ĢENERĀLADVOKĀTA L. A. HĒLHUDA [L. A. GEELHOED] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 15. septembrī ( )

Lieta C‑244/04

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Vācijas Federatīvo Republiku

Valsts pienākumu neizpilde – EKL 49. pants – Citā dalībvalstī reģistrēta uzņēmuma veiktā darba ņēmēju, kas ir trešo valstu pilsoņi, norīkošana darbā pakalpojumu sniegšanai, kas atkarīga no atļaujas saņemšanas, kura tiek izsniegta tikai tad, ja uzņēmums ir nodarbinājis darba ņēmēju vismaz vienu gadu pirms viņa norīkošanas darbā





I – Ievads

1. Šajā lietā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, piemērojot īpašas prasības citās Eiropas Savienības dalībvalstīs reģistrētu pakalpojumu sniedzēju veiktajai valstu, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis, pilsoņu norīkošanai darbā, Vācijas Federatīvā Republika ir pārkāpusi EKL 49. panta noteikumus.

II – Vācijas noteikumi attiecībā uz trešo valstu pilsoņu norīkošanu darbā

2. Trešo valstu pilsoņu norīkošanu darbā Vācijā reglamentē likums par ārvalstniekiem (Ausländergesetz, turpmāk tekstā – “AuslG”) 2002. gada 9. janvāra redakcijā, šī likuma piemērošanas noteikumi un 1999. gada 15. maija apkārtraksts, kas ir ticis izsūtīts visām Vācijas diplomātiskajām un konsulārajām pārstāvniecībām citās valstīs (turpmāk tekstā – “apkārtraksts”).

3. Atbilstoši AuslG 1.–3. pantam personām, kurām nav Vācijas pilsonības, lai ieceļotu un uzturētos Vācijas teritorijā, ir jābūt uzturēšanās atļaujai. Ārvalstniekiem, kas vēlas uzturēties Vācijas teritorijā, lai veiktu algotu darbu, ir jābūt īpašai uzturēšanās atļaujai atbilstoši sevišķajiem piemērošanas noteikumiem. Pašreizējo praksi attiecībā uz šo īpašo atļauju izsniegšanu nosaka apkārtraksts. Uzņēmumiem, kuri paredz sniegt pakalpojumus Vācijā, ir pienākums nodrošināt, lai to darbinieki, kas ir trešo valstu pilsoņi, saņemtu atļauju Vācijas diplomātiskajā pārstāvniecībā dalībvalstī, kur šis uzņēmums ir reģistrēts. Izskatot šādus pieteikumus, attiecīgā iestāde pārbauda, vai ir izpildīti sekojoši kritēriji, kuri tika ieviesti, lai īstenotu Tiesas judikatūru lietā Vander Elst ( ):

a) ir jābūt skaidri noteiktiem attiecīgā darba ņēmēja norīkojuma perioda sākuma un beigu datumiem;

b) attiecīgajam darba ņēmējam ir jābūt uzņēmuma, kas veic norīkošanu, pastāvīgam darbiniekam; šī prasība ir izpildīta, ja darba ņēmējs uzņēmumā ir bijis nodarbināts vismaz vienu gadu;

c) uzturēšanās atļaujai, kā arī, vajadzības gadījumā, darba atļaujai dalībvalstī, kurā reģistrēts uzņēmums, jāgarantē, ka uzņēmums, kas veic norīkošanu darbā, beidzoties darbības periodam Vācijā, turpinās nodarbināt minēto darba ņēmēju šajā dalībvalstī;

d) trešās valsts darba ņēmējam ir jābūt pakļautam sociālās nodrošināšanas sistēmai, kas ir spēkā dalībvalstī, kurā reģistrēts viņa darba devējs, vai viņam ir jābūt pienācīgi apdrošinātam pret saslimšanas vai nelaimes gadījuma riskiem, pamatojoties uz privātās apdrošināšanas sistēmu. Aizsardzībai, ko garantē jebkura no šīm apdrošināšanas sistēmām, ir jāattiecas arī uz Vācijā paredzēto darbību;

e) trešās valsts darba ņēmējam ir jābūt pasei, kas ir derīga vismaz uzturēšanas perioda laikā Vācijā.

III – Procedūra

4. Komisija savā 1997. gada 12. februāra brīdinājuma vēstulē pirmoreiz izvirzīja jautājumu par īpašās procedūras, ko Vācijas Federatīvā Republika piemēro attiecībā uz darba ņēmēju – trešās valsts pilsoņu norīkošanu darbā tās teritorijā, ko veic Eiropas Savienības dalībvalstī reģistrēti pakalpojumu sniedzēji, saderīgumu ar EKL 49. pantu. 1998. gada 7. augustā tā nosūtīja argumentētu atzinumu un 2000. un 2001. gadā – lūgumus sniegt papildu informāciju.

5. Uzskatot, ka informācija, ko, atbildot uz minētajiem lūgumiem, 2001. gada 28. novembrī pēdējo reizi sniedza Vācijas valdība, nebija pietiekama, lai Komisija varētu pienācīgi izvērtēt noteikumu, kas tiek piemēroti attiecībā uz trešās valsts pilsoņu norīkošanu darbā Vācijā, tiesiskumu, Komisija apmēram divarpus gadus vēlāk – 2004. gada 4. jūnijā – nolēma celt šo prasību Tiesā. Savos prasījumos Tiesai tā lūdz:

1) atzīt, ka pastāvīgi un nesamērīgi ierobežojot darba ņēmēju – trešo valstu pilsoņu − norīkošanu darbā Vācijā pakalpojumu sniegšanas jomā saskaņā ar praksi, kas pamatojas uz apkārtrakstiem, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants;

2) piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

IV – Analīze

A – Vērtējuma sistēma

6. Vispirms ir svarīgi noskaidrot, vai īpašā procedūra, ko Vācijā piemēro attiecībā uz darba ņēmēju – trešās valsts pilsoņu norīkošanu darbā, patiešām ir jāizvērtē, ņemot vērā EKL 49. pantu. Kaut gan šajā jomā ir ticis pieņemts Kopienu tiesību akts – Direktīva 96/71 par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā ( ), šī direktīva attiecas tikai uz darba attiecību nosacījumiem un izpildes kārtību un neattiecas uz ieceļošanu un uzturēšanos uzņemošās dalībvalsts teritorijā. Komisijas priekšlikums, kas bija iecerēts, lai regulētu šo minēto aspektu, ieviešot “EK pakalpojumu sniegšanas karti” ( ), tika atsaukts 2004. gada oktobrī ( ). Līdz ar to, uz šajā lietā apskatāmo problēmu, kā jau minēts, attiecas EK līguma noteikumi par pakalpojumu sniegšanu, nevis Kopienu sekundārie tiesību akti.

7. Līguma noteikumu par pakalpojumu sniegšanas brīvību Kopienā piemērošanas pamatprincipi jau sen ir tikuši noteikti Tiesas judikatūrā. Saskaņā ar šo judikatūru “EKL 49. pants paredz ne tikai jebkādas diskriminācijas novēršanu attiecībā uz citā dalībvalstī reģistrētu pakalpojumu sniedzēju tā pilsonības dēļ, bet arī jebkāda ierobežojuma atcelšanu, kaut arī tas ir vienādi piemērojams gan vietējiem, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem, ja šis ierobežojums aizliedz, apgrūtina vai padara mazāk pievilcīgus tā pakalpojuma sniedzēja pakalpojumus, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus” ( ).

8. Tomēr šis pamatprincips nav absolūts: “tāds valsts tiesiskais regulējums, kas attiecas uz Kopienu līmenī nesaskaņotu jomu un kas ir vienādi piemērojams visām personām vai uzņēmumiem, kuri veic darbību attiecīgās dalībvalsts teritorijā, var – neraugoties uz tā ierobežojošajām sekām attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību – būt attaisnojams, ja tas atbilst primāriem sabiedrības interešu apsvērumiem un ja šīs intereses jau neaizsargā noteikumi, kuriem pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts tā reģistrācijas dalībvalstī, tiktāl, ciktāl tas ir piemērots, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu un nepārsniedz tā sasniegšanai nepieciešamo” ( ).

9. It īpaši lietās saistībā ar darba ņēmēju norīkošanu darbā, ko veic pakalpojumu sniedzēji, Tiesa ir izstrādājusi dažādus specifiskākus principus, kas ir atbilstoši, lai izvērtētu konkrētos kritērijus šajā lietā.

10. Savā spriedumā lietā Rush Portuguesa Tiesa atzina, ka dalībvalstij, uz kuru tiek norīkoti darba ņēmēji, jāspēj pārbaudīt, vai citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs neizmanto pakalpojumu sniegšanas brīvību citam mērķim. Šādām pārbaudēm tomēr ir jāievēro Kopienu tiesību noteiktās robežas un it īpaši tās, kas izriet no pakalpojumu sniegšanas brīvības, kuru nedrīkst padarīt nereālu un kuras īstenošanu nevar padarīt atkarīgu no iestādes rīcības brīvības ( ).

11. Šajā lietā it sevišķi nozīmīgs ir Tiesas spriedums lietā Vander Elst ( ), jo īpašās prasības, ko Vācijas Federatīvā Republika piemēro attiecībā uz trešo valstu pilsoņu norīkošanu darbā, ir paredzētas, lai īstenotu šo spriedumu. Šajā lietā, kas attiecas uz situāciju, kurā Beļģijas uzņēmums norīkoja Marokas darba ņēmējus, lai sniegtu pakalpojumus Francijā, Tiesa uzsvēra, ka attiecīgie darba ņēmēji likumīgi uzturējās Beļģijā un bija saņēmuši darba atļaujas ( ), un viņiem bija spēkā esoši darba līgumi ( ). Šādā situācijā, kurā tika piemērota Beļģijas tiesību sistēma, bija izslēgts jebkāds būtisks risks, ka darbinieki varētu tikt ekspluatēti vai varētu tikt izkropļota konkurence starp uzņēmumiem ( ). Tiesa secināja, ka “[EKL 49. un 50. pants] jāinterpretē tādējādi, ka tie aizliedz dalībvalstij izvirzīt uzņēmumiem, kuri veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī un kuri darbojas tās teritorijā pakalpojumu sniegšanas nolūkā un likumīgā un parastā veidā nodarbina trešās valsts pilsoņus, pienākumu saņemt šiem darba ņēmējiem darba atļauju valsts imigrācijas dienestā un segt ar to saistītos izdevumus, pārkāpuma gadījumā paredzot administratīvu naudas sodu” ( ). Kopš tā laika termins “likumīgā un parastā veidā” ir zināms kā Vander Elst kritērijs.

12. Attiecībā uz primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas varētu attaisnot ierobežojumus attiecībā uz norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā, Tiesa, inter alia, spriedumā lietā Arblade u.c. ir atzinusi, ka tajos ietilpst darba ņēmēju aizsardzība, bet ne tīri administratīva rakstura apsvērumi. “Tomēr primārie vispārējo interešu apsvērumi, kas pamato kādus nozīmīgus tiesību normu noteikumus, pamato arī pārbaudes pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu šo normu ievērošanu” ( ).

13. Visbeidzot, šajā kontekstā ir jāpiemin spriedums lietā Komisija/Luksemburga ( ), kurš attiecas uz valsts noteikumiem, kuri, kaut gan nav identiski šajā tiesvedībā apskatāmajiem, bija tiem līdzīgi un tādējādi ir lietderīgs precedents, vērtējot Komisijas iesniegto prasības pieteikumu. Precīzāk, Luksemburga izvirzīja prasību, ka citā dalībvalstī dibinātam pakalpojumu sniedzējam, lai varētu norīkot savus darbiniekus, kas ir trešo valstu pilsoņi, kuri pastāvīgi dzīvo un strādā šajā citā dalībvalstī, ir jāsaņem individuāla vai kolektīva darba atļauja. Šādu atļauju izsniegšana bija atkarīga no apsvērumiem, kas saistīti ar darba tirgu, kā arī ar prasību par darba līguma uz nenoteiktu laiku esamību un iepriekšēju nodarbinātību pie tā paša pakalpojumu sniedzēja vismaz sešus mēnešus. Tiesa secināja, ka šīs prasības nebija piemērots līdzeklis darba ņēmēju aizsardzībai ( ).

B – Prasības apmērs

14. Komisijas prasības pieteikuma apjoms ir ierobežots, jo tā neapstrīd visus iepriekš 3. punktā uzskaitītos kritērijus, kurus Vācijas Federatīvā Republika piemēro saistībā ar īpašo atļauju izdošanu attiecībā uz citā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja veikto trešo valstu pilsoņu norīkošanu darbā Vācijas teritorijā. Tā koncentrējas uz diviem īpašiem procedūras aspektiem, kas, pēc tās domām, nav saderīgi ar EKL 49. pantu. Pirmais no tiem attiecas uz faktu, ka kritērija pārbaude tiek veikta pirms darba ņēmēju norīkošanas darbā uz Vāciju, un tādējādi šai procedūrai būtībā ir preventīvs raksturs. Otrais attiecas uz prasību, ka trešās valsts pilsoņiem pakalpojuma sniedzēja uzņēmumā ir jābūt nodarbinātiem vismaz vienu gadu.

C – Atļauju izsniegšanas procedūras preventīvais raksturs

15. Vispirms Komisija paskaidro, ka tā neiebilst pret vīzas izsniegšanas kritērijiem un iepriekšējām pārbaudēm tiktāl, ciktāl tās ir attaisnojamas ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības aizsardzību. Tāpat tā neiebilst pret pārbaudēm, kas nodrošina tā saukto Vander Elst kritēriju izpildi. Vienīgais strīdīgais punkts ir tas, ka atbilstoši Vācijas praksei šai pārbaudei ir jānotiek, pirms attiecīgie darba ņēmēji tiek norīkoti darbā Vācijas teritorijā. Ja atļauja tiek izsniegta “Arbeitvisum” (darba atļaujas) formā, ir skaidrs, ka bez šī dokumenta darba ņēmēju nevarēs norīkot darbam Vācijas teritorijā, lai pildītu viņa darba devēja sniegtos pakalpojumus. Tādēļ tas ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Komisija norāda, ka šī procedūra pārsniedz pārbaudi, kas ir nepieciešama valsts drošības apsvērumu dēļ. Turklāt, tā kā to nepiemēro visiem, kas sniedz pakalpojumus Vācijā, tā neatbilst nosacījumiem, lai to varētu attaisnot kā sabiedrības interesēm atbilstošu imperatīvu prasību. Tāpat Komisija uzskata, ka iespējams paredzēt mazāk ierobežojošus pasākumus, kā, piemēram, ex post pārbaudes, lai sasniegtu mērķi – nodrošināties, ka darba ņēmēji atgriežas mītnes dalībvalstī. Šādu pārbaudi varētu veikt brīdī, kad persona izpilda pienākumu reģistrēties, pārceļoties uz dzīvi Vācijā.

16. Vācijas valdība uzsver, ka saskaņā ar pašreizējo atļauju izsniegšanas praksi diplomātiskajām pārstāvniecībām nav nekādas rīcības brīvības un uzturēšanās atļaujas tiek izsniegtas automātiski septiņu dienu laikā. Tādēļ tā apšauba, vai šāda prakse ir uzskatāma par nozīmīgu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu. Tā saucamās Vander Elst vīzas ir nepieciešamas tikai atsevišķos gadījumos, precīzāk, gadījumos, kad trešo valstu pilsoņiem nav atļauts brīvi ceļot saskaņā ar Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas Nolīgumu, noteikumiem, un gadījumos, kad vīza ir nepieciešama saskaņā ar Regulu Nr. 539/2001 ( ).

17. Vācijas valdība norāda, ka dalībvalstīm ir tiesiskas intereses veikt iepriekšējas pārbaudes, lai atklātu pakalpojumu sniegšanas brīvības pārkāpumus un novērstu valstu un Kopienu prasību pārkāpumus attiecībā uz trešo valstu pilsoņu nodarbinātību. Pēc tās domām, iepriekšēju pārbaužu veikšana ir attaisnojama tiesiskās drošības un darba ņēmēju aizsardzības interesēs. Tās pielietotā procedūra ir jāuzskata par atbilstošu pasākumu, jo tikai pases uzrādīšana vien nepierāda, ka tās uzrādītājs ir regulāri nodarbināts izcelsmes dalībvalstī. Komisijas ieteiktās ex post pārbaudes nav adekvātas. Tas it sevišķi attiecas uz iespēju veikt pārbaudi dzīvesvietas maiņas gadījumā obligātās reģistrācijas brīdī. Pat neņemot vērā, ka darba ņēmēji, kas tiek norīkoti darbā, parasti nav iecerējuši pārcelties uz dzīvi Vācijā, iedzīvotāju reģistrāciju veic Bundesländer, savukārt prasības, kas attiecas uz ieceļošanu un uzturēšanos Vācijā, nosaka federālās iestādes. Ja Vander Elst kritēriju ievērošanas pārbaude tiek veikta vīzas piešķiršanas administratīvās procedūras ietvaros, tas ir mazāk apgrūtinoši attiecīgajam darba ņēmējam, viņa darba devējam un administrācijai.

18. Vispirms ir jānorāda, ka prasība, ka pakalpojumu sniedzējam, pirms tas sniedz pakalpojumus Vācijā, izmantojot viņa nodarbinātos trešo valstu pilsoņus, ir jāsaņem tā reģistrācijas valstī atrodošās Vācijas diplomātiskās pārstāvniecības atzinums, ka šie darba ņēmēji atbilst noteiktiem kritērijiem, pretējā gadījumā tas šos darba ņēmējus nevarētu norīkot darbā Vācijā, ir acīmredzams pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums EKL 49. panta izpratnē. Neatkarīgi no tā, vai pēc tam, kad tiek izpildīti šīs procedūras noteikumi, attiecīgajiem darba ņēmējiem tiek izsniegtas darba atļaujas, kas ir līdzīgas tām, kas tika apskatītas lietā Vander Elst ( ) un lietā Komisija/Luksemburga ( ), ir skaidrs, ka šai procedūrai ir līdzīga ietekme uz to, kā pakalpojuma sniedzējs izmanto savas tiesības, kas izriet no šī Līguma panta. Tiesas secinājums šajās lietās, ka attiecīgās darba atļaujas bija pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums ( ), ir piemērojams arī šajā lietā.

19. Šķiet, ka arī Vācijas valdība, norādot, ka tās piemērotā procedūra nav pakalpojumu sniegšanas brīvības “nozīmīgs ierobežojums” (nennenswerten Beeinträchtigung), atzīst, ka šai procedūrai ir ierobežojošs raksturs. Katrā ziņā ir skaidrs, ka līdz šim Tiesa šajā jomā nav atzinusi nekādus de minimis noteikumus.

20. Šādā gadījumā rodas jautājums, par to, vai īpašo procedūru var attaisnot, pamatojoties uz vispārējām interesēm, uz kurām atsaucas Vācijas valdība. Vācijas valdība it sevišķi atsaucas uz Tiesas apsvērumiem spriedumā lietā Rush Portuguesa par to, ka dalībvalstij jāspēj pārbaudīt, vai citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs neizmanto pakalpojumu sniegšanas brīvību citam mērķim, piemēram, sava personāla norīkošanai nodarbinātības nolūkos ( ). Tā kā pārbaužu mērķis ir noskaidrot, vai, kā norādīts spriedumā lietā Vander Elst, attiecīgie darba ņēmēji tiek “likumīgā un parastā veidā” nodarbināti dibināšanas dalībvalstī un tādējādi pārbaudes ir paredzētas, lai īstenotu Kopienu tiesību prasības, Vācijas valdība uzskata, ka šīs prasības ir attaisnotas. Citi attaisnojuma pamatojumi, uz ko šajā kontekstā atsaucas Vācijas valdība, ir tiesiskā drošība un darba ņēmēju aizsardzība.

21. Jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekš 8. punktā minēto Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību ierobežojošu pasākumu varētu atsaukties uz nozīmīgām sabiedrības interesēm, šādam pasākumam bez atšķirības jāattiecas uz visām personām un uzņēmumiem, kas darbojas dalībvalstī, kurā tiek plānots sniegt pakalpojumu ( ). Ja pakalpojumu sniegšanu ierobežojošais pasākums neatbilst šai prasībai, to var attaisnot tikai saskaņā ar EKL 55. pantā noteiktajiem pamatiem, aplūkojot tos kopā ar EKL 45. un 46. pantu.

22. Tādēļ var vaicāt, vai Vācijas iestāžu piemērotā īpašā procedūra bez atšķirības attiecas uz pakalpojumu sniedzējiem Vācijā un ārpus tās. Jau pēc savas būtības tā ir adresēta citās dalībvalstīs reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem. Tomēr šajā sakarā ir jānošķir būtiskās tiesību normas, kas regulē pakalpojumu sniegšanu, no vienas puses, un tiesību normas, kas paredzētas, lai nodrošinātu šo būtisko normu ievērošanu, no otras puses. Kaut gan ir skaidrs, ka būtiskajām tiesību normām ir jābūt vienādi piemērojamām attiecībā uz visiem uzņēmumiem, kas sniedz pakalpojumus dalībvalsts teritorijā, manuprāt, ir jāatzīst, ka to ievērošanas pārbaude var būt atšķirīga pārrobežu pakalpojumu sniegšanas gadījumā, jo šādā gadījumā pakalpojumu sniedzēji tikai īslaicīgi nonāk uzņemošās dalībvalsts jurisdikcijā.

23. Arī Tiesa dažādos spriedumos, kas attiecas uz līdzīgām prasībām, kuras jāizpilda, pirms citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs norīko darbā darba ņēmējus, ir atzinusi, ka dalībvalstīm ir jāuzrauga valstu un Kopienu tiesību normu ievērošana pakalpojumu sniegšanas jomā. Spriedumā lietā Rush Portuguesa tā atzina, ka dalībvalstis ir tiesīgas pārbaudīt, vai pakalpojumu sniegšanas brīvība netiek ļaunprātīgi izmantota, piemēram, norīkojot darba ņēmējus no trešajām valstīm uz uzņemošo dalībvalsti, tos iesaistot šīs dalībvalsts darba tirgū ( ). Spriedumā lietā Arblade u.c. tā atzina par pamatotiem pārbaudes pasākumus, kuru mērķis ir pārbaudīt to prasību ievērošanu, kuras pašas ir attaisnotas ar sabiedrības interesēm ( ). Kaut gan Tiesa apstiprināja, ka principā pārbaudes var tikt veiktas, tā arī uzsvēra, ka, veicot šīs pārbaudes, ir jāievēro Kopienu tiesību noteiktās robežas un tās nedrīkst padarīt pakalpojumu sniegšanas brīvību par nereālu ( ).

24. Vācijas Federatīvās Republikas piemērotās īpašās procedūras primārais mērķis ir pārbaudīt, vai tiek ievērotas prasības, kas izriet no Kopienu tiesībām, it īpaši no EKL 49. panta atbilstoši Tiesas interpretācijai spriedumā lietā Vander Elst. Šīs prasības ir paredzētas, lai nodrošinātu, ka trešo valstu pilsoņi likumīgi uzturas un strādā valstī, kurā pakalpojumu sniedzējs veic uzņēmējdarbību. Tas nozīmē, inter alia, ka viņu darba attiecības ir pakļautas dibināšanas dalībvalsts sociālās apdrošināšanas sistēmai, lai samazinātu risku, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība tiek ļaunprātīgi izmantota, lai apietu uzņemošās dalībvalsts sociālo likumdošanu, un sociālā dempinga risku. Ņemot vērā tikko minētos Tiesas spriedumus, pārbaudes pasākumi, kuru mērķis ir pārbaudīt šo tiesību normu, kuras pašas ir attaisnotas ar sabiedrības interesēm, ievērošanu, principā arī ir jāuzskata par attaisnotiem.

25. Tomēr, kā norādīts iepriekš, Tiesa ir arī izskaidrojusi, ka šādām pārbaudēm ir jāievēro Kopienu tiesībās noteiktās robežas. Precīzāk, tām ir jābūt piemērotām savu mērķu sasniegšanai un tās nedrīkst ierobežot pakalpojumu sniegšanas brīvību vairāk, nekā ir nepieciešams. Šajā sakarā Komisija norāda, ka ex post pārbaudes ļautu Vācijas iestādēm pārbaudīt dažādo informāciju, kuru tās uzskata par nepieciešamu, lai nodrošinātu, ka citā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja darbā norīkotie trešo valstu pilsoņi atgriezīsies šajā dalībvalstī un arī citādi nelūgs pabalstus Vācijā.

26. Patiešām ir skaidrs, ka, ja pārbaudes tiktu veiktas pēc pakalpojumu sniegšanas uzsākšanas, tas būtu mazāk ierobežojošs pasākums nekā preventīvās pārbaudes, ko šobrīd veic Vācijas Federatīvā Republika. Tomēr, lai šādas pārbaudes būtu iedarbīgas, uzņemošās dalībvalsts iestādēm attiecīgā informācija jāsaņem tādā laikā, lai, ja tas būtu nepieciešams, tās varētu veikt pasākumus, lai aizsargātu sabiedrības intereses. Šajā aspektā es piekrītu Vācijas valdībai, ka, ja saskaņā ar Komisijas ieteikumu pārbaudes tiktu atliktas līdz brīdim, kad attiecīgā persona cenšas reģistrēties Vācijā, tās nebūtu noderīgas Vācijas valdības mērķu sasniegšanai.

27. No otras puses, ja pakalpojumu sniedzējam darbības uzsākšanas brīdī būtu jāiesniedz vienkārša deklarācija par viņa iecerētajām darbībām Vācijā un par to trešo valstu pilsoņu nepieciešamajiem datiem, kurus tas šajā nolūkā vēlas norīkot darbā, Vācijas iestādes varētu šo informāciju pārbaudīt un pārliecināties par tās patiesumu, pārmērīgi neierobežojot pakalpojumu sniegšanu. Tiesa savā spriedumā lietā Komisija/Luksemburga tieši atsaucās uz šo mazāk ierobežojošo prasību kā vienlīdz iedarbīgu alternatīvu Luksemburgas iestāžu pieprasītajām darba atļaujām ( ).

28. Es piezīmētu, ka uzņēmumiem, kuri iecerējuši īslaicīgi darboties citas dalībvalsts teritorijā, izmantojot darba ņēmējus no trešajām valstīm, vispārīgi jābūt atbildīgiem par to, lai šie darba ņēmēji būtu likumīgi reģistrācijas dalībvalsts iedzīvotāji un viņu darba tiesiskās attiecības atbilstu attiecīgajai sociālajai likumdošanai. Ja tiesiskā drošība var tikt minēta kā atsevišķs vispārējas nozīmes interešu pamatojums – par ko es šaubos – to nevar izmantot kā attaisnojumu tāpēc, ka šīs iepriekšējās pārbaudes dod pakalpojumu sniedzējiem no citām dalībvalstīm iepriekšēju skaidrību. Jāprezumē, ka bona fide uzņēmumi darbojas saskaņā ar attiecīgajiem reģistrācijas dalībvalsts tiesību aktiem imigrācijas un sociālajā jomā. Uzņemošā dalībvalsts drīkst piemērot savu sociālo likumdošanu pakalpojumu sniedzējiem no citām dalībvalstīm tiktāl, ciktāl ar to piešķirtā aizsardzība ir plašāka nekā tā, ko sniedz pakalpojumu sniedzēja reģistrācijas valstī ( ). Pastāvot šiem apstākļiem, atbilstošāk būtu, ja uzņemošās dalībvalsts iejaukšanās aprobežotos tikai ar to, ka tiktu pārbaudīta pieprasītā informācija, ko sniedz pakalpojumu sniedzējs, kad tas uzsāk savu darbību uzņemošajā dalībvalstī, un veiktas represīvās darbības, ja tas kļūtu nepieciešams.

29. Tādēļ es secinu, ka, piemērojot iepriekšēju atļauju izsniegšanas procedūru citā dalībvalstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja darba ņēmēju – trešo valstu pilsoņu norīkošanai darbā pakalpojumu sniegšanai Vācijas teritorijā, Vācijas Federatīvā Republika ir pārkāpusi EKL 49. panta noteikumus.

D – Prasība, lai darba ņēmējs būtu nodarbināts uzņēmumā vienu gadu

30. Komisija uzskata – fakts, ka pakalpojumu sniedzējs var norīkot darbā tikai tādus trešās valsts pilsoņus, kurus tas ir nodarbinājis vismaz vienu gadu pirms pakalpojumu sniegšanas Vācijā, ir acīmredzams pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Šī prasība neatbilst spriedumā lietā Vander Elst minētajam kritērijam, ka pakalpojumu sniedzējam trešo valstu pilsoņi jānodarbina “likumīgā un ierastā veidā”. Komisija norāda, ka prasība pēc nodarbinātības likumīgā un ierastā veidā nav Tiesas noteikts atsevišķs apstāklis, bet gan vienkārši iesniedzējtiesas iesniegtajā prejudiciālajā jautājumā izmantotās terminoloģijas atkārtošana. Tā atsaucas arī uz to, ka spriedumā lietā Komisija/Luksemburga Tiesa tieši noraidīja iespēju, ka līdzīga prasība varētu tikt pamatota, balstoties uz sociālās aizsardzības apsvērumiem ( ).

31. Vācijas valdība norāda, ka prasība, lai pakalpojumu sniedzējs būtu nodarbinājis darba ņēmēju vienu gadu, ir jāuzskata par tādu, ar ko tiek īstenots kritērijs par nodarbinātību “likumīgā un ierastā veidā”, ko Tiesa noteica spriedumā lietā Vander Elst. Šī prasība ir piemērots un efektīvs veids, kā nodrošināt valstu un Kopienu likumdošanas par darba ņēmēju aizsardzību iedarbīgumu un novērst sociālo vai algu dempingu. Šie mērķi ir saskaņā ar Direktīvu 96/71. Turklāt tā ir nepieciešama arī, lai nodrošinātu dalībvalstu tiesības kontrolēt trešo valstu pilsoņu piekļuvi viņu darba tirgiem.

32. Vācijas valdība norāda, ka Komisija kļūdās, velkot paralēles starp Tiesas spriedumu lietā Komisija/Luksemburga un pašreizējo lietu, jo Tiesa atzina, ka Luksemburgas noteiktie pasākumi bija nesamērīgi un attiecīgi pretrunā EKL 49. panta noteikumiem tāpēc, ka prasības pēc darba atļaujas, iepriekšējas nodarbinātības laika posma un bankas garantijas iedarbojās kumulatīvi. Tā norāda arī, ka, izvērtējot, kā piemērot Tiesas spriedumu lietā Vander Elst, Komiteja K.4 piekrita, ka vienu gadu ilga iepriekšēja nodarbinātība ir pieņemama, lai uzskatītu, ka darba ņēmējs savā izcelsmes dalībvalstī tiek nodarbināts likumīgā un ierastā veidā. Turklāt tā norāda, ka pati Komisija savā direktīvas projektā par darba ņēmēju, kas ir trešo valstu pilsoņi, norīkošanas nosacījumiem, sniedzot pārrobežu pakalpojumus ( ), uzskatīja, ka iepriekšējai nodarbinātībai jābūt ne īsākai par sešiem mēnešiem. Vācijas valdība, visbeidzot, paziņo par savu gatavību aizstāt prasību par to, ka iepriekšējai nodarbinātībai jābūt vismaz vienu gadu ilgai, ar elastīgāku kritēriju, piemēram, samērojot nodarbinātības ilgumu ar pakalpojumu sniegšanas ilgumu tās teritorijā.

33. Tiesa spriedumā lietā Komisija/Luksemburga ( ) jau ir apskatījusi jautājumu par to, vai prasība, lai viens un tas pats darba devējs būtu nodarbinājis darba ņēmēju noteiktu laika posmu, ir saderīga ar EKL 49. panta noteikumiem. Šajā lietā Tiesa atzina, ka “[..] tas, ka kolektīvas darba atļaujas piešķiršana ir atkarīga no darba līguma uz nenoteiktu laiku, kas pirms konkrēto darba ņēmēju norīkošanas darbam Luksemburgā ir saistījis attiecīgos darba ņēmējus un uzņēmumu vismaz sešus mēnešus, pārsniedz to, ko var prasīt sociālās aizsardzības mērķa vārdā kā nepieciešamo nosacījumu pakalpojumu sniegšanai, kas tiek veikta, norīkojot darba ņēmējus, kas ir trešās valsts pilsoņi” ( ).

34. Kaut gan speciālā atļauja trešo valstu pilsoņu norīkošanai pakalpojumu sniegšanai Vācijā neprasa, lai būtu noslēgts darba līgums uz nenoteiktu laiku, prasība, lai darba ņēmējs būtu pakalpojumu sniedzēja pastāvīgs darbinieks, kas tiek uzskatīta par izpildītu tikai tad, ja darba ņēmējs uzņēmumā ir bijis nodarbināts vismaz vienu gadu, ir standarts, kas ir vēl stingrāks par Luksemburgas noteikto. Ņemot vērā Tiesas secinājumu spriedumā lietā Komisija/Luksemburga, šī prasība, kas tiek piemērota speciālo atļauju izsniegšanas procedūras laikā kā priekšnoteikums, lai tiktu izsniegta speciālā atļauja trešo valstu pilsoņu norīkošanai pakalpojumu sniegšanai Vācijā, nevar tikt uzskatīta par piemērotu Vācijas valdības norādīto mērķu sasniegšanai.

35. Kaut gan Vācijas valdība norāda, ka šī prasība tiek piemērota, lai nodrošinātu, ka attiecīgie darba ņēmēji iepazīstas ar piemērojamajām darba tiesību normām, un lai aizsargātu tās tiesības kontrolēt piekļuvi valsts darba tirgum, nav skaidrs, kā noteikts iepriekšējas nodarbinātības laika posms var nodrošināt, ka šie mērķi tiek sasniegti, un vai tas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai. Katrā ziņā, kā Tiesa to ir bieži norādījusi, darba ņēmēju norīkošanas darbā jēga ir tāda, ka attiecīgie darba ņēmēji pēc sava darba pabeigšanas atgriežas pakalpojumu sniedzēja reģistrācijas valstī un viņi nepretendē piekļūt darba tirgum dalībvalstī, kurā tiek sniegti pakalpojumi ( ).

36. Sociālā dempinga problēmu, uz kuru arī atsaucas Vācijas valdība, var novērst ar citiem līdzekļiem, ņemot vērā, ka Tiesa ir atzinusi, ka dalībvalstis var attiecināt savus tiesību aktus vai starp darba devējiem un darba ņēmējiem noslēgtos koplīgumus saistībā ar minimālo algu uz jebkuru personu, kas ir nodarbināta, pat pagaidu darbā, tās teritorijā, neatkarīgi no tā, kurā valstī ir reģistrēts darba devējs ( ). Turklāt Direktīvā 96/71 ir noteiktas garantijas attiecībā uz šiem jautājumiem.

37. Jānoraida arī Vācijas valdības centieni nošķirt tās piemēroto procedūru no lietā Komisija/Luksemburga aplūkotajām prasībām, apgalvojot, ka Tiesa atzina, ka šīs prasības neatbilda EKL 49. panta noteikumiem tikai to kumulatīvās iedarbības dēļ. Luksemburgas piemērotās prasības radīja tikpat nozīmīgus pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus, turklāt īpašās procedūras kontekstā piemērotās prasības arī iedarbojas kumulatīvi.

38. Vispārīgāk, uzmanīgāk lasot spriedumu lietā Vander Elst, rodas jautājums par to, vai var uzskatīt, ka Tiesa šajā spriedumā patiešām noteica sevišķu kritēriju un, ja tā ir, kāds ir šis kritērijs. Kā norādīja Komisija, Tiesa, sprieduma rezolutīvajā daļā norādot, ka trešo valstu pilsoņi tiek nodarbināti “likumīgā un ierastā veidā”, tā vienkārši atkārtoja iesniedzējtiesas uzdotajā prejudiciālajā jautājumā lietoto terminoloģiju. To var uzskatīt par norādi, ka Tiesa šajā sakarā nebija iecerējusi noteikt atšķirīgu standartu.

39. No otras puses, Tiesa savā spriedumā pievērsa sevišķu uzmanību faktam, ka Vander Elst lietā minētie darba ņēmēji bija likumīgi izcelsmes dalībvalsts (Beļģijas) iedzīvotāji, ka viņiem šajā valstī bija izsniegtas darba atļaujas un ka viņiem bija spēkā esoši darba līgumi. Tā kā viņu situācijai tādējādi bija pilnībā piemērojamas Beļģijas tiesības, nepastāvēja būtisks risks, ka viņi varētu tikt ekspluatēti vai ka varētu tikt izkropļota konkurence starp uzņēmumiem.

40. Tādējādi man šķiet, ka Tiesa uzsvēra, ka ir jānodrošina, lai pakalpojumu sniegšanai citās dalībvalstīs varētu tikt norīkoti tikai tādi trešo valstu pilsoņi, kuri likumīgi uzturas pakalpojumu sniedzēja reģistrācijas dalībvalstī un kurus šis pakalpojumu sniedzējs šajā dalībvalstī likumīgi nodarbina, lai uzņemošā dalībvalsts nedrīkstētu piemērot papildu ierobežojumus attiecībā uz šiem diviem jautājumiem. Ir nozīmīgi, ka Tiesa nenoteica, ka šiem kritērijiem jābūt atkarīgiem no noteikta uzturēšanās vai nodarbinātības laika posma. Tas nozīmē, ka tā neuzskatīja, ka nodarbinātība izcelsmes valstī “ierastā veidā” ir tik nozīmīga, kā to ir uzskatījušas Luksemburga, Vācijas Federatīvā Republika un pat Komiteja K.4.

41. Tādēļ, manuprāt, aspektam par nodarbinātību “parastā veidā” nav autonomas nozīmes. Jautājums par darba attiecību likumīgumu ir jānosaka saskaņā ar tās dalībvalsts likumdošanu, kura ir piemērojama attiecībā uz darba līgumu. Tādējādi dalībvalstij, kurā tiks sniegti pakalpojumi, nav tiesību piemērot savus kritērijus, lai noteiktu citā dalībvalstī dibināta pakalpojumu sniedzēja darbā norīkoto darba ņēmēju nodarbinātības statusa likumīgumu. Uzņemošā dalībvalsts var vienīgi pārbaudīt, vai trešās valsts pilsoņi, ko tās teritorijā norīkojis darbā citā dalībvalstī reģistrēts uzņēmums, patiešām likumīgi dzīvo šajā dalībvalstī un ir nodarbināti saskaņā ar šajā dalībvalstī piemērotajiem tiesību aktiem ( ).

42. Līdz ar to es secinu, ka prasība, ka darba ņēmējam, kurš ir trešās valsts pilsonis un kurš tiek norīkots pakalpojumu sniegšanai Vācijā, ir jābūt uzņēmuma, kas veic norīkošanu, pastāvīgam darbiniekam un ka šī prasība tiek uzskatīta par izpildītu tikai tad, ja darba ņēmējs uzņēmumā ir bijis nodarbināts vismaz vienu gadu, ir pretrunā ar EKL 49. panta noteikumiem.

V – Secinājumi

43. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es secinu, ka Tiesai:

1) jāatzīst, ka,

– piemērojot iepriekšēju atļauju izsniegšanas procedūru attiecībā uz darba ņēmēju – trešās valsts pilsoņu norīkošanu pakalpojumu sniegšanai tās teritorijā un

– piemērojot prasību, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem ir jābūt uzņēmuma, kas sniedz pakalpojumus Vācijā, pastāvīgiem darbiniekiem, un šī prasība tiek uzskatīta par izpildītu tad, ja darba ņēmējs uzņēmumā ir bijis nodarbināts vismaz vienu gadu,

Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants;

2) jāpiespriež Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.