paredzētie principi un nosacījumi ļauj dalībvalstij lūgt Komisijai vai Padomei neizsniegt trešajai personai šīs valsts izdotu dokumentu bez tās iepriekšējas piekrišanas. Šīs tiesības, kas dalībvalstīm paredzētas Regulas 4. panta 5. punktā, ir izskaidrojamas ar faktu, ka šajā regulā nav paredzēts grozīt un tā nevar grozīt valsts tiesību aktus jautājumā par piekļuvi dokumentiem (skat. Regulas preambulas 15. apsvērumu un Pirmās instances tiesas 2003. gada 17. septembra spriedumu lietā T-76/02 Messina/Komisija, Recueil, II-3203. lpp., 40. un 41. punkts). 58 Regulas 4. panta 5. punkts, paredzot lex specialis, nostāda dalībvalstis situācijā, kas ir atšķirīga no trešajām personām. Atbilstoši šim noteikumam dalībvalstij ir tiesības lūgt iestādi liegt piekļuvi dokumentam, kas ir izdots minētajā dalībvalstī, un iestāde nedrīkst to izsniegt bez dalībvalsts “iepriekšējas piekrišanas”. Šis iestādei uzliktais pienākums iegūt dalībvalsts iepriekšēju piekrišanu, kas skaidri paredzēts Regulas 4. panta 5. punktā, būtu “mirusi norma”, ja Komisija varētu nolemt izsniegt šo dokumentu, neskatoties uz attiecīgās dalībvalsts tieši izteiktu pretēju lūgumu. Tātad pretēji [IFAW] apgalvojumam dalībvalsts lūgums atbilstoši šim noteikumam ir rīkojums iestādei neizsniegt attiecīgo dokumentu. 59 Šajā sakarā jāatgādina, ka dalībvalstij nav jāmotivē savs lūgums, kas iesniegts atbilstoši Regulas 4. panta 5. punktam, un, tiklīdz tā ir iesniegusi šādu lūgumu, iestādei nav jāpārbauda, vai attiecīgā dokumenta neizsniegšana ir pamatota, piemēram, saskaņā ar sabiedrības interesēm. 60 Nolūkā nodrošināt Regulas 4. panta 5. punkta interpretācijas atbilstību Deklarācijai Nr. 35 un veicināt piekļuvi attiecīgajam dokumentam, atļaujot dalībvalstij vajadzības gadījumā dot savu piekrišanu tā izsniegšanai, iestādei ir jāapspriežas ar šo dalībvalsti, kad lūgums par piekļuvi attiecas uz tās izdotu dokumentu. Ja šī dalībvalsts pēc apspriešanās neiesniedz lūgumu atbilstoši Regulas 4. panta 5. punktam, iestādei atbilstoši Regulas 4. panta 4. punktam ir jāizlemj, vai dokuments ir vai nav izsniedzams. 61 Jāsecina — kā to arī pamatoti norāda Komisija — ja piekļuve dokumentam, attiecībā uz kuru dalībvalsts ir iesniegusi lūgumu atbilstoši 4. panta 5. punktam, nav paredzēta Regulā, uz to attiecas konkrētās dalībvalsts tiesību akti, kurus neietekmē Regulas pieņemšana. Tātad valsts administratīvajām un tiesu iestādēm atbilstoši valsts tiesībām ir jāizvērtē, vai ir atļaujama piekļuve dalībvalsts izdotajiem dokumentiem un vai ieinteresētajām personām atbilstoši valsts noteikumiem ir nodrošinātas pārsūdzības tiesības. 62 Attiecībā uz [IFAW] argumentu [..] saistībā ar Regulas 9. panta 3. punktu jākonstatē, ka 9. pants paredz īpašus noteikumus pieteikumu par “slepenu” dokumentu izsniegšanu izskatīšanai, īpaši to, kurus izdevušas iestādes, dalībvalstis, trešās valstis vai starptautiskās organizācijas Regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajās jomās, it īpaši sabiedrības drošības, aizsardzības un militārajos jautājumos. Šis pants tostarp nosaka personas, kas ir tiesīgas iepazīties ar šiem dokumentiem, un paredz, ka slepenus dokumentus iekļauj reģistrā vai izsniedz tikai ar attiecīgā dokumenta autora piekrišanu. Ņemot vērā šajā pantā paredzēto īpašo situāciju, ir acīmredzams, ka šis pants nav saistīts ar Regulas 4. panta 5. punktu un ka nevar atsaukties uz Regulas 9. panta 3. punkta formulējumu, lai interpretētu 4. panta 5. punktu.”