LESD 28. un 30. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts tāds maksājums kā pamatlietā, kas skar elektroenerģiju, kura eksportēta uz citu dalībvalsti vai trešo valsti, vienīgi tad, ja elektroenerģija ir saražota valsts teritorijā.

Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka maksājums pamatlietā ir dalībvalsts vienpusēji noteikts maksājums. Tā kā mērķim, kādēļ šāds maksājums tika noteikts, nav nozīmes, nav svarīgi, ka tā ir maksa par dažiem tīkla pakalpojumiem saistībā ar elektroenerģijas pārvadi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2000. gada 21. septembris, Michaïlidis, C‑441/98 un C‑442/98, EU:C:2000:479, 14. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

Otrkārt, ir jānorāda, ka elektroenerģija ir prece Savienības tiesību izpratnē un ka maksājums, kas tiek iekasēts nevis par pašu preci, bet par darbību, kura jāveic saistībā ar preci, kā pamatlietā, uz tīkla pakalpojumiem var attiekties noteikumi par brīvu preču apriti. Gadījumā, ja nodeva tiek aprēķināta atbilstoši pārvadīto kilovatstundu skaitam, nevis elektroenerģijas pārvades attālumam vai jebkādam citam kritērijam, kas ir tieši saistīts ar pārvadi, tas ietekmē pašu preci (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 17. jūlijs, Essent Netwerk Noord u.c., C‑206/06, EU:C:2008:413, 43. un 44. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

Treškārt, ir jāpārliecinās, vai šis maksājums šīm precēm tiek uzlikts tādēļ, ka tiek šķērsota robeža, vai arī, tieši pretēji, tas izriet no vispārējas iekšējas nodokļu sistēmas, un sistemātiski un atkarībā no tiem pašiem objektīvajiem kritērijiem aptver preču kategorijas neatkarīgi no to izcelsmes vai galamērķa. Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi,

ka maksājuma ar līdzvērtīgu iedarbību pamatiezīme, kas to atšķir no vispārēja iekšējā nodokļa, ir tāda, ka pirmais minētais attiecas tikai uz produktu, kas šķērso robežu, kamēr otrais attiecas kā uz importētajiem un eksportētajiem, tā arī uz valsts iekšzemes produktiem (spriedums, 2014. gada 2. oktobris, Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, 28. punkts).

Tomēr, pieņemot, ka abas elektroenerģijas kategorijas ir pakļautas vienam un tam pašam režīmam, vēl ir arī jānorāda, ka, lai nodokļu maksājums ietilptu vispārējā “iekšējo nodokļu” sistēmā LESD 110. panta izpratnē, tam uz iekšzemes un identisko eksportēto produktu ir jāattiecina viens un tas pats nodoklis vienā un tajā pašā tirdzniecības stadijā, un arī nodokļa iekasējamības gadījumam ir jābūt identiskam (spriedums, 2014. gada 2. oktobris, Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

Ceturtkārt, ir jānorāda, ka no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka pamatlietā aplūkotais maksājums tiktu iekasēts saistībā ar pārbaudēm, ko veic, lai nodrošinātu Savienības tiesībās noteikto pienākumu izpildi, vai arī ka šis maksājums būtu samērīga atlīdzība par uzņēmējam faktiski sniegtu pakalpojumu.

Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai arī Tiesa ir atzinusi, ka maksājums, kas ir atlīdzība par pakalpojumu, kurš ir faktiski sniegts uzņēmējam un kura apmērs ir samērīgs ar minēto pakalpojumu, nav maksājums ar muitas nodoklim līdzvērtīgu iedarbību (spriedums, 2004. gada 9. septembris, Carbonati Apuani, C‑72/03, EU:C:2004:506, 31. punkts), tomēr, kā arī to atgādinājusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 66. punktā, lai maksājums neietilptu LESD 28. panta darbības jomā, sniegtajam pakalpojumam ir jāparedz īpašs labums konkrētajam eksportētājam, jo labums sabiedrības interesēm ir pārāk vispārējs un grūti novērtējams, lai tiktu uzskatīts par atlīdzību, kura izriet no kompensācijas par īpašu un konkrētu labumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1969. gada 1. jūlijs, Komisija/Itālija, 24/68, EU:C:1969:29, 16. punkts, un 1988. gada 27. septembris, Komisija/Vācija, 18/87, EU:C:1988:453, 7. punkts).

(skat. 33., 34., 36., 37., 40., 42., 43. un 57. punktu un rezolutīvo daļu)