VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)

2011. gada 20. septembrī ( )

Valsts atbalsts – Valsts atbalsts viesnīcu nozarei Sardīnijas reģionā – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par daļēji saderīgu un daļēji nesaderīgu ar kopējo tirgu un uzdots to atgūt – Jauns atbalsts – Pienākums norādīt pamatojumu – Tiesiskās paļāvības aizsardzība – Attīstību veicinoša iedarbība – De minimis noteikums

Lietas T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 un T‑454/08

Regione autonoma della Sardegna (Itālija), ko pārstāv A. Fantoci [A. Fantozzi], P. Karoca [P. Carrozza] un G. Mameli [G. Mameli], advokāti,

prasītājs lietā T‑394/08,

ko atbalsta

Selene di Alessandra Cannas Sas, Kaljāri [Cagliari] (Itālija),

HGA Srl, Golfo Aranči [Golfo Aranci] (Itālija),

Gimar Srl, Sasāri [Sassari] (Itālija),

Coghene Costruzioni Srl, Algēro [Alghero] (Itālija),

Camping Pini e Mare di Cogoni Franco & C. Sas, Kvartu Santelena [Quartu Sant’Elena] (Itālija),

Immobiliare 92 Srl, Arcakēna [Arzachena] (Itālija),

Gardena Srl, Santatereza di Gallura [Santa Teresa di Gallura] (Itālija),

Hotel Stella 2000 Srl, Olbija [Olbia] (Itālija),

Vadis Srl, Valledorija [Valledoria] (Itālija),

Macpep Srl, Sorso [Sorso] (Itālija),

San Marco Srl, Algēro,

Due Lune SpA, Milāna (Itālija),

Nicos Residence Srl, Santatereza di Gallura,

Rosa Murgese, ar dzīvesvietu Iglēziasā [Iglesias] (Itālija),

Mavi Srl, Arcakēna,

Hotel Mistral di Bruno Madeddu & C. Sas, Algēro,

L’Esagono di Mario Azara & C. Snc, Santeodoro [San Teodoro] (Itālija),

Le Buganville di Cogoni Giuseppe & C. Snc, Villasimiusa [Villasimius] (Itālija),

Le Dune di Stefanelli Vincenzo & C. Snc, Arbusa [Arbus] (Itālija),

kurus pārstāv G. Dore [G. Dore], F. Čulli [F. Ciulli] un A. Vinči [A. Vinci], advokāti,

personas, kas iestājušās lietā T‑394/08,

SF Turistico Immobiliare Srl, Oroseja [Orosei] (Itālija), ko pārstāv L. Marsialiss [L. Marcialis], advokāts,

prasītājs lietā T‑408/08,

Timsas Srl, Areco [Arezzo] (Itālija), ko pārstāv D. Dodaro [D. Dodaro], S. Pinna [S. Pinna] un S. Čančullo [S. Cianciullo], advokāti,

prasītājs lietā T‑453/08,

Grand Hotel Abi d’Oru SpA, Olbija [Olbia], ko pārstāv D. Dodaro, S. Čančullo un R. Mazuri [R. Masuri], advokāti,

prasītājs lietā T‑454/08,

pret

Eiropas Komisiju, ko lietās T‑394/08 un T‑454/08 pārstāv E. Rigīni [E. Righini], D. Grespans [D. Grespan] un K. Uraka Kavjedess [C. Urraca Caviedes], lietā T‑408/08 – E. Rigīni un D. Grespans, lietā T‑453/08 – D. Grespans un K. Uraka Kavjedess, pārstāvji,

atbildētāja apvienotajās lietās T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 un T‑454/08,

par prasību atcelt Komisijas 2008. gada 2. jūlija Lēmumu 2008/854/EK par valsts atbalsta shēmu “1998. gada reģionālais likums Nr. 9 – Atbalsta N 272/98 nepareiza [ļaunprātīga] izmantošana” (C 1/04 (ex NN 158/03 un CP 15/2003)) (OV L 302, 9. lpp.), ar kuru Regione autonoma della Sardegna [Sardīnijas autonomais reģions] ir sniedzis dotācijas sākotnējiem ieguldījumiem viesnīcu nozarē Sardīnijā.

VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová] (referente), tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] un M. van der Vaude [M. van der Woude],

sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 16. februāra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 1998. gada 11. martā Regione autonoma della Sardegna (turpmāk tekstā – “Sardīnijas reģions”) pieņēma legge regionale n. 9, incentivi per la riqualificazione e l’adeguamento delle strutture alberghiere e norme modificative e integrative della legge regionale 14 settembre 1993, n. 40 (interventi creditizi a favore dell’industria alberghiera) (Reģionālais likums Nr. 9, ar ko paredz stimulējošus pasākumus viesnīcu telpu atjaunošanai un pielāgošanai, kā arī noteikumus, ar ko groza un papildina 1993. gada 14. septembra Reģionālo likumu Nr. 40), kas publicēts 1998. gada 21. marta Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna n. 9 un stājies spēkā 1998. gada 5. aprīlī (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 9/1998”).

2 Šī likuma 2. pantā viesnīcu nozares uzņēmumiem bija paredzēts sniegt atbalstu sākotnējiem ieguldījumiem dotāciju un subsidēto aizdevumu veidā, kā arī atbalstu saskaņā ar de minimis noteikumu (turpmāk tekstā – “sākotnējā atbalsta shēma” vai “sākotnējā shēma”).

3 Ar 1998. gada 6. maija vēstuli Itālijas iestādes paziņoja Komisijai Likumu Nr. 9/1998, apņemoties neīstenot sākotnējo atbalsta shēmu pirms Komisijas iespējamā apstiprinājuma saņemšanas.

4 Ar 1998. gada 22. jūnija vēstuli Itālijas iestādes, atbildot uz Komisijas pieprasījumu par papildu informāciju, informēja Komisiju, ka sākotnējās atbalsta shēmas īstenošanas noteikumi tiks pieņemti tikai pēc tam, kad Komisija būs apstiprinājusi šo shēmu.

5 Ar 1998. gada 28. septembra vēstuli Itālijas iestādes informēja Komisiju arī par to, ka ar Likumu Nr. 9/1998 piešķirtais atbalsts attieksies vienīgi uz “turpmāk” realizējamajiem projektiem un ka šis nosacījums tiks apstiprināts minētā likuma īstenošanas noteikumos.

6 Ar 1998. gada 12. novembra Lēmumu SG(98) D/9547 Komisija apstiprināja ar Likumu Nr. 9/1998 ieviesto atbalsta shēmu “N 272/98 – Itālija – atbalsts viesnīcu nozarei” (turpmāk tekstā – “lēmums par atbalsta shēmas apstiprināšanu”). Šajā lēmumā Komisija atzina, ka sākotnējā atbalsta shēma ir saderīga ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 92. panta 3. punkta a) apakšpunktam (tagad – EKL 87. panta 3. punkta a) apakšpunkts).

7 Sardīnijas reģiona Assessore del Turismo, Artigianato e Commercio (tūrisma, amatniecības un tirdzniecības nozares ģenerāldirektors) 1999. gada 29. aprīlī izdeva decreto n. 285, esecutività della deliberazione della giunta regionale n. 58/60 del 22.12.1998 come modificata dalla deliberazione n° 16/20 del 16.03.1999 che approva la direttiva di attuazione prevista dall’art. 2 della LR 11 marzo 1998 n. 9 disciplinante: incentivi per la riqualificazione delle strutture alberghiere e norme modificativi della LR 14.9.1993 n. 40 (1999. gada 8. maija Rīkojums Nr. 285, ar ko piemēro Likumu Nr. 9/1998 (Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna n. 15; turpmāk tekstā – “Rīkojums Nr. 285/1999”).

8 Saskaņā ar Rīkojuma Nr. 285/1999 2. pantu sākotnējā atbalsta shēma bija īstenojama uzaicinājuma iesniegt pieteikumus procedūras ietvaros. Šī paša rīkojuma 4. un 5. pantā attiecīgi bija paredzēts, ka piešķirtais atbalsts attiecas uz projektiem, kas īstenojami pēc pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, un ka attaisnojamās izmaksas ir tās, kas radušās pēc minēto pieteikumu iesniegšanas. Rīkojuma Nr. 285/1999 17. pantā, kura nosaukums ir “Pārejas noteikumi”, tomēr bija paredzēts, ka rīkojuma pirmās piemērošanas laikā attaisnojamas ir izmaksas, kas radušās, un palīdzība, kas sniegta pēc 1998. gada 5. aprīļa, dienas, kurā stājās spēkā Likums Nr. 9/1998.

9 2000. gada 27. jūlijā Sardīnijas reģions pieņēma deliberazione n. 33/3 (Rezolūciju Nr. 33/3), ar ko groza Rīkojumu Nr. 285/1999 tā formas prasību pārkāpumu dēļ, un deliberazione n. 33/4 (Rezolūciju Nr. 33/4), ar ko ievieš jaunus sākotnējās atbalsta shēmas īstenošanas noteikumus.

10 Šajā pašā dienā Sardīnijas reģions pieņēma arī deliberazione n. 33/6 (Rezolūciju Nr. 33/6), kurā bija paredzēts, ka tiktāl, ciktāl Rīkojuma Nr. 285/1999, kurā bija ietverti noteikumi, kas nav saderīgi ar Kopienu tiesību normām, publicēšana varēja radīt situāciju, ka atbalsta iespējamie saņēmēji varētu domāt, ka visi pēc 1998. gada 5. aprīļa veiktie darbi ir uzskatāmi par attaisnojamiem, Likuma Nr. 9/1998 pirmās piemērošanas laikā ir jāņem vērā darbi, kas veikti pēc šīs dienas, neraugoties uz to, ka pieteikums atbalsta saņemšanai tika iesniegts pirmā ikgadējā uzaicinājuma iesniegt pieteikumus ietvaros.

11 Ar 2000. gada 2. novembra vēstuli Itālijas iestādes, atbildot uz Komisijas pieprasījumu par atbilstošiem pasākumiem, kas ir paredzēti, lai, sākot no 2000. gada 1. janvāra, nodrošinātu pastāvošo valsts atbalsta shēmu saderību ar 1998. gada 10. marta Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēm (OV C 74, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”), informēja Komisiju par Likuma Nr. 9/1998 īstenošanas noteikumiem, iesniedzot tai Rezolūcijas Nr. 33/4 kopiju, bet neminot Rezolūciju Nr. 33/6.

12 2000. gada 29. decembrī Sardīnijas reģions publicēja pirmo uzaicinājumu iesniegt pieteikumus, lai īstenotu sākotnējo atbalsta shēmu.

13 Ar 2001. gada 28. februāra vēstuli Komisija lūdza Itālijas iestādēm papildinformāciju par Likuma Nr. 9/1998 īstenošanu, kā arī par uzaicinājumu procedūru un veidu, kādā šīs procedūras ievaros tika ievērots noteikums, saskaņā ar kuru pieteikums bija jāiesniedz, pirms tiek uzsākta projekta īstenošana.

14 Ar 2001. gada 25. aprīļa vēstuli, kurai arī šoreiz bija pievienota Rezolūcija Nr. 33/4, Itālijas iestādes apstiprināja, ka īstenotā atbalsta shēma bija saderīga ar 1998. gada pamatnostādnēm.

15 2003. gada 21. februārī Komisija saņēma sūdzību par sākotnējās atbalsta shēmas ļaunprātīgu izmantošanu. Pēc šīs sūdzības saņemšanas Komisija 2003. gada 26. februārī lūdza Itālijas iestādēm papildinformāciju.

16 Ar 2003. gada 22. aprīļa vēstuli Itālijas iestādes atbildēja uz Komisijas lūgumu iesniegt papildinformāciju, pirmo reizi minot Rezolūciju Nr. 33/6.

17 Ar 2004. gada 3. februāra lēmumu Komisija uzsāka EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru par [sākotnējās atbalsta shēmas] ļaunprātīgu izmantošanu (OV C 79, 4. lpp.; turpmāk tekstā – lēmums par procedūras uzsākšanu”). Šajā lēmumā Komisija norādīja, ka, atļaujot piešķirt atbalstu ieguldījumu projektiem, kuri ir uzsākti pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, Itālijas iestādes nav ievērojušas lēmumā par atbalsta apstiprināšanu ietverto pienākumu, ne arī 1998. gada pamatnostādnēs paredzētos nosacījumus. Komisija no tā secināja, ka, iespējams, bija notikusi ļaunprātīga sākotnējās atbalsta shēmas izmantošana Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 16. panta nozīmē, un pauda šaubas par atbalsta, kas piešķirts ieguldījumu projektiem, kuri uzsākti pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, saderīgumu.

18 2004. gada 19. aprīlī Itālijas iestādes iesniedza Komisijai savus apsvērumus. 2004. gada 30. aprīlī Komisija saņēma prasītāja lietā T‑454/08 – Grand Hotel Abi d’Oru SpA – apsvērumus. 2005. gada 25. jūnijā Komisija no Itālijas iestādēm saņēma papildinformāciju.

19 2006. gada 22. novembrī Komisija pieņēma lēmumu par procedūras C 1/2004 kļūdu labojumu un paplašinājumu atbilstoši EK līguma 88. panta 2. punktam (OV 2007, C 32, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras kļūdu labojumu”). Šī lēmuma nodaļā, kuras nosaukums ir “Iemesli, kuru dēļ procedūru laboja un paplašināja”, Komisija tostarp norādīja, ka lēmumā par procedūras uzsākšanu nebija minēta Rezolūcija Nr. 33/6, lai gan, tieši pamatojoties uz šo dokumentu, 28 gadījumos esot piešķirts atbalsts ieguldījumu projektiem, kuri tika uzsākti pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas dienas, nevis pamatojoties uz Rezolūciju Nr. 33/4, kā kļūdaini norādīts lēmumā par procedūras uzsākšanu. Turklāt Komisija norādīja, ka atbalsta ļaunprātīgas izmantošanas jēdziens Regulas Nr. 659/1999 – uz kuru ir atsauce lēmumā par procedūras uzsākšanu – 16. panta nozīmē attiecas uz situācijām, kurās apstiprināta atbalsta saņēmējs izmanto atbalstu pretēji nosacījumiem par atbalsta piešķiršanu, un tas nav paredzēts situācijām, kurās dalībvalsts, grozot pastāvošu atbalsta shēmu, rada jaunu nelikumīgu atbalstu (Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) un f) punkts).

Apstrīdētais lēmums

20 Komisija 2008. gada 2. jūlijā pieņēma Lēmumu 2008/854/EK par valsts atbalsta shēmu “1998. gada reģionālais likums Nr. 9 – Atbalsta N 272/98 nepareiza [ļaunprātīga] izmantošana” (C 1/04 (ex NN 158/03 un CP 15/2003)) (OV L 302, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

21 Šajā lēmumā Komisija tostarp atklāja, ka ar Rezolūciju Nr. 33/6 paziņotajā pasākumā tika ieviesti tādi grozījumi, kas nebija saderīgi ar lēmuma par atbalsta shēmas apstiprināšanu noteikumiem. Rezolūcija Nr. 33/6 Komisijai netika paziņota, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu un Itālijas Republikai saistošo sadarbības pienākumu atbilstoši EKL 10. pantam. Līdz ar to Komisija uzskata, ka saistībā ar tādu atbalsta shēmu kā faktiski piemēroto nav ievērots lēmums par atbalsta shēmas apstiprināšanu un atbalsta projekti, kuru īstenošana ir uzsākta pirms jebkāda pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, ir uzskatāmi par nelikumīgiem.

22 Saistībā ar attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu Komisija pēc tam, kad tā bija atgādinājusi par novērtēšanu, kas tika veikta procedūras uzsākšanas un kļūdu labojuma lēmumu ietvaros, atzina, ka nesaderīgs ar kopējo tirgu ir tāds individuālais atbalsts, kas piešķirts projektiem, kuru attaisnojamās izmaksas radušās pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, pamatojoties uz attiecīgajiem īstenošanas pasākumiem, kas bija spēkā attiecīgajā laikposmā, kad tika iesniegts pieteikums, tādā apjomā, kas pārsniedz de minimis atbalsta apjomu, ko saņēmējam varēja piešķirt attiecīgajā laikposmā un kas aprēķināts saskaņā ar Komisijas 2001. gada 12. janvāra Regulu (EK) Nr. 69/2001 par [EKL] 87. un 88. panta piemērošanu de minimis atbalstam (OV L 10, 30. lpp.).

23 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir izteikta šādā redakcijā:

“1. pants

Saskaņā ar 1998. gada reģionālo likumu Nr. 9 piešķirtais valsts atbalsts, kuru [Itālijas Republika] nelikumīgi īstenojusi ar Rezolūciju Nr. 33/6 un pirmo uzaicinājumu iesniegt pieteikumus, nav saderīgs ar kopējo tirgu, izņemot gadījumus, kad atbalsta saņēmējs ir iesniedzis pieteikumu atbalsta saņemšanai pirms darba sākšanas sākotnējā ieguldījumu projektā.

2. pants

1. Itālijas Republika no saņēmējiem atgūst nesaderīgo atbalstu, kas piešķirts saskaņā ar 1. pantā minēto atbalsta shēmu.

2. Atgūstamajām summām pieskaita procentus par laikposmu no dienas, kad atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā faktiskās atgūšanas dienai.

3. [..]

4. No šā lēmuma pieņemšanas dienas Itālijas Republika atceļ visus neizmaksātos atbalsta maksājumus, kas piešķirti saskaņā ar 1. pantā minēto atbalsta shēmu.

3. pants

1. Atbalstu, kas piešķirts ar 1. pantā minēto atbalsta shēmu, atgūst nekavējoties un efektīvā veidā.

2. Itālijas Republika nodrošina šā lēmuma īstenošanu četru mēnešu laikā no tā paziņošanas dienas.

5. pants

Šis lēmums ir adresēts Itālijas Republikai.”

Tiesvedība

24 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 16. septembrī, Sardīnijas reģions cēla prasību lietā T‑394/08.

25 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 25. septembrī, SF Turistico Immobiliare Srl cēla prasību lietā T‑408/08.

26 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 3. oktobrī, Timsas Srl cēla prasību lietā T‑453/08.

27 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 6. oktobrī, Grand Hotel Abi d’Oru SpA cēla prasību lietā T‑454/08.

28 Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 19. decembrī, Selene di Alessandra Cannas Sas, HGA Srl, Gimar Srl, Coghene Costruzioni Srl, Camping Pini e Mare di Cogoni Franco & C. Sas, Immobiliare 92 Srl, Gardena Srl, Hotel Stella 2000 Srl, Vadis Srl, Macpep Srl, San Marco Srl, Due Lune SpA, Nicos Residence Srl, Rosa Murgese, Mavi Srl, Hotel Mistral di Bruno Madeddu & C. Sas, L’Esagono di Mario Azara & C. Snc, Le Buganville di Cogoni Giuseppe & C. Snc un Le Dune di Stefanelli Vincenzo & C. Snc (turpmāk tekstā – “personas, kas iestājušās lietā”) lūdza atļauju iestāties tiesvedībā lietā T‑394/08 Sardīnijas reģiona prasījumu atbalstam. Ar 2009. gada 15. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas otrās palātas priekšsēdētājs šo lūgumu apmierināja.

29 Pēc pušu uzklausīšanas Vispārējās tiesas otrās palātas priekšsēdētājs 2009. gada 25. jūnijā izdeva rīkojumu par lietu T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 un T‑454/08 apvienošanu mutvārdu procesā saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantu.

30 2009. gada 27. jūlijā personas, kas iestājušās lietā, iesniedza savu iestāšanās rakstu lietā T‑394/08. 2009. gada 21. septembrī Komisija par šo iestāšanās rakstu iesniedza savus apsvērumus. Sardīnijas reģions neiesniedza savus apsvērumus Vispārējās tiesas kancelejas noteiktajā laikā.

31 Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika grozīts, tiesnesis referents tagad darbojas ceturtajā palātā, kurai attiecīgi tika nodotas šīs lietas.

32 Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa 2010. gada 7. decembrī uzdeva rakstveida jautājumus Komisijai, kā arī Grand Hotel Abi d’Oru – prasītājam lietā T‑454/08, uz kuriem tie atbildēja noteiktajā laikā.

Lietas dalībnieku prasījumi

33 Lietā T‑394/08 Sardīnijas reģiona, kuru atbalsta personas, kas iestājušās lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

34 Lietā 408/08 SF Turistico Immobiliare prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– galvenokārt,

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

– pakārtoti, daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl ar to par nesaderīgu ar kopējo tirgu ir atzīta visa atbalsta shēma un noteikts atgūt attiecīgās summas, kuras iekļaujas de minimis atbalsta noteikumos paredzētajās robežās;

– pakārtoti tam,

– pirmkārt, atcelt 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punktu tiktāl, ciktāl tajā par nepieļaujamu ir atzīts viss atbalsts, kas piešķirts tā saņēmējiem, ieskaitot to atbalsta daļu, kas attiecas uz funkcionāli vai strukturāli neatkarīgiem ieguldījumiem, kuri veikti pēc pieteikuma iesniegšanas, un,

– otrkārt, daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tajā ir noteikts, ka Itālijas Republikai ir jāatgūst izmaksātās summas, ieskaitot atbalstu, kas attiecas uz izmaksām, ko atbalsta saņēmējs sedzis pēc pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas un kas attiecas uz funkcionāli vai strukturāli neatkarīgām īstenotā projekta daļām.

35 Lietā T‑453/08 Timsas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

36 Lietā T‑454/08 Grand Hotel Abi d’Oru prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

37 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

– piespriest personām, kas iestājušās lietā, segt savus tiesāšanās izdevumus pašām, kā arī atlīdzināt izdevumus, kas saistībā ar to iestāšanos lietā radušies Komisijai.

Juridiskais pamatojums

38 Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas tiesas sēdē šajā jautājumā Vispārējā tiesa uzskata, ka šīs lietas ir jāapvieno sprieduma taisīšanai saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantu.

1. Par dažu pamatu, kurus izvirzījušas personas, kas iestājušās lietā T‑394/08, pieņemamību

39 Komisija norāda, ka personas, kas iestājušās lietā, ir izvirzījušas dažus pamatus, ko nav izvirzījis Sardīnijas reģions – prasītājs lietā T‑394/08, un kuri tātad ir ārpus šajā lietā izskatāmā strīda robežām, kas izriet no Sardīnijas reģiona prasības pieteikumā izklāstītajiem pamatiem.

40 Saskaņā ar Komisijas viedokli tas attiecas uz šādiem pamatiem:

– pamats, kas attiecas uz to, ka Komisija esot uzsākusi oficiālo izmeklēšanas procedūru, pamatojoties uz kļūdainu pieņēmumu par iepriekšēja nosacīta lēmuma pārkāpumu;

– pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 659/1999 9. panta pārkāpumu, jo Komisijai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas esot bijis jāatceļ lēmums par atbalsta apstiprināšanu;

– pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 659/1999 16. panta, kurā nav paredzēta jau uzsāktas procedūras koriģēšana un paplašināšana, pārkāpumu;

– pamats, kas attiecas uz EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkta pārkāpumu, tiktāl, ciktāl Komisija ir kļūdaini atzinusi, ka attiecīgais atbalsts ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, kā arī to, ka apstrīdētajam lēmumam šajā ziņā trūkst pamatojuma pretrunu salīdzinājumā ar iepriekšējiem lēmumiem dēļ;

– pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 659/1999 konkrētu noteikumu saistībā ar procedūras ilgumu, kā arī procedūras saprātīga ilguma principu, pārkāpumu;

– pamats, kas attiecas uz objektivitātes un konkurences aizsardzības principa pārkāpumu;

– pamats, kas attiecas uz de minimis noteikuma pārkāpumu, jo Komisija no atbalsta, kuru tā bija likusi atgūt, nav atskaitījusi summu EUR 100 000 vai EUR 200 000 apmērā.

41 Saskaņā ar Tiesas Statūtu 40. panta ceturto daļu argumenti, kas ietverti pieteikumā par iestāšanos lietā, drīkst tikai atbalstīt vienas puses prasījumu. Reglamenta 116. panta 4. punktā ir noteikts, ka iestāšanās rakstā tostarp norāda personas, kas iestājas lietā, prasījumus pilnīgi vai daļēji atbalstīt vai pilnīgi vai daļēji noraidīt kādas puses prasījumu, kā arī personas, kas iestājusies lietā, izvirzītos pamatus un argumentus.

42 Šajos noteikumos personai, kas iestājusies lietā, ir piešķirtas tiesības neatkarīgi izvirzīt ne tikai argumentus, bet arī pamatus, ar nosacījumu, ka ar tiem tiek atbalstīti kāda no lietas pamatdalībniekiem prasījumi un tie nav pilnīgi nesaistīti ar jautājumiem, kas ir tiesvedības pamatā, kurus izvirzījis prasītājs un atbildētājs, jo citādi ar tiem varētu tikt mainīts strīda priekšmets (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu lietā T‑171/02 Regione autonoma della Sardegna/Komisija, Krājums, II‑2123. lpp., 152. punkts un tajā minētā judikatūra).

43 Tādējādi Vispārējai tiesai, lemjot par personas, kas iestājusies lietā, izvirzīto pamatu pieņemamību, ir jāpārliecinās, ka tie attiecas uz strīda priekšmetu, ko ir noteikuši lietas pamatdalībnieki.

44 Tomēr, ja šķiet, ka prasība, par kuras pieņemamību pastāv strīds, katrā ziņā ir jānoraida, tiesa procesuālās ekonomijas nolūkā ir tiesīga uzreiz spriest par lietas būtību (šajā ziņā skat. Tiesas 2002. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑23/00 P Padome/Boehringer, Recueil, I‑1873. lpp., 52. punkts, un 2004. gada 23. marta spriedumu lietā C‑233/02 Francija/Komisija, Recueil, I‑2759. lpp., 26. punkts). Tāpat, ja šķiet, ka izvirzītais pamats, kura saistība ar strīda priekšmetu ir apstrīdama, katrā ziņā ir jānoraida kā nepieņemams vai nu cita iemesla dēļ, vai kā nepamatots, tiesa ir tiesīga noraidīt šo pamatu, nespriežot par to, vai persona, kas iestājusies lietā, ir pārsniegusi savu viena no lietas pamatdalībniekiem prasījumu atbalstītājas lomu (Tiesas 2002. gada 24. janvāra spriedums lietā C‑118/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑747. lpp., 64. un 65. punkts, un iepriekš 42. punktā minētais spriedums lietā Regione autonoma della Sardegna/Komisija, 155. punkts).

45 Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka, pirmkārt, lielāko daļu no personu, kas iestājušās lietā, izvirzītajiem pamatiem, kurus nav izvirzījis arī Sardīnijas reģions, bija izvirzījis kāds no prasītājiem lietā T‑408/08, T‑453/08 un T‑454/08. Otrkārt, šie pamati, ņemot vērā turpmāk izklāstītos iemeslus, katrā ziņā nav pamatoti.

46 Šādos apstākļos un procesa ekonomijas principa ievērošanas nolūkā Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību nav jāizvērtē.

2. Par dažu replikas stadijā izvirzīto iebildumu pieņemamību

47 Komisija norāda, ka prasītāji replikas stadijā ir pirmo reizi izvirzījuši jaunus pamatus, kuri līdz ar to būtu jānoraida kā nepieņemami.

Lieta T‑394/08

48 Lietā T‑394/08 Komisija par jaunu uzskata, pirmkārt, pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu attīstību veicinošas iedarbības vērtējumā, otrkārt, pamatu, kas attiecas uz Komisijas pienākuma veikt izmeklēšanu pārkāpumu, un, treškārt, pamatu, kas attiecas uz to, ka tikai šķiet, ka ar aplūkoto atbalsta shēmu ir pārkāpts atbalsta nepieciešamības princips.

49 Saistībā ar pirmo un trešo pamatu, ko apstrīd Komisija, šķiet, ka argumentu, kurus Komisija ir atzinusi par jauniem pamatiem, mērķis ir tikai papildināt jau prasības pieteikuma pirmā pamata ietvaros izvirzītos iebildumus.

50 Ir skaidrs, ka šis pirmais Sardīnijas reģiona izvirzītais pamats ir formulēts šādi: “Būtisku formas prasību pārkāpums, jo ir sniegts pretrunīgs pamatojums: atbalsta saņēmēju tiesiskās paļāvības attiecībā uz “attīstību veicinošas iedarbības” vērtējumu un līdz ar to “atbalsta nepieciešamības” nosacījuma vērtējuma iespējamā nozīmes neesamība”. Šis formulējums, šķiet, ierobežo pamata apjomu līdz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumam. Tomēr tekstā, kas seko šim pamata formulējumam, ir redzama arī pāreja, kas skaidri attiecas uz kļūdu atbalsta attīstību veicinošas iedarbības vērtējumā, piemēram, prasības pieteikuma 17. punkta ceturtajā ievilkumā un 18., 20. un 23. punktā. Sardīnijas reģions atbalsta attīstību veicinošas iedarbības kritēriju lieto kā atbalsta nepieciešamības kritērija sinonīmu – atbalsta piešķiršana motivējot tā saņēmēju īstenot konkrētu projektu, kurš citādi netiktu realizēts. Līdz ar to Sardīnijas reģiona pirmais izvirzītais pamats faktiski ietver divus pamatus, proti, viens no tiem attiecas uz kļūdu atbalsta attīstību veicinošas iedarbības vērtējumā un otrs attiecas uz pamatojuma trūkumu saistībā ar šo jautājumu.

51 Runājot par otro Komisijas apstrīdēto pamatu, tā apgalvo, ka Sardīnijas reģions savā replikā, lai pamatotu savu viedokli par iespējamo pienākuma norādīt pamatojumu attiecībā uz atbalsta attīstību veicinošas iedarbības vērtējumu pārkāpumu, it kā kritizē apstākli, ka Komisija saistībā ar apstrīdēto lēmumu nav veikusi atbilstošu izmeklēšanu.

52 Ņemot vērā replikā ietvertās attiecīgās pārejas, šķiet, ka Sardīnijas reģions, kurš nekādā ziņā nav vēlējies izvirzīt jaunu pamatu attiecībā uz to, ka nav veikta izmeklēšana, ir vienīgi vēlējies pamatot savu pirmo pamatu, kas attiecas gan uz – kā norādīts iepriekš 50. punktā – kļūdu atbalsta attīstību veicinošas iedarbības vērtējumā, gan uz pamatojuma trūkumu saistībā ar šo jautājumu.

53 Līdz ar to, tā kā Sardīnijas reģions replikas stadijā nav izvirzījis jaunus pamatus, Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

Lieta T‑408/08

54 Lietā T‑408/08 Komisija par jaunu uzskata pamatu, kas attiecas uz pamatojuma trūkumu saistībā ar attiecīgās atbalsta shēmas ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.

55 Šī Komisijas iebilde par nepieņemamību izriet no nepareizas SF Turistico Immobiliare iesniegto procesuālo dokumentu izpratnes, kuri, bez šaubām, rada neskaidrības. Patiesībā minētais prasītājs prasības pieteikumā sava devītā pamata, kas attiecas uz EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta un 1998. gada pamatnostādņu pārkāpumu, ietvaros jau ir norādījis uz “tādu nelabvēlīgu iespaidu uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm”. Tomēr, šādi rīkojoties, tas ir tikai vēlējies papildināt šo pamatu, kas attiecas uz noteikumu, kas reglamentē valsts atbalsta saderību, pārkāpumu, nevis izvirzīt atsevišķu pamatu, kas attiecas uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, jo Komisija esot kļūdaini secinājusi, ka pastāv valsts atbalsts.

56 Līdz ar to norāde, ko SF Turistico Immobiliare izdarījis replikā un saskaņā ar kuru tas “turklāt [replikā] ir norādījis uz būtisku pietiekama pamatojuma trūkumu saistībā ar atbalsta ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm”, ir jāsaprot tāpat, proti, kā mēģinājums papildināt pamatu, kas attiecas uz noteikumu, kas reglamentē valsts atbalsta saderību, pārkāpumu.

57 No tā izriet, ka SF Turistico Immobiliare replikas stadijā nav izvirzījis jaunu pamatu, līdz ar to ir jānoraida Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību.

Lieta T‑453/08

58 Šajā lietā Komisija par jaunu uzskata pamatu, kas attiecas uz EKL 253. panta pārkāpumu saistībā ar de minimis noteikuma piemērošanu.

59 Tā šajā ziņā norāda, ka prasības pieteikumā izvirzītais pamats attiecas uz de minimis sliekšņa pareizu piemērošanu, nevis uz tā piemērošanas atbilstošu pamatojumu.

60 Šis apgalvojums nav pareizs, ņemot vērā prasības pieteikuma attiecīgo punktu formulējumu, kuros ir minēta “pamatojuma neesamība saistībā ar to, ka pastāv atbalsta attīstību veicinošais elements, kas izriet no apstākļa, ka subsīdiju daļa, kas attiecas uz izdevumiem, kuri ir radušies pirms pieteikuma iesniegšanas, ir mazāka par de minimis sliekšņa summu”, kā arī “pretrunas” starp apstrīdēto lēmumu un Komisijas apgalvojumiem attiecībā uz de minimis augšējo robežu citās Sardīnijas reģiona un Komisijas tikšanās reizēs.

61 Ir jāuzskata, ka, ņemot vērā to, ka pamatu, kas attiecas uz pamatojuma neesamību saistībā ar de minimis noteikuma piemērošanu, prasības pieteikumā jau ir izvirzījis Timsas, Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

Lieta T‑454/08

62 Šajā lietā Komisija par jaunu uzskata pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ko Grand Hotel Abi d’Oru šķietami ir izvirzījis replikas stadijā.

63 Tā šajā ziņā norāda, ka prasības pieteikumā Grand Hotel Abi d’Oru esot skaidri norādījis vienīgi uz EKL 254. panta un Regulas Nr. 659/1999 20. panta 1. punkta pārkāpumu saistībā ar apstākli, ka Komisija tam nav paziņojusi dažus dokumentus.

64 Atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, Grand Hotel Abi d’Oru apstiprināja, ka ar replikā minēto pāreju, uz kuru atsaukusies Komisija, tas nevēlējās izvirzīt jaunu pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, – minētā pāreja tikai papildinot prasības pieteikumā izvirzīto pamatu, kas attiecas uz EKL 254. panta un Regulas Nr. 659/1999 20. panta 1. punkta pārkāpumu. Līdz ar to Grand Hotel Abi d’Oru izvirzītais pamats nav jānoraida kā nepieņemams.

3. Par pamatu, kas attiecas uz lēmuma par procedūras koriģēšanu prettiesiskumu, pieņemamību

65 Personas, kas iestājušās lietā, un SF Turistico Immobiliare, lai apgalvotu, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks, ir norādījuši uz lēmuma par procedūras koriģēšanu prettiesiskumu.

66 Komisija, šajā ziņā formāli neizvirzot iebildi par nepieņemamību, uzskata, ka attiecīgie pamati ir nepieņemami, jo lēmums par procedūras koriģēšanu bija kļuvis galīgs. Tas esot publicēts 2007. gada 14. februāra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un neesot apstrīdēts EKL 230. panta piektajā daļā paredzētajā termiņā.

67 SF Turistico Immobiliare norāda, ka lēmums par procedūras koriģēšanu tam neradīja kaitējumu, jo vienīgais konkrētais kaitējums tā interesēm izrietēja no apstrīdētā lēmuma. Tātad vienīgi saistībā ar to tam bija interese celt prasību.

68 Šajā ziņā vispirms ir jānosaka lēmuma par procedūras koriģēšanu juridiskais raksturs, lai pēc tam vajadzības gadījumā noteiktu, vai prasītāji tādēļ, ka tie EKL 230. panta piektajā daļā paredzētajā termiņā minēto lēmumu nav pārsūdzējuši tiesā, nevar izvirzīt tā prettiesiskumu prasības atcelt apstrīdēto lēmumu ietvaros.

Par lēmuma par procedūras koriģēšanu juridisko raksturu

69 Noteikumos, kas reglamentē procedūru valsts atbalsta jomā, nav tieši paredzēts, ka procedūrā, kas ir uzsākta, būtu jāpieņem lēmums par procedūras koriģēšanu un paplašināšanu.

70 Šajā ziņā no Regulas Nr. 659/1999 preambulas 8. apsvēruma un no šīs pašas regulas 6. panta 1. punkta izriet, ka lēmumā uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru ir jārezumē attiecīgi faktiski un tiesiski jautājumi, jāietver sākotnējais izvērtējums par to, vai attiecīgajam ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, kā arī jāizklāsta iemesli, kas liek šaubīties par tā saderību ar kopējo tirgu, lai ļautu attiecīgajai dalībvalstij un citām ieinteresētajām personām lietderīgi iesniegt savus apsvērumus, tādējādi nodrošinot Komisiju ar visu informāciju, kas tai nepieciešama, lai novērtētu atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Pati oficiālā izmeklēšanas procedūra atļauj padziļināt un paskaidrot jautājumus, kas ir uzdoti lēmumā par procedūras uzsākšanu. No Regulas Nr. 659/1999 7. panta izriet, ka šīs procedūras beigās Komisijas analīze var mainīties, jo tā galu galā var izlemt, ka pasākums nav valsts atbalsts vai ka šaubas par tā nesaderību ir kliedētas. No tā izriet, ka galīgais lēmums var atšķirties no lēmuma par procedūras uzsākšanu, tomēr negatīvi neietekmējot galīgo lēmumu (Vispārējās tiesas 2009. gada 4. marta spriedums lietā T‑424/05 Itālija/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑23.* lpp., 69. punkts). Līdz ar to Komisijai nav jāveic lēmuma par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu koriģēšana.

71 Neraugoties uz to, loģiski un vēl jo vairāk iespējamo atbalsta shēmas saņēmēju interesēs ir tas, lai Komisijai gadījumā, ja pēc tam, kad tā ir pieņēmusi lēmumu par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu, tā atklāj, ka minētais lēmums ir balstīts vai nu uz nepilnīgiem faktiem, vai arī uz šo faktu juridiski kļūdainu vērtējumu, būtu iespēja mainīt savu nostāju, pieņemot lēmumu par procedūras koriģēšanu. Faktiski šāds lēmums par procedūras koriģēšanu, kam seko jauns aicinājums ieinteresētajām personām iesniegt savus apsvērumus, ļauj tām reaģēt uz izmaiņām Komisijas pagaidu novērtējumā saistībā ar attiecīgo pasākumu, izsakot savu viedokli šajā jautājumā.

72 Turklāt ir jānorāda, ka Komisija būtu varējusi arī izvēlēties vispirms pieņemt lēmumu, ar ko tiek izbeigta procedūra, un pēc tam jaunu lēmumu par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu, balstoties uz tās grozīto juridisko vērtējumu, kam šajā gadījumā būtu tāds pats saturs kā lēmumam par procedūras koriģēšanu. Šādos apstākļos procesuālās ekonomijas apsvērumi un labas pārvaldības princips, šķiet, sliecas par labu lēmuma par procedūras koriģēšanu pieņemšanai, nevis lēmuma, ar ko tiek izbeigta procedūra un uzsākta jauna procedūra, pieņemšanai. Šajā kontekstā jānorāda, ka procedūras priekšmeta koriģēšana ļāva Komisijai apstrīdētajā lēmumā ņemt vērā Grand Hotel Abi d’Oru apsvērumus, kas tika iesniegti pēc lēmuma par procedūras uzsākšanu pieņemšanas, kas tā nebūtu bijis gadījumā, ja Komisija būtu izbeigusi oficiālo izmeklēšanas procedūru, lai pēc tam uzsāktu jaunu.

73 Runājot par šāda lēmuma par procedūras koriģēšanu juridisko vērtējumu, ņemot vērā, ka tas papildina lēmumu par procedūras uzsākšanu, lai tādējādi tajā tiktu izdarīti grozījumi, ir jāuzskata, ka tiem ir līdzīgs juridisks statuss. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka paziņojuma par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu mērķis ir tikai iegūt visa veida informāciju no ieinteresētajām personām, kas paredzēta Komisijas nākotnes rīcības izskaidrošanai (Tiesas 1973. gada 12. jūlija spriedums lietā 70/72 Komisija/Vācija, Recueil, 813. lpp., 19. punkts; Vispārējās tiesas 1996. gada 22. oktobra spriedums lietā T‑266/94 Skibsværftsforeningen u.c./Komisija, Recueil, II‑1399. lpp., 256. punkts).

74 Šajā gadījumā Komisija lēmumā par procedūras koriģēšanu ir izklāstījusi iemeslus, kādēļ tā uzskatīja, ka attiecīgās atbalsta shēmas juridiskais vērtējums, kas ietverts lēmumā par procedūras uzsākšanu, bija jākoriģē. Tā it īpaši skaidroja, ka saskaņā ar tās viedokli šajā gadījumā runa bija par prettiesisku atbalsta shēmu, nevis par tās apstiprinātas atbalsta shēmas ļaunprātīgu izmantošanu. Komisija pēc šiem skaidrojumiem aicināja ieinteresētās personas atkārtoti iesniegt savus apsvērumus. No tā izriet, ka lēmumam par procedūras koriģēšanu bija tāds pats priekšmets un mērķis kā lēmumam par procedūras uzsākšanu, līdz ar to tas ir jākvalificē tāpat kā lēmums par procedūras uzsākšanu.

Par sekām, ko šajā gadījumā izraisa pamatu, kas attiecas uz lēmuma par procedūras koriģēšanu prettiesiskumu, pieņemamība

75 Vispirms, ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru akti vai lēmumi, pret kuriem var vērsties ar prasību atcelt tiesību aktu EKL 230. panta izpratnē, ir pasākumi, kas rada saistošas tiesiskas sekas, kas var ietekmēt prasītāja intereses, grozot tā tiesisko situāciju (Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedums lietā 60/81 IBM/Komisija, Recueil, 2639. lpp., 9. punkts, un Vispārējās tiesas 1992. gada 18. decembra spriedums apvienotajās lietās no T‑10/92 līdz T‑12/92 un T‑15/92 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑2667. lpp., 28. punkts).

76 Ja runa ir par aktiem vai lēmumiem, kuru izstrāde notiek vairākos posmos, it īpaši, ja tie ir iekšējās procedūras iznākums, tie ir principā apstrīdami tikai tad, ja tas ir pasākums, ar kuru galīgā veidā tiek noteikta iestādes nostāja šīs procedūras beigās, nevis starppasākums, kura mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu (iepriekš 75. punktā minētie spriedumi lietā IBM/Komisija, 10. punkts, un apvienotajās lietās Cimenteries CBR u.c./Komisija, 28. punkts).

77 Saskaņā ar šo judikatūru Komisijas galīgais lēmums, ko tā pieņēmusi, lai slēgtu oficiālo izmeklēšanas procedūru, kura ir paredzēta EKL 88. panta 2. punktā, ir tiesību akts, ko var apstrīdēt, pamatojoties uz EKL 230. pantu. Šāds lēmums rada saistošas tiesiskas sekas, kas var ietekmēt ieinteresēto personu intereses, jo ar to tiek pabeigta attiecīgā procedūra un tiek galīgi lemts par attiecīgā pasākuma saderību ar valsts atbalstam piemērojamajām normām. Tādējādi ieinteresētajām personām vienmēr ir iespēja apstrīdēt galīgo lēmumu, ar kuru tiek slēgta oficiālā izmeklēšanas procedūra, un tām šajā sakarā ir jābūt iespējai apšaubīt dažādus apstākļus, kuri pamato Komisijas galīgo nostāju (Vispārējās tiesas 2003. gada 27. novembra spriedums lietā T‑190/00 Regione Siciliana/Komisija, Recueil, II‑5015. lpp., 45. punkts). Šī iespēja nav atkarīga no tā, vai lēmums uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru rada juridiskās sekas, lai varētu celt prasību atcelt tiesību aktu. Nenoliedzami, Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūrā ir atļauta iespēja celt prasību par lēmumu uzsākt procedūru, ja ar to tiek radītas negrozāmas juridiskās sekas, kuras a posteriori nevar tikt grozītas ar galīgo lēmumu. Tā tas ir gadījumā – kā tas ir šajā situācijā –, kad Komisija uzsāk oficiālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz pasākumu, kuru tā pagaidu kārtā atzīst par jaunu atbalstu, jo ar šo lēmumu uzsākt procedūru salīdzinājumā ar galīgo lēmumu tiek radītas patstāvīgas juridiskās sekas. Attiecīgā pasākuma īstenošanas apturēšanai, kuras pamatā saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu ir tas, ka šis pasākums pagaidu kārtā ir atzīts par jaunu atbalstu, salīdzinājumā ar galīgo lēmumu ir patstāvīgs raksturs, kas ir ierobežots laikā līdz brīdim, kad tiek izbeigta oficiālā procedūra (Tiesas 1992. gada 30. jūnija spriedums lietā C‑312/90 Spānija/Komisija, Recueil, I‑4117. lpp., 12.–24. punkts; 1994. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑47/91 Itālija/Komisija, Recueil, I‑4635. lpp., 29. un 30. punkts, un 2001. gada 9. oktobra spriedums lietā C‑400/99 Itālija/Komisija, Recueil, I‑7303. lpp., 56.–62. un 69. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 30. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑195/01 un T‑207/01 Government of Gibraltar/Komisija, Recueil, II‑2309. lpp., 80.–86. punkts).

78 Tomēr ar iespēju apstrīdēt lēmumu par procedūras uzsākšanu nevar tikt samazinātas ieinteresēto personu procesuālās tiesības, liedzot tām apstrīdēt galīgo lēmumu un sava prasības pieteikuma pamatojumam atsaukties uz kļūdām, kas attiecas uz visiem šī lēmuma pieņemšanas procedūras posmiem (iepriekš 77. punktā minētais spriedums lietā Regione Siciliana/Komisija, 47. punkts).

79 No iepriekš minētā izriet, ka apstāklis, ka prasītāji un personas, kas iestājušās lietā, paredzētajā termiņā nav cēluši prasību pret lēmumu par procedūras koriģēšanu, neliedz tiem pret apstrīdēto lēmumu izvirzīt pamatus, kas attiecas uz lēmuma par procedūras koriģēšanu prettiesiskumu, līdz ar to Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

4. Par pamatiem, kas attiecas uz procesuālo noteikumu pārkāpumiem

80 Prasītāji un personas, kas iestājušās lietā, izvirza trīs pamatus saistībā ar procesuālo noteikumu pārkāpumiem, kuri attiecas, pirmkārt, uz EKL 88. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 pārkāpumu, otrkārt, uz EKL 254. panta 3. punkta un Regulas Nr. 659/1999 20. panta 1. punkta pārkāpumu un, treškārt, uz pamatojuma neesamību apstrīdētajā lēmumā.

Par pamatu, kas attiecas uz EKL 88. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 pārkāpumu

81 Šis pamats iedalās trīs iebildumos, ar kuriem attiecīgi tiek apgalvots Regulas Nr. 659/1999 9. panta pārkāpums, izmeklēšanas trūkums un Regulā Nr. 659/1999 paredzēto termiņu neievērošana.

Par pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 659/1999 9. panta pārkāpumu

82 Personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka, tā kā Komisija iepriekš bija apstiprinājusi atbalstu, kurš apstrīdētajā lēmumā tika atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, tai bija jāatceļ lēmums par atbalsta apstiprināšanu, kā tas paredzēts Regulas Nr. 659/1999 9. pantā.

83 Komisija nav tieši izteikusies par šī iebilduma pamatotību.

84 Saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 9. pantu Komisija tostarp var atcelt lēmumu, ar ko tā ir apstiprinājusi atbalstu, pēc tam, kad attiecīgai dalībvalstij dota iespēja iesniegt savas piezīmes, ja attiecīgais lēmums pamatojas uz nepareizu informāciju, kas sniegta saskaņā ar procedūru un kas bija izšķirošais faktors lēmuma pieņemšanā.

85 Tomēr ir jākonstatē, ka lēmums par atbalsta apstiprināšanu nav balstīts uz nepareizu informāciju. Šajā ziņā ir jānorāda, kā tas arī izriet no apstrīdētā lēmuma 51., 54., 59., 61. un 72. apsvēruma, ka Komisija nepārmet Itālijas iestādēm, ka tās būtu tai sniegušas nepareizu vai nepilnīgu informāciju procedūrā pirms lēmuma par atbalsta apstiprināšanu pieņemšanas. Patiesībā tā par nesaderīgu ar kopējo tirgu šajā lietā aplūkoto atbalstu ir atzinusi tādēļ, ka ar Rezolūciju Nr. 33/6 sākotnēji paziņotajā pasākumā tika ieviesti tādi grozījumi, kas nebija saderīgi ar lēmuma par atbalsta apstiprināšanu noteikumiem, tiktāl, ciktāl pirmajā uzaicinājumā iesniegt pieteikumus attiecīgās atbalsta shēmas ietvaros bija iespējams atzīt projektus, kuru īstenošana tika uzsākta pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas (turpmāk tekstā – “strīdīgā atbalsta shēma” vai “strīdīgā shēma”). Līdz ar to 2000. gada 27. jūlija Rezolūcija Nr. 33/6 ir pieņemta pēc 1998. gada 12. novembra lēmuma par atbalsta apstiprināšanu.

86 No tā izriet, ka Regulas Nr. 659/1999 9. pants šajā gadījumā nav piemērojams.

87 Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka Komisijai nebija neviena iemesla atsaukt lēmumu par atbalsta apstiprināšanu, jo tās vērtējums saistībā ar apstiprinātās atbalsta shēmas saderību nebija mainījies. Faktiski Komisija apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatēja, ka “saskaņā ar [..] Likumu Nr. 9/1998 piešķirtais valsts atbalsts, kuru Itālija nelikumīgi īstenojusi ar Rezolūciju Nr. 33/6 [..], nav saderīgs ar kopējo tirgu, izņemot gadījumus, kad atbalsta saņēmējs ir iesniedzis pieteikumu atbalsta saņemšanai pirms darb[u] sākšanas [..]”. No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums neietekmē tā valsts atbalsta saderību ar kopējo tirgu, kurš piešķirts saskaņā ar Likumu Nr. 9/1998, tiktāl, ciktāl pieteikums atbalsta saņemšanai tika iesniegts pirms darbu sākšanas. Tieši šī nosacījuma dēļ Komisija lēmumā par atbalsta apstiprināšanu paziņoja, ka tā necels iebildumus pret Itālijas paziņoto atbalsta shēmu.

88 Līdz ar to ir jānoraida personu, kas iestājušās lietā, izvirzītais iebildums, kas attiecas uz Regulas Nr. 659/1999 9. panta pārkāpumu.

Par iebildumu, kas attiecas uz izmeklēšanas trūkumu

89 Timsas un Grand Hotel Abi d’Oru pārmet Komisijai izmeklēšanas trūkumu, jo tā neesot ņēmusi vērā to īpašo situāciju. It īpaši Komisija neesot izvērtējusi to situāciju – ņemot vērā, ka tie salīdzinājumā ar Sardīnijas reģionu bija privātas puses –, kā arī atšķirības starp dažādiem uzņēmumiem, kuri bija iesaistīti attiecīgās atbalsta shēmas īstenošanā. Turklāt Komisija neesot izvērtējusi tiesisko paļāvību, ko tiem bija radījis Sardīnijas reģions, kā arī Komisija.

90 Komisija apstrīd Timsas un Grand Hotel Abi d’Oru argumentus.

91 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, pastāvot valsts atbalsta shēmai, Komisijai principā nav pienākuma veikt individuālos gadījumos piešķirtā atbalsta analīzi, bet tā var tikai izpētīt attiecīgās shēmas vispārējās iezīmes (šajā ziņā skat. Tiesas 1987. gada 14. oktobra spriedumu lietā 248/84 Vācija/Komisija, Recueil, 4013. lpp., 18. punkts; 2002. gada 7. marta spriedumu lietā C‑310/99 Itālija/Komisija, Recueil, I‑2289. lpp., 89. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑278/00, Recueil, I‑3997. lpp. 24. punkts). Turklāt īpašie apstākļi, kuri piemīt individuālam atbalsta saņēmējam saskaņā ar šo shēmu, var tikt novērtēti tikai tajā brīdī, kad attiecīgā dalībvalsts atbalstu atgūst (iepriekš minētais 2002. gada 7. marta spriedums lietā Itālija/Komisija, 91. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 31. maija spriedums lietā T‑354/99 Kuwait Petroleum (Nederland)/Komisija, Krājums, II‑1475. lpp., 67. punkts). Ja tas būtu citādi, Komisijas pienākums veikt izmeklēšanu būtu ievērojamāks gadījumā, kad shēma, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu, būtu ieviesta prettiesiski, nevis gadījumā, kad attiecīgā dalībvalsts būtu ievērojusi šajā tiesību normā paredzēto paziņošanas pienākumu, jo pēdējā gadījumā iespējamo atbalsta saņēmēju īpašie apstākļi izskatīšanas stadijā nebūtu zināmi.

92 Līdz ar to šajā gadījumā Komisija varēja tikai pārbaudīt atbalsta shēmu kā tādu un tai nebija pienākuma ņemt vērā ne saikni starp prasītājiem un Sardīnijas reģionu, ne starp iesaistītajiem uzņēmumiem pastāvošās atšķirības, ne arī iespējamo tiesisko paļāvību, uz kuru varētu atsaukties daži uzņēmumi un kuru tiem esot varējusi radīt vai nu Komisija, vai arī Sardīnijas reģions. Šie apstākļi var tikt ņemti vērā tikai individuālā atbalsta atgūšanas stadijā.

93 No tā izriet, ka iebildums, kas attiecas uz izmeklēšanas trūkumu, ir jānoraida.

Par iebildumu, kas attiecas uz Regulā Nr. 659/1999 paredzēto termiņu neievērošanu

94 Personas, kas iestājušās lietā, pārmet Komisijai šādu Regulā Nr. 659/1999 paredzēto termiņu neievērošanu:

– divu mēnešu termiņu, kas sākas dienā pēc pilnīga paziņojuma saņemšanas un kura laikā Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 4. panta 5. punktu pēc iepriekšējās izskatīšanas stadijas ir jāpieņem lēmums;

– divu mēnešu termiņu, kurā Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 1. punktu, kā tas interpretēts judikatūrā, pēc iepriekšējās izskatīšanas stadijas bija jāpieņem lēmums, ja tās rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu;

– 18 mēnešu termiņu, kas sākas pēc oficiālās izmeklēšanas procedūras sākšanas un kurā Komisijai ir jāpieņem lēmums par šīs procedūras izbeigšanu saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 7. panta 6. punktu.

95 Komisija nav tieši izteikusies par šī iebilduma pamatotību.

96 Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka divu mēnešu termiņš, lai izbeigtu iepriekšējās izskatīšanas stadiju, kas paredzēta Regulas Nr. 659/1999 4. panta 5. punktā, sākas dienā pēc pilnīga paziņojuma saņemšanas. Šajā gadījumā strīdīgās shēmas iepriekšējā izskatīšana netika uzsākta ar Itālijas Republikas paziņošanu par šo shēmu, bet ar sūdzību par ļaunprātīgu sākotnējās shēmas izmantošanu, ko Komisija saņēma 2003. gada 21. februārī. Līdz ar to uz Komisiju neattiecās Regulas Nr. 659/1999 4. panta 5. punktā paredzētais divu mēnešu termiņš (šajā ziņā skat. jau pirms Regulas Nr. 659/1999 spēkā stāšanās pasludināto Vispārējās tiesas 1998. gada 15. septembra spriedumu lietā T‑95/96 Gestevisión Telecinco/Komisija, Recueil, II‑3407. lpp., 79. punkts, un 2000. gada 10. maija spriedumu lietā T‑46/97 SIC/Komisija, Recueil, II‑2125. lpp., 103. punkts).

97 Otrkārt, runājot par divu mēnešu termiņu, kas, iespējams, paredzēts judikatūrā saistībā ar Regulas Nr. 659/1999 10. panta 1. punktu, vispirms, ir jānorāda, ka saskaņā ar šo noteikumu, ja neatkarīgi no informācijas avota Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, tā tūlīt izskata minēto informāciju. Šis noteikums nav jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz iepriekšējās izskatīšanas stadijas izbeigšanu, bet drīzāk tā, ka tas attiecas uz iepriekšējās izskatīšanas sākumu, – tēze, kuru apstiprina iepriekšējā punktā uzsvērtais fakts, ka Komisijai nav pienākuma ievērot ierasto termiņu gadījumā, ja iepriekšējā izskatīšana ir uzsākta sūdzības iesniegšanas dēļ.

98 Judikatūrā, uz kuru ir atsaukušās personas, kas iestājušās lietā, nav minēta citāda šo noteikumu interpretācija. Faktiski, ja tas ir tā, ka šajā judikatūrā ir uzsvērts fakts, ka Komisijai iepriekšējā izskatīšanas stadija vienmēr ir jābeidz divu mēnešu laikā, tad šis termiņš vienmēr attiecas vienīgi uz dalībvalstu paziņotajiem atbalstiem, kā arī tas izriet no personu, kas iestājušās lietā, minēto punktu konteksta, nevis uz tādām situācijām, kā šajā gadījumā, kad iepriekšējās izskatīšanas stadija tika uzsākta ar sūdzību.

99 Protams, ir skaidrs, ka tam nebūtu jārada situācija, ka Komisija, īstenojot savu rīcības brīvību, pagarina iepriekšējās izskatīšanas stadiju. Kā jau tas tika nospriests, tiktāl, ciktāl Komisijai ir ekskluzīva kompetence valsts atbalsta saderības ar kopējo tirgu izvērtēšanā, tai ir pienākums labas Līguma pamatnoteikumu attiecībā uz valsts atbalstu pārvaldības interesēs veikt rūpīgu un objektīvu sūdzības par atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu izskatīšanu (šajā ziņā skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 62. punkts, un iepriekš 96. punktā minēto spriedumu lietā Gestevisión Telecinco/Komisija, 72. punkts) un tā nevar uz nenoteiktu laiku atlikt to valsts pasākumu iepriekšēju izskatīšanu, par kuriem iesniegta sūdzība attiecībā uz valsts atbalstu (iepriekš 96. punktā minētais spriedums lietā Gestevisión Telecinco/Komisija, 74. punkts). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, vai šādas administratīvās procedūras ilgums ir bijis saprātīgs, ir novērtējams, ņemot vērā katras lietas konkrētos apstākļus un it īpaši tās kontekstu, dažādās procesuālās stadijas, kas Komisijai jāievēro, un lietas sarežģītību, kā arī tās nozīmi attiecībā uz dažādām ieinteresētajām personām (Vispārējās tiesas 1997. gada 19. marta spriedums lietā T‑73/95 Oliveira/Komisija, Recueil, II‑381. lpp., 45. punkts; 1997. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑213/95 un T‑18/96 SCK un FNK/Komisija, Recueil, II‑1739. lpp., 57. punkts, un iepriekš 96. punktā minētais spriedums lietā Gestevisión Telecinco/Komisija, 75. punkts).

100 Šajā gadījumā starp brīdi, kad Komisija 2003. gada 21. februārī saņēma sūdzību, un lēmuma par procedūras uzsākšanu pieņemšanu 2004. gada 3. februārī pagāja vairāk nekā vienpadsmit mēnešus ilgs termiņš. Ņemot vērā it īpaši to, ka Komisijai ar Itālijas Republikas pārstāvju starpniecību bija jālūdz papildinformācija no Sardīnijas reģiona, šis termiņš nešķiet pārmērīgs.

101 Treškārt, saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 13. panta 2. punktu un 16. pantu tādā gadījumā, ja atbalsts tiek uzskatīts par varbūtēji nelikumīgu, kā arī gadījumā, ja tas, iespējams, ir piemērots ļaunprātīgi, uz Komisiju neattiecas Regulas Nr. 659/1999 7. panta 6. punktā paredzētais termiņš. Šajā gadījumā oficiālā izmeklēšanas procedūra, ko uzsākusi Komisija, sākotnēji attiecās uz atbalstu, kurš tika uzskatīts par iespējami ļaunprātīgi izmantotu, un vēlāk pēc lēmuma par procedūras koriģēšanu tā attiecās uz varbūtēji nelikumīgu atbalstu.

102 No tā izriet, ka ir jānoraida iebildums par Regulā Nr. 659/1999 paredzēto termiņu neievērošanu.

Par pamatu, kas attiecas uz EKL 254. panta 3. punkta un Regulas Nr. 659/1999 20. panta 1. punkta pārkāpumu

103 Grand Hotel Abi d’Oru apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 254. panta 3. punktā un Regulas Nr. 659/1999 20. panta 1. punktā paredzēto paziņošanas pienākumu, nepaziņojot tam par pieprasījumu iesniegt papildinformāciju, ko Komisija 2003. gada 26. februārī bija adresējusi Itālijas Republikai (skat. iepriekš 15. punktu), ne arī par lēmumu par procedūras koriģēšanu, lai gan minētais prasītājs pēc lēmumā par procedūras uzsākšanu iekļautā uzaicinājuma bija iesniedzis apsvērumus par strīdīgo atbalsta shēmu.

104 Komisija apstrīd Grand Hotel Abi d’Oru argumentus.

105 Pirmkārt, saskaņā ar EKL 254. panta 3. punktu lēmumus paziņo visiem, kam tie adresēti, un līdz ar šādu paziņošanu tie stājas spēkā.

106 Saistībā, pirmām kārtām, ar lēmumu par procedūras koriģēšanu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka adresāti Komisijas pieņemtajiem lēmumiem valsts atbalsta jomā vienmēr ir attiecīgās dalībvalstis (iepriekš 99. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 45. punkts; Vispārējās tiesas 1999. gada 17. jūnija spriedums lietā T‑82/96 ARAP u.c./Komisija, Recueil, II‑1889. lpp., 28. punkts, un iepriekš 96. punktā minētais spriedums lietā SIC/Komisija, 45. punkts). Šo judikatūru, kas radusies pirms Regulas Nr. 659/1999 pieņemšanas, īpaši apstiprina šīs regulas 25. pants, kurā ir noteikts, ka lēmumus, ko pieņem saskaņā ar šīs regulas II, III, IV, V un VII nodaļu, adresē attiecīgai dalībvalstij, kurai Komisija tos tūlīt paziņo. Šajā ziņā ir jāatgādina, kā tas arī tika konstatēts iepriekš 69.?74. punktā, ka lēmumu par procedūras koriģēšanu juridiski var klasificēt kā lēmumu, ar kuru uzsāk oficiālo izmeklēšanas procedūru.

107 No tā izriet, ka lēmums par procedūras koriģēšanu bija adresēts vienīgi Itālijas Republikai, nevis strīdīgā atbalsta saņēmējiem. Līdz ar to EKL 254. panta 3. punktā Komisijai nav paredzēts pienākums paziņot Grand Hotel Abi d’Oru lēmumu par procedūras koriģēšanu.

108 Saistībā, otrām kārtām, ar lūgumu iesniegt papildinformāciju runa nav par lēmumu EKL 249. panta ceturtās daļas nozīmē, tātad EKL 254. panta 3. punkts tam nav piemērojams.

109 Līdz ar to iebildums par šīs tiesību normas pārkāpumu ir jānoraida.

110 Otrkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 20. panta 1. punktu visas ieinteresētās personas, kas pēc Komisijas lēmuma uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru ir iesniegušas piezīmes, saņem lēmuma, kuru Komisija pieņēmusi saskaņā ar 7. pantu, kopiju.

111 Ne lēmumu par procedūras koriģēšanu, ne pieprasījumu iesniegt papildinformāciju nevar kvalificēt kā “lēmumu, kurš pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 7. pantu”. Faktiski šis pants, ņemot vērā gan tā nosaukumu gan saturu, attiecas vienīgi uz Komisijas lēmumiem izbeigt oficiālo izmeklēšanas procedūru. No vienas puses, kā tas ir izskaidrots iepriekš 73. un 74. punktā, lēmums par procedūras koriģēšanu ir kvalificējams nevis kā lēmums izbeigt oficiālo izmeklēšanas procedūru, bet gluži otrādi kā lēmums uzsākt šādu procedūru. No otras puses, saistībā ar pieprasījumu iesniegt papildinformāciju, kā tas tika norādīts iepriekš 108. punktā, runa nav par tiesību aktu, kas ir kvalificējams kā lēmums, tātad uz to arī neattiecas Regulas Nr. 659/1999 20. panta 1. punkts.

112 Līdz ar to ir jānoraida iebildums, kas attiecas uz šīs tiesību normas pārkāpumu.

113 No tā izriet, ka pamats, kas attiecas uz EKL 254. panta 3. punkta un Regulas Nr. 659/1999 20. panta 1. punkta pārkāpumu, ir jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz pamatojuma neesamību apstrīdētajā lēmumā

114 Prasītāji un personas, kas iestājušās lietā, izvirza sešus iebildumus, kas attiecas uz pamatojuma neesamību apstrīdētajā lēmumā un lēmumā par procedūras koriģēšanu.

Par iebildumu, kas attiecas uz pamatojuma neesamību saistībā ar procedūras saprātīga ilguma principa pārkāpumu

115 SF Turistico Immobiliare apgalvo, ka gan lēmumā par procedūras koriģēšanu, gan apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums saistībā ar iespējamo procedūras saprātīga ilguma principa pārkāpumu.

116 Lēmumā par procedūras koriģēšanu nav norādīti iemesli, kādēļ Komisija ir gaidījusi divus ar pusi gadus, lai koriģētu un paplašinātu lēmumu uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, lai gan jau kopš 2003. gada aprīļa tās rīcībā bija visi nepieciešamie fakti.

117 Attiecībā uz apstrīdēto lēmumu SF Turistico Immobiliare norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 13. panta 2. punktu Komisijai varbūtēji nelikumīga atbalsta gadījumā nav pienākuma ievērot Regulas Nr. 659/1999 4. panta 5. punktā un 7. panta 6. un 7. punktā paredzētos termiņus. Tas tomēr nenozīmējot, ka šādā gadījumā nav piemērojams procedūras saprātīga ilguma princips. Tā kā apstrīdētajā lēmumā nav minēts attaisnojums nesamērīgi ilgajai – vairāk nekā četrus gadus un piecus mēnešu garajai – izmeklēšanas procedūrai, šajā lēmumā ir kļūda pamatojumā.

118 Komisija apstrīd SF Turistico Immobiliare argumentus.

119 Vispirms ir jāatgādina, ka šī iebilduma pārbaudes ietvaros nav jāizvērtē, vai procedūras ilgums šajā gadījumā faktiski bija pārmērīgs, bet ir tikai jāatbild uz jautājumu, vai Komisijas pienākums norādīt pamatojumu attiecas uz procedūras ilgumu un, ja tas tā ir, vai tā šo pienākumu ir izpildījusi.

120 Tomēr uz pirmo no minētajiem jautājumiem ir jāatbild noliedzoši – citiem vārdiem sakot – Komisijas pienākums norādīt pamatojumu neattiecas uz procedūras ilgumu, bet vienīgi uz pašu lēmuma saturu.

121 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzīto iemeslu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus (skat. iepriekš 99. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 63. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑413/06 P Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala, Krājums, I‑4951. lpp., 166. punkts un tajā minētā judikatūra).

122 Procedūras ilgums neizriet no attiecīgās iestādes argumentācijas, ar kuru šo ilgumu varētu attaisnot, bet tas ir pilnībā faktisks apstāklis, kas ir atkarīgs vienīgi no laika, kāds iestādei nepieciešams, lai pabeigtu šo procedūru. Līdz ar to procedūras ilgums neietilpst lēmuma saturā, kurš var tikt pamatots iepriekšējā punktā minētās judikatūras nozīmē. Tas, kā to Komisija pareizi norādījusi, pieprasa tikai procedūras dažādo posmu – līdz pat attiecīgā lēmuma pieņemšanai – vienīgi faktisku uzskaitīšanu.

123 Līdz ar to ir jānoraida iebildums, kas attiecas uz pamatojuma neesamību saistībā ar procedūras saprātīga ilguma principa pārkāpumu.

Par iebildumu, kas attiecas uz pamatojuma neesamību saistībā ar atbalsta atzīšanu par jaunu nelikumīgu atbalstu

124 Sardīnijas reģions apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums saistībā ar to, ka atbalsts, kas piešķirts projektiem, kuri tika uzsākti pirms pieteikuma iesniegšanas, uzskatāms par nelikumīgu, nevis drīzāk ļaunprātīgi izmantotu atbalstu.

125 Komisija apstrīd Sardīnijas reģiona argumentus.

126 Šajā ziņā pietiek norādīt, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 48.?55. apsvērumā ir atzinusi, ka atbalsta shēma, kas tika ieviesta it īpaši ar Rezolūciju Nr. 33/6, nebija saderīga ar Komisijas lēmumā par atbalsta apstiprināšanu paredzētajiem noteikumiem, jo tā nenodrošināja attiecīgā atbalsta attīstību veicinošu iedarbību, un līdz ar to atbalsts, kas bija piešķirts projektiem, kuru īstenošana tika uzsākta pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, bija uzskatāms par nelikumīgu atbalstu.

127 Šāds pamatojums nepārprotami un viennozīmīgi atspoguļo iestādes – akta autores – argumentāciju, ļaujot ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un Vispārējai tiesai īstenot pārbaudi iepriekš 121. punktā minētās judikatūras nozīmē.

128 Tātad šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots.

Par pamatu, kas attiecas uz pamatojuma neesamību saistībā ar atbalsta nesaderību, ņemot vērā reģionālās attīstības intereses

129 Personas, kas iestājušās lietā, un SF Turistico Immobiliare norāda uz pamatojuma neesamību apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz saskaņā ar strīdīgo shēmu piešķirtā atbalsta saderību (turpmāk tekstā – “strīdīgais atbalsts”), it īpaši saistībā ar tā devumu reģionālās attīstības veicināšanā EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē. Komisija tostarp neesot paskaidrojusi iemeslus, kādēļ pretēji citiem gadījumiem, kuros pastāv šādi paši apstākļi, tā par piemērojamiem neuzskatīja EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunktā paredzētos izņēmumus.

130 Komisija apstrīd personu, kas iestājušās lietā, un SF Turistico Immobiliare argumentus.

131 Saistībā, pirmkārt, ar SF Turistico Immobiliare izvirzītā iebilduma pieņemamību – ņemot vērā, ka pamats, kas attiecas uz pamatojuma neesamību, ir sabiedriskās kārtības pamats, – minētais iebildums nevar tikt noraidīts kā nepieņemams, jo tas Vispārējai tiesai ir jāizvērtē pēc savas ierosmes (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu lietā T‑349/03 Corsica Ferries France/Komisija, Krājums, II‑2197. lpp., 52. punkts un tajā minētā judikatūra).

132 Otrkārt, ir jānoraida Komisijas arguments, kas attiecas uz to, ka tai nebija pienākuma pierādīt atbalsta nesaderību, jo atbalsta saderība bija jāpierāda attiecīgajai dalībvalstij. Protams, ir tiesa, ka, tā kā lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru ietver pietiekamu sākotnējo analīzi, kurā Komisija izklāsta apsvērumus, kādēļ tai ir šaubas par attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, dalībvalstij un iespējamajam atbalsta saņēmējam ir jāiesniedz pierādījumi, kas liecinātu, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu (Vispārējās tiesas 2004. gada 14. janvāra spriedums lietā T‑109/01 Fleuren Compost/Komisija, Recueil, II‑127. lpp., 45. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2004. gada 18. novembra spriedumu lietā T‑176/01 Ferriere Nord/Komisija, Krājums, II‑3931. lpp., 93. un 94. punkts; pēc analoģijas skat. arī Tiesas 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija, Recueil, I‑7869. lpp., 170. punkts). Tomēr tas ir tikai noteikums, kas attiecas uz pierādīšanas pienākumu, nevis uz pienākumu norādīt pamatojumu, līdz ar to tā ir Komisija, kurai vajadzības gadījumā savā lēmumā ir jānorāda iemesli, kādēļ tā, neraugoties uz dalībvalsts vai atbalsta saņēmēju iesniegtajiem pierādījumiem, uzskata, ka attiecīgais atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu.

133 Treškārt, Komisija šajā ziņā ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.

134 Faktiski tā apstrīdētā lēmuma 56.?73. apsvērumā ir norādījusi, ka iemesls, kādēļ strīdīgais atbalsts nebija saderīgs ar kopējo tirgu, ir atbalsta attīstību veicinošās iedarbības neesamība, jo tas bija piešķirts projektiem, kuri bija uzsākti pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas. Tā šajā ziņā it īpaši atgādināja, ka atbalsta nepieciešamības princips ir judikatūrā apstiprināts vispārējais princips, kurš turklāt ir pārņemts gan lēmumā par atbalsta apstiprināšanu, gan 1998. gada pamatnostādnēs (skat. apstrīdētā lēmuma 58.?61. apsvērumu). Ar šo konstatējumu pietiek, lai pamatotu atbalsta nesaderību, jo visu atbalstu varēja atzīt par nesaderīgu, ņemot vērā reģionālās attīstības intereses. Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa jau ir nolēmusi, ka Komisija, atgādinot pamatnostādnēs paredzētos kritērijus un konstatējot, ka konkrētajā gadījumā šie kritēriji nav izpildīti, ir juridiski pietiekoši pamatojusi tās lēmumu nepiemērot kādu no EKL 87. panta 3. punktā paredzētajiem izņēmumiem (Vispārējās tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedums lietā T‑214/95 Vlaams Gewest/Komisija, Recueil, II‑717. lpp., 102. punkts). Kaut arī apstrīdētā lēmuma 62.?69. apsvērumā Komisija ir noraidījusi dažādos Itālijas iestāžu izvirzītos argumentus un minētā lēmuma 71. apsvērumā tā ir norādījusi, ka strīdīgo atbalstu nevarēja apstiprināt, arī pamatojoties uz citu juridisko pamatu, šādiem skaidrojumiem ir vienīgi papildraksturs.

135 Līdz ar to ir jānoraida iebildums, kas attiecas uz pamatojuma neesamību saistībā ar to, ka atbalsts nav saderīgs, ņemot vērā reģionālās attīstības intereses.

Par iebildumu, kas attiecas uz pamatojuma neesamību saistībā ar strīdīgā atbalsta attīstību veicinošās iedarbības vērtējumu

136 Šī iebilduma ietvaros Sardīnijas reģions, personas, kas iestājušās lietā, SF Turistico Immobiliare, Timsas un Grand Hotel Abi d’Oru izvirza trīs argumentus, kas attiecas uz pamatojuma neesamību Komisijas vērtējumā attiecībā uz strīdīgā atbalsta attīstību veicinošo iedarbību.

137 Pirmkārt, personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka Komisijai esot bijis jāpaskaidro iemesli, kādēļ šajā gadījumā 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punktā minēto prezumpciju, saskaņā ar kuru attīstību veicinoša iedarbība nepastāv gadījumā, ja darbi ir uzsākti pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, nevarēja atspēkot ar Sardīnijas reģiona izvirzītajiem apsvērumiem. Komisijai vismaz esot bijusi konkrēti jāizvērtē apgalvotā nestabilitāte, ko atbalsta izmaksāšana esot radījusi attiecīgajam tirgum. Nekas neliecinot par to, ka apstrīdētajā lēmumā būtu norādīts šāds pamatojums.

138 Otrkārt, Sardīnijas reģions apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums un ka tas ir pretrunīgs saistībā ar to, kādēļ Komisija, novērtējot strīdīgās atbalsta shēmas attīstību veicinošo iedarbību, netika ņēmusi vērā minētās shēmas saņēmēju tiesisko paļāvību, kas tiem izrietēja no valsts un Kopienu tiesību aktiem, kuri bija piemērojami brīdī, kad tie pieņēma lēmumu veikt ieguldījumus.

139 Treškārt, SF Turistico Immobiliare, Timsas un Grand Hotel Abi d’Oru apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums saistībā ar to, kādēļ Komisija, novērtējot strīdīgās atbalsta shēmas attīstību veicinošo iedarbību, netika ņēmusi vērā minētās shēmas saņēmēju īpašo situāciju.

140 Komisija apstrīd šos argumentus.

141 Saistībā, pirmkārt, ar Sardīnijas reģiona un personu, kas iestājušās lietā, izvirzītajiem argumentiem vispirms ir jānoraida arguments, saskaņā ar kuru Komisijai esot bijusi konkrēti jāizvērtē apgalvotā nestabilitāte, ko atbalsta izmaksāšana esot radījusi attiecīgajam tirgum. Faktiski tam, vai attiecīgais atbalsts rada nestabilitāti tirgū, kas ir jautājums, kurš principā attiecas uz atbalsta jēdzienu, nav nozīmes, novērtējot tā attīstību veicinošo iedarbību, kas savukārt izriet no attiecīgā atbalsta saderības ar kopējo tirgu pārbaudes.

142 Turklāt ir jānoraida arguments, saskaņā ar kuru Komisijai esot bijis jāpaskaidro iemesli, kādēļ šajā gadījumā 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punktā minēto prezumpciju nevarēja atspēkot ar Sardīnijas reģiona izvirzītajiem apsvērumiem un it īpaši ar apsvērumiem, kas attiecas uz strīdīgās shēmas saņēmēju tiesisko paļāvību, un šajā stadijā nav jālemj par personu, kas iestājušās lietā, izvirzīto apstākli, saskaņā ar kuru prasība iesniegt pieteikumu atbalsta saņemšanai pirms darbu uzsākšanas izriet no prezumpcijas, kuru iespējams atspēkot. Faktiski ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 62.?67. apsvērumā Komisija vispirms īsi ir uzskaitījusi argumentus, kurus Itālijas iestādes izvirzīja oficiālās izmeklēšanas procedūras ietvaros un kuri ir izklāstīti plašāk minētā lēmuma 36.?43. apsvērumā. Tā turklāt attiecībā uz katru no tiem ir norādījusi iemeslu, kādēļ tā uzskatīja, ka tie ir jānoraida. Katrā ziņā šajā sakarā nepastāv jautājums par pamatojuma neesamību, līdz ar to ir jānoraida Sardīnijas reģiona un personu, kas iestājušās lietā, izvirzītie argumenti.

143 Otrkārt, ir jānoraida iepriekš 139. punktā norādītais arguments un saskaņā ar iepriekš 44. punktā minētajiem apsvērumiem nav jālemj par tā pieņemamību tiktāl, ciktāl to ir izvirzījis SF Turistico Immobiliare.

144 Kā tas ir atspoguļots iepriekš 91. un 92. punktā, atbalsta shēmas izvērtēšanas ietvaros Komisijai ir tiesības ierobežot savu vērtējumu, pārbaudot vienīgi minētās shēmas vispārējās un abstraktās iezīmes, bez pienākuma izvērtēt tās atsevišķo saņēmēju īpašo situāciju. Tā kā Komisijai nav pienākuma izvērtēt atbalsta saņēmēju specifisko situāciju, pienākums norādīt pamatojumu neattiecas arī uz šo situāciju, līdz ar to ir jānoraida SF Turistico Immobiliare, Timsas un Grand Hotel Abi d’Oru izvirzītais arguments.

145 Līdz ar to ir jānoraida iebildums, kas attiecas uz pamatojuma neesamību saistībā ar atbalsta attīstību veicinošas iedarbības vērtējumu.

Par iebildumu, kas attiecas uz pamatojuma neesamību saistībā ar atteikumu piemērot de minimis noteikumu.

146 SF Turistico Immobiliare un Timsas apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav paskaidrojusi iemeslu, kādēļ tā ir atteikusies piemērot de minimis noteikumu tai atbalsta daļai, uz kuru attiecas izmaksas, kas radušās pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas.

147 Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.

148 Šajā ziņā pietiek norādīt, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 68. apsvērumā ir minējusi iemeslus, kādēļ tā uzskatīja, ka šajā gadījumā de minimis noteikumu nevarēja piemērot, lai netiktu apiets pienākums, saskaņā ar kuru pieteikums atbalsta saņemšanai ir jāiesniedz pirms darbu uzsākšanas projektā. Komisija ir arī uzsvērusi, ka attiecīgajai summai ir jāattiecas uz projektu kopumā, lai saskaņā ar de minimis noteikumu par atbilstīgiem nevarētu uzskatīt sākotnējos projekta īstenošanas darbus. Tā turklāt precizēja, ka Itālijas iestādes acīmredzot nav ņēmušas vērā apstākli, ka atbalsta saņēmējs de minimis atbalstu varēja saņemt, pamatojoties uz citām shēmām.

149 Līdz ar to ir jānoraida iebildums, kas attiecas uz pamatojuma neesamību saistībā ar atteikumu piemērot de minimis noteikumu, un nav jālemj par tā pieņemamību saskaņā ar iepriekš 44. punktā minēto judikatūru.

Par iebildumu, kas attiecas uz pamatojuma neesamību rīkojumā par atbalsta atgūšanu

150 Sardīnijas reģions norāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums saistībā ar rīkojumu atgūt atbalstu no tā saņēmējiem. Šajā ziņā tas norāda, ka Komisijai minētā lēmuma pamatojumā esot bijis jāņem vērā apstāklis, ka saskaņā ar judikatūru nelikumīga atbalsta saņēmējam ir tiesības izvirzīt izņēmuma apstākļus, kas tam leģitīmi ļāva paļauties uz atbalsta likumīgumu.

151 Komisija nepiekrīt šim argumentam.

152 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts atbalsta jomā, ja pretēji EKL 88. panta 3. punktam atbalsts jau ir piešķirts, Komisijai, kurai ir pilnvaras pieprasīt valsts iestādēm atgūt atbalstu, nav pienākuma norādīt īpašus motīvus, lai attaisnotu šo pilnvaru izmantošanu (Tiesas 1999. gada 17. jūnija spriedums lietā C‑75/97 Beļģija/Komisija, Recueil, I‑3671. lpp., 82. punkts; iepriekš 91. punktā minētais 2002. gada 7. marta spriedums lietā Itālija/Komisija, 106. punkts, un 2005. gada 15. decembra spriedums lietā C‑148/04 Unicredito Italiano, Krājums, I‑11137. lpp., 99. punkts). Šī judikatūra, kas ir radusies pirms Regulas Nr. 659/1999 pieņemšanas, joprojām ir piemērojama minētās regulas 14. panta 1. punkta ietvaros. Faktiski šajā tiesību normā ir precizēts, “kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja”. Lēmums likt atgūt atbalstu tātad ir gandrīz automātiskas sekas tam, ka šis atbalsts ir atzīts par nelikumīgu vai nesaderīgu – ievērojot vienīgo izņēmumu, kas izriet no minētās tiesību normas otrā teikuma, proti, ja rīkojums par atgūšanu būtu pretrunā kādam no Kopienu tiesību vispārējiem principiem. Komisijai tātad šajā ziņā nav rīcības brīvības. Šādos apstākļos, ja Komisija ir norādījusi iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka attiecīgais atbalsts ir nelikumīgs un nesaderīgs ar kopējo tirgu, tai nav pienākuma pamatot lēmumu, ar kuru ir noteikta atbalsta atgūšana.

153 Tātad ir jānoraida iebildums, kas attiecas uz pamatojuma neesamību lēmumā, kurā ir paredzēta strīdīgā atbalsta atgūšana, un līdz ar to arī pamats, kas attiecas uz pamatojuma neesamību vispār.

5. Par pamatiem, kas attiecas uz lietas būtību

154 Prasītāji un personas, kas iestājušās lietā, izvirza desmit pamatus, kas attiecas uz lietas būtību un ar kuriem tiek apgalvota, pirmkārt, juridiskā pamata neesamība lēmumā par procedūras koriģēšanu, otrkārt, pilnvaru nepareiza izmantošana šī lēmuma pieņemšanas laikā, treškārt, tas, ka lēmumā par atbalsta apstiprināšanu nav minēts iepriekšēja pieteikuma nosacījums, ceturtkārt, kļūdaina attiecīgā atbalsta kvalificēšana par nelikumīgu, piektkārt, 1998. gada pamatnostādņu nepiemērojamība, sestkārt, acīmredzama kļūda vērtējumā saistībā ar to, vai pastāv attīstību veicinoša iedarbība, septītkārt, EKL 87. panta 3. punkta pārkāpums, astotkārt, objektivitātes principa un konkurences aizsardzības principa pārkāpums, devītkārt, tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums un, desmitkārt, de minimis atbalsta noteikumu pārkāpums.

Par pamatu, kas attiecas uz juridiskā pamata neesamību lēmumā par procedūras koriģēšanu

155 SF Turistico Immobiliare un personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka nevienā EK līguma vai Regulas Nr. 659/1999 normā nav paredzēta iespēja atsākt, paplašināt vai koriģēt oficiālo izmeklēšanas procedūru. Turklāt SF Turistico Immobiliare norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 7. pantu šo procedūru izbeidz ar lēmumu, nevis ar jaunas izmeklēšanas uzsākšanu. Līdz ar to lēmums par procedūras koriģēšanu esot prettiesisks, padarot par spēkā neesošiem arī turpmāk pieņemtos pasākumus.

156 Komisija noraida šos argumentus.

157 Ka tas arī izriet no iepriekš 69.?72. punktā izdarītajiem secinājumiem, ja tas ir tā, ka tiesību normās, kas regulē procedūru valsts atbalsta jomā, nav tieši paredzēts, ka uzsāktā procedūrā var tikt pieņemts lēmums par procedūras koriģēšanu, šādu lēmumu ir iespējams pieņemt, ja Komisija pēc lēmuma uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru pieņemšanas atklāj, ka tas ir balstīts vai nu uz nepilnīgiem faktiem, vai arī uz šo faktu juridiski kļūdainu vērtējumu. Kā tas tika konstatēts iepriekš 73. un 74. punktā, ņemot vērā, ka šāds lēmums papildina lēmumu par procedūras uzsākšanu, lai tādējādi tajā izdarītu grozījumus, ir jāuzskata, ka tiem ir līdzīgs juridisks statuss.

158 Līdz ar to šajā gadījumā lēmumu par procedūras koriģēšanu varēja pamatot ar EKL 88. panta 2. punkta pirmo daļu un Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punktu kā jebkuru lēmumu uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, ņemot vērā arī procedūras ekonomijas un labas pārvaldības principu saskaņā ar iepriekš 72. punktā minētajiem apsvērumiem.

159 Līdz ar to ir jānoraida pamats, kas attiecas uz juridiskā pamata neesamību lēmumā par procedūras koriģēšanu.

Par pamatu, kas attiecas uz pilnvaru nepareizu izmantošanu lēmuma par procedūras koriģēšanu pieņemšanas laikā

160 SF Turistico Immobiliare apgalvo, ka, pieņemot lēmumu par procedūras koriģēšanu, Komisija ir izmantojusi “līdzekli, kas nav paredzēts tiesību aktos”, lai nesamērīgi pagarinātu 2004. gadā uzsākto oficiālo izmeklēšanas procedūru nolūkā mazināt savas kļūmes. SF Turistico Immobiliare uzskata, ka Komisija par nelikumīgu ir pārkvalificējusi atbalstu, ko iepriekš bija atzinusi par ļaunprātīgi izmantotu atbalstu tādēļ, lai varētu atgūt izmaksāto atbalstu.

161 Komisija noraida šos argumentus.

162 Pirmkārt, saistībā ar SF Turistico Immobiliare apgalvojumu, ka oficiālā izmeklēšanas procedūra esot nesamērīgi pagarināta, ir jānorāda, ka, pat ja šķiet, ka oficiālā izmeklēšanas procedūra šajā gadījumā bija pagarināta, Komisijai nekādā ziņā nav saistošs, kā tas arī norādīts iepriekš 101. punktā, Regulas Nr. 659/1999 7. panta 6. punktā paredzētais termiņš.

163 Otrkārt, kā konstatēts iepriekš 157.?159. punktā, lēmums par procedūras koriģēšanu ir balstīts uz EKL 88. panta 2. punkta pirmo daļu un Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punktu, līdz ar to šajā gadījumā nekādā ziņā nav runa par “līdzekli, kas nav paredzēts tiesību aktos”, uz ko ir norādījis SF Turistico Immobiliare.

164 Treškārt, lēmuma par procedūras koriģēšanu pieņemšanai nevarēja būt mērķis atgūt izmaksāto atbalstu, kā apgalvo SF Turistico Immobiliare. Faktiski, tā kā Regulas Nr. 659/1999 16. panta otrajā teikumā ir atsauce tostarp uz šīs pašas regulas 14. pantu, ļaunprātīgi izmantotu atbalstu atgūst tāpat kā nelikumīgu atbalstu, ja Komisija konstatē, ka tas nav saderīgs ar kopējo tirgu. Līdz ar to, lai varētu pieņemt lēmumu par atgūšanu, nebija jāveic grozījumi lēmumā par procedūras koriģēšanu ietvertajā juridiskajā vērtējumā.

165 Līdz ar to ir jānoraida pamats, kas attiecas uz nepareizu pilnvaru izmantošanu.

Par pamatu, kas attiecas uz to, ka lēmumā par atbalsta apstiprināšanu nav minēts iepriekšēja pieteikuma nosacījums

166 Personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka lēmumā par atbalsta apstiprināšanu nav minēts nosacījums, saskaņā ar kuru pieteikums atbalsta saņemšanai ir jāiesniedz pirms darbu uzsākšanas. Komisija ar šo lēmumu tātad esot apstiprinājusi tādu atbalsta shēmu, kas neliedza saimnieciskās darbības subjektiem, kuri bija uzsākuši darbus pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, saņemt šajā shēmā paredzēto atbalstu. Šādi rīkojoties, Komisija esot atzinusi šī atbalsta attīstību veicinošo iedarbību un nepieciešamību. Līdz ar to apstrīdētais lēmums esot balstīts uz kļūdainu secinājumu par tāda nosacījuma pārkāpumu, kurš faktiski neeksistē.

167 Komisija nepiekrīt šim argumentam.

168 Šis pamats ir jānoraida. Lēmuma par atbalsta piešķiršanu nodaļā, kas veltīta apstiprinātā atbalsta aprakstam, Komisija nepārprotami ir norādījusi, ka “uzņēmumiem pieteikums atbalsta saņemšanai ir jāiesniedz, pirms tiek uzsākta ieguldījumu projekta īstenošana”.

169 Ir tiesa, ka lēmuma par atbalsta apstiprināšanu kopija, kas pievienota prasības pieteikuma lietā T‑394/08 A.2. pielikumā, ir atveidota tādā veidā, ka tajā nav redzama attiecīgā norāde, kas minēta šī dokumenta otrās lappuses sākumā. Tomēr kopija, ko Komisija pievienojusi iebildumu rakstam lietā T‑408/08, pierāda, ka minētā norāde dokumentos bija iekļauta. Turklāt no pirmstiesas procedūras starp Komisiju un Sardīnijas reģionu, kā arī no Sardīnijas reģiona rīcības Vispārējā tiesā izriet, ka ieinteresētā persona zināja par nosacījumu saistībā ar pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanu pirms darbu uzsākšanas. Faktiski, kā Komisija pareizi uzsver, Sardīnijas reģions ne savā sarakstē ar Komisiju, ne arī Vispārējā tiesā nekad nav noliedzis, ka tas nebūtu uzņēmies saistības piešķirt atbalstu vienīgi projektiem, kas uzsākti pēc pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas.

170 No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums, pretēji tam, ko apgalvo personas, kas iestājušās lietā, nekādi nav balstīts uz secinājumu par tāda nosacījuma pārkāpumu, kurš faktiski neeksistē. Līdz ar to pamats, ko izvirzījušas personas, kas iestājušās lietā, ir jānoraida.

Par pamatu, kas attiecas uz kļūdainu attiecīgā atbalsta kvalificēšanu par nelikumīgu, nevis par ļaunprātīgi izmantotu

171 Sardīnijas reģions, personas, kas iestājušās lietā, un SF Turistico Immobiliare apgalvo, ka lēmumā par procedūras koriģēšanu, kā arī apstrīdētajā lēmumā Komisija attiecīgo atbalstu ir kļūdaini kvalificējusi par nelikumīgu, nevis par ļaunprātīgi izmantotu, pamatojoties uz tēzi, saskaņā ar kuru šis atbalsts atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) un f) punktam ir pastāvoša atbalsta grozījumi. Patiesībā šis atbalsts esot jākvalificē par pastāvošu atbalstu, kurš esot īstenots, pārkāpjot noteikumos par atbalsta apstiprināšanu paredzēto kārtību.

172 Personas, kas iestājušās lietā, piebilst, ka šajā gadījumā atbalsts netika grozīts, jo nosacījums, saskaņā ar kuru pieteikums atbalsta saņemšanai ir jāiesniedz pirms darbu uzsākšanas, neesot norādīts ne Likumā Nr. 9/1998, ne arī lēmumā par atbalsta apstiprināšanu. Katrā ziņā grozījumi pastāvošā atbalstā varot būt tikai tādā gadījumā, ja tie skar sākotnējo shēmu tās būtībā. Šajā gadījumā grozījumi esot mazsvarīgi.

173 Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.

174 Lai turpinātu strīdīgā atbalsta kvalificēšanu, vispirms ir jāatgādina šādas Regulas Nr. 659/1999 1. pantā minētās definīcijas:

“Šajā regulā:

[..]

b) “pastāvošais atbalsts ir”:

[..]

ii) atļauts atbalsts, t. i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, ko atļāvusi Komisija vai Padome;

[..]

c) “jauns atbalsts” ir atbalsts, t. i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kas nav pastāvošs atbalsts, tostarp pastāvoša atbalsta grozījumi;

[..]

f) “nelikumīgs atbalsts” ir jauns atbalsts, kas ieviests, pārkāpjot [EKL 88.] panta 3. punktu;

g) “ļaunprātīgi izmantots atbalsts” ir atbalsts, ko saņēmējs izmanto, pārkāpjot lēmumu [par atbalsta apstiprināšanu];

[..].”

175 Pirmkārt, no šiem noteikumiem izriet, ka, ja atbalsts, kurš ir piešķirts tādas sākotnējās shēmas ietvaros, kas ir apstiprināta lēmumā par atbalsta apstiprināšanu, ir uzskatāms par pastāvošu atbalstu Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta nozīmē, tad atbalsts, kurš ir piešķirts, pamatojoties uz pilnīgi citu – no lēmuma par atbalsta piešķiršanu – atšķirīgu juridisko pamatu, ir jāuzskata par jaunu atbalstu šīs pašas regulas 1. panta c) punkta nozīmē.

176 Šī definīcija ir apstiprināta judikatūrā, kas radusies pirms Regulas Nr. 659/1999 pieņemšanas un saskaņā ar kuru pasākumi, kuru mērķis ir izveidot vai grozīt valsts atbalstu, ir jauns atbalsts (Tiesas 1984. gada 9. oktobra spriedums apvienotajās lietās 91/83 un 127/83 Heineken Brouwerijen, Recueil, 3435. lpp., 17. un 18. punkts, un 1994. gada 9. augusta spriedums lietā C‑44/93 Namur‑Les assurances du crédit, Recueil, I‑3829. lpp., 13. punkts; Vispārējās tiesas 2008. gada 28. novembra spriedums apvienotajās lietās T‑254/00, T‑270/00 un T‑277/00 Hôtel Cipriani/Komisija, Krājums, II‑3269. lpp., 358. punkts). Konkrētāk, ja grozījumi skar pašu sākotnējās shēmas būtību, šī shēma ir pārveidojusies par jaunu atbalstu. Savukārt, ja grozījums nav būtisks, tikai pats grozījums var tikt klasificēts kā jauns atbalsts (iepriekš 77. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Government of Gibraltar/Komisija, 109. un 111. punkts, un iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Hôtel Cipriani/Komisija, 358. punkts).

177 Šajā gadījumā, kā norādīts iepriekš 168. punktā, lēmumā par procedūras koriģēšanu ir tieši norādīts nosacījums, saskaņā ar kuru pieteikums atbalsta saņemšanai ir obligāti jāiesniedz pirms ieguldījumu projektu uzsākšanas. Tomēr lietas dalībnieki neapstrīd, ka pirmā uzaicinājuma iesniegt pieteikumu ietvaros atbilstoši ar Likumu Nr. 9/1998 ieviestajai shēmai Sardīnijas reģions, balstoties uz Rezolūciju Nr.°33/6, varēja piešķirt atbalstu projektiem, kuru īstenošana bija uzsākta pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas. Runājot par strīdīgo atbalstu, īstenotajā shēmā salīdzinājumā ar to shēmu, kas bija apstiprināta lēmumā par procedūras koriģēšanu, tātad bija izdarīti grozījumi.

178 Šajā ziņā ir jānorāda, ka šie grozījumi nevar tikt kvalificēti par mazsvarīgiem vai nenozīmīgiem. Faktiski, kā tas arī izriet no 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punkta, tiktāl, ciktāl Komisija valsts reģionālā atbalsta shēmu apstiprināšanu ir pakļāvusi nosacījumam, saskaņā ar kuru pieteikums atbalsta saņemšanai ir obligāti jāiesniedz pirms projektu īstenošanas uzsākšanas, ir skaidrs, ka šāda nosacījuma atcelšana varētu ietekmēt atbalsta pasākuma saderības ar kopējo tirgu novērtējumu.

179 No tā izriet, ka strīdīgais atbalsts saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) punktu ir jākvalificē kā jauns, nevis kā pastāvošs atbalsts.

180 Otrkārt, šis jaunais atbalsts saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 1. panta f) punktu ir jākvalificē kā nelikumīgs atbalsts, jo grozījumi apstiprinātajā shēmā, kurus Sardīnijas reģions veica, pieņemot Rezolūciju Nr. 33/6, netika paziņoti Komisijai pirms attiecīgā atbalsta ieviešanas, tādējādi pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu.

181 Treškārt, lai aina būtu pilnīga, no Regulas Nr. 659/1999 1. panta g) punkta izriet, ka ļaunprātīgi izmantots atbalsts ir atbalsts, ko saņēmējs izmanto, pārkāpjot lēmumu, ar kuru atbalsts tika apstiprināts. Šajā gadījumā lēmuma par procedūras koriģēšanu pārkāpumu nevar attiecināt uz atbalsta saņēmējiem, bet gan uz Sardīnijas reģionu. Līdz ar to strīdīgo atbalstu nevar kvalificēt par ļaunprātīgi izmantotu atbalstu.

182 Līdz ar to ir jānoraida pamats, kas attiecas uz to, ka Komisija ir kļūdaini kvalificējusi strīdīgo atbalstu par nelikumīgu atbalstu, nevis par ļaunprātīgi izmantotu atbalstu.

Par pamatu, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu nepiemērojamību

183 Sardīnijas reģions un SF Turistico Immobiliare izvirza vairākus iebildumus, kuri būtībā attiecas uz iespējamo 1998. gada pamatnostādņu nepiemērojamību vai vismaz to 4.2. punkta nepiemērojamību.

Par 1998. gada pamatnostādņu piemērojamību laikā

184 Sardīnijas reģions un SF Turistico Immobiliare apgalvo, ka Likumā Nr. 9/1998 nevarēja būt ņemtas vērā 1998. gada pamatnostādnes, jo tas tika pieņemts nākamajā dienā pēc šo pamatnostādņu publicēšanas, un ka pašās pamatnostādnēs katrā ziņā esot paredzēts, ka tās pilnībā stāsies spēkā, sākot ar 2000. gada 1. janvāri.

185 Komisija nav tieši paudusi savu nostāju par šiem argumentiem.

186 Pirmkārt, ir jānorāda, ka tiesību norma, kas strīdīgo shēmu padara par nelikumīgu un nesaderīgu ar kopējo tirgu, nav minēta Likumā Nr.9/1998, kurā nekas nav minēts par laika attiecībām starp pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanu un darbu uzsākšanu, bet gan Rezolūcijā Nr. 33/6, kurā ir ļauts ņemt vērā dažus projektus, kas uzsākti pirms pieteikuma iesniegšanas (skat. iepriekš 10. punktu). 2000. gada 27. jūlija Rezolūcija Nr. 33/6 tātad acīmredzami ir pieņemta pēc tam, kad 1998. gada pamatnostādnes kļuva “pilnībā” piemērojamas 2000. gada 1. janvārī.

187 Otrkārt, 1998. gada pamatnostādņu 6.1. punktā ir precizēts:

“[..] Komisija izvērtē reģionālā atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu, pamatojoties uz šīm pamatnostādnēm, tiklīdz tās ir pieņemtas. Tomēr atbalsta projekti, kas paziņoti pirms šo pamatnostādņu nosūtīšanas dalībvalstīm un attiecībā uz kuriem Komisija vēl nav pieņēmusi galīgo lēmumu, tiek novērtēti, pamatojoties uz to paziņošanas laikā spēkā esošajiem kritērijiem”.

188 Kā tas tika konstatēts iepriekš 177.?180. punktā, uz strīdīgo shēmu neattiecās lēmums par atbalsta apstiprināšanu un līdz ar to tā netika tieši paziņota, bet to nelikumīgi ieviesa Itālijas iestādes. Līdz ar to tās saderība ar kopējo tirgu atbilstoši iepriekšējā punktā minētajai tiesību normai ir jānovērtē, pamatojoties uz 1998. gada pamatnostādnēm.

Par argumentu saistībā ar tiesību normām, kas attiecas uz agrāku shēmu

189 Sardīnijas reģions un SF Turistico Immobiliare apgalvo, ka ar Likumu Nr. 9/1998 konceptuāli tika turpināta agrākā un Komisijas apstiprinātā atbalsta shēma, kurā atbalsta piešķiršana nebija atkarīga no tā, vai ieguldījumi bija uzsākti vai nebija uzsākti. Tieši negaidīto izmaiņu Kopienu tiesību normās dēļ, kuras kļuva zināmas pēc 1998. gada pamatnostādņu publicēšanas, Rezolūcijā Nr. 33/6 pirmā uzaicinājuma iesniegt pieteikumu ietvaros esot paredzēta iespēja atbalstīt arī projektus, kas uzsākti laika posmā starp Likuma Nr. 9/1998 stāšanos spēkā un dienu, kurā tika iesniegts pieteikums.

190 Šajā ziņā ir jānorāda, ka atbalsta shēmas saderība ar kopējo tirgu ir jānovērtē, vienīgi pamatojoties uz tai raksturīgajām iezīmēm, ņemot vērā Komisijas politiku šī novērtējuma brīdī. Turpretī atbalsta shēmas saderības ar kopējo tirgu novērtējumu nevar ietekmēt apstāklis, ka minētā shēma, iespējams, sekoja citām shēmām, attiecībā uz kurām Komisija bija apstiprinājusi konkrētus noteikumus. Patiesībā, ja būtu citādi, Komisija nevarētu grozīt kritērijus, pamatojoties uz kuriem tā novērtē valsts atbalsta saderību, – iespēja, kura jāatstāj Komisijai, lai tā varētu reaģēt gan uz dalībvalsts prakses saistībā ar valsts atbalsta piešķiršanu attīstību, gan uz kopējā tirgus attīstību.

191 Līdz ar to šis arguments ir jānoraida.

Par argumentu, kas attiecas uz valsts tiesību aktu kontekstu

192 Sardīnijas reģions apgalvo, ka Likums Nr. 9/1998 sākotnēji tika ieviests ar Rīkojumu Nr. 285/1999, kurā bija paredzēta sistēma pēc “rindas kārtības” principa. Vienīgi “pārmērīgas rūpības” dēļ Sardīnijas reģions pēc tam esot nolēmis ar Rezolūcijām Nr. 33/4 un 33/6 ieviest uzaicinājumu iesniegt pieteikumus procedūru, lai atbilstu 1998. gada pamatnostādnēm, kuras tika pieņemtas pa to laiku. Saskaņā ar Sardīnijas reģiona viedokli, lai ieviestu šīs izmaiņas, kas tam nebija obligātas, tas bija spiests paredzēt tiesību normu, saskaņā ar kuru pieteikumus, kas iesniegti pirms pirmā uzaicinājuma iesniegt pieteikumus, varēja tomēr pieņemt un tas bija tādēļ, lai nodrošinātu to ieinteresēto personu tiesisko paļāvību, kas bija iesniegušas pieteikumu atbalsta saņemšanai saskaņā ar Rīkojumā Nr. 285/1999 paredzēto procedūru. Sardīnijas reģions līdz ar to uzskata, ka runa ir vienkārši par agrāku pieteikumu, kas bija iesniegti pirms uzaicinājuma iesniegt pieteikumus procedūras ieviešanas, “atsaukšanu”.

193 Komisija šim argumentam nepiekrīt.

194 Ir jākonstatē, ka Sardīnijas reģiona apgalvojumi ir neprecīzi daudzējādā ziņā.

195 Pirmkārt, Rīkojuma Nr. 285/1999 2. panta, kura nosaukums ir “Benefici della legge” (ar Likumu [Nr.° 9/1998] piešķirtās priekšrocības), piektajā daļā ir paredzēts:

“Šajā pantā paredzēto atbalstu piešķir saskaņā ar kārtību, atbilstoši kurai uzaicinājums iesniegt pieteikumus tiek publicēts vienreiz pusgadā un pieņemami ir tie pieteikumi, kas iesniegti 60 dienu laikā no uzaicinājuma un pieļaujamo pasākumu klasifikācijas, kas noteikta iepriekš 9. pantā, publicēšanas.”

196 No šīs normas izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo Sardīnijas reģions, ar Rīkojumu Nr. 285/1999 nav ieviesta sistēma pēc “rindas kārtības” principa, bet – gluži pretēji – tajā ir paredzēts, ka atbalsts “tiek piešķirts saskaņā ar kārtību, atbilstoši kurai uzaicinājums iesniegt pieteikumus tiek publicēts vienreiz pusgadā”.

197 Otrkārt, no vēstules, ko Sardīnijas reģions nosūtīja Komisijai 2003. gada 22. aprīlī, 3.3. punkta izriet, ka desmit uzņēmumi pieteikumu atbalsta saņemšanai bija iesnieguši saskaņā ar Rīkojumā Nr. 285/1999 paredzēto procedūru. Lai arī pēc tam, kad šis rīkojums tika atcelts un aizstāts ar Rezolūciju Nr. 33/4, šiem uzņēmumiem bija jāiesniedz jauns pieteikums atbilstoši Rezolūcijā Nr. 33/4 paredzētajām formālajām prasībām, Sardīnijas reģions minētajā vēstulē atzina, ka šiem desmit uzņēmumiem piešķirtais atbalsts atbilda kritērijam, saskaņā ar kuru pieteikums ir jāiesniedz pirms darbu uzsākšanas.

198 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija piekrita šim viedoklim. Faktiski minētā lēmuma 1. pantā par nesaderīgu ar kopējo tirgu ir atzīts atbalsts, kas ir piešķirts atbilstoši Likumam Nr. 9/1998, izņemot gadījumus, kad atbalsta saņēmējs pieteikumu atbalsta saņemšanai bija iesniedzis pirms darbu uzsākšanas sākotnējā ieguldījumu projektā. Tā kā šajā pantā nav minētas formālās prasībās, kurām jāatbilst pieteikumiem atbalsta saņemšanai, ir jāatzīst, ka apstrīdētais lēmums neattiecas uz atbalstu, kas piešķirts attiecīgo desmit uzņēmumu īstenotajiem ieguldījumu projektiem, bet vienīgi uz to atbalstu, kas piešķirts projektiem, kuru īstenošana tika uzsākta pirms jebkādas pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas saskaņā ar Likumā Nr. 9/1998 paredzēto shēmu.

199 Pretēji tam, ko apgalvo Sardīnijas reģions, Rezolūcijā Nr. 33/6 ietvertās normas nekādā ziņā nebija nepieciešamas, lai nodrošinātu to uzņēmumu paļāvību, kuri bija iesnieguši pieteikumu atbilstoši Rīkojumā Nr. 285/1999 paredzētajai procedūrai.

200 Treškārt, lai arī Rīkojuma Nr. 285/1999 4. un 5. pantā attiecīgi bija paredzēts, ka atbalstu, ar ko finansē pasākumus un darbības, “var īstenot pēc pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas” un ka “augstāk norādītie izdevumi ir attaisnojami tiktāl, ciktāl tie bija radušies pēc pieteikuma iesniegšanas”, šī rīkojuma 17. panta, kura nosaukums ir “pārejas noteikumi”, otrajā daļā ir paredzēts, ka, “pirmo reizi piemērojot minēto normu [īstenojot Likumu Nr. 9/1998], [..] ir attaisnojamas visas darbības un izdevumi, kas radušies vai īstenoti pēc 1998. gada 5. aprīļa (diena, kurā stājās spēka Likums [Nr. 9/1998]”.

201 No tā izriet, ka norma, saskaņā ar kuru atbalstu varēja piešķirt projektiem, kuru īstenošana tika uzsākta pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, kā to apgalvo Sardīnijas reģions, netika ieviesta ar Rezolūcijām Nr. 33/4 un 33/6 Rīkojuma Nr. 285/1999 aizstāšanas ietvaros, bet tā jau bija ietverta šajā rīkojumā, pirmo reizi ieviešot Likuma Nr. 9/1998 īstenošanas noteikumus. Pretēji tam, ko apgalvo Sardīnijas reģions, minētā norma nebija pamatota ar procedūras pielāgošanu, kas tika veikta pēc Rīkojuma Nr. 285/1999 aizstāšanas ar Rezolūciju Nr. 33/4.

202 Līdz ar to Sardīnijas reģiona izvirzītais arguments ir jānoraida kā ar faktiem nepamatots.

Par iebildi attiecībā uz 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punkta prettiesiskumu

203 SF Turistico Immobiliare, pamatojoties uz EKL 241. pantu, izvirza iebildi par 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punkta prettiesiskumu tiktāl, ciktāl saskaņā ar to nav atļauts vai tas ir interpretējams tādējādi, ka saskaņā ar to nav atļauts novērtēt tāda atbalsta saderību ar kopējo tirgu, kas piešķirts, lai finansētu projektus, kuru īstenošana tika uzsākta pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas. Patiesībā šādos apstākļos minētais 4.2. punkts būtu pretrunā pašam ratio legis Kopienas politikas atbalsta jomā.

204 Šajā ziņā SF Turistico Immobiliare uzsver, ka projekti, kuriem piešķirts valsts atbalsts, bieži paredz strukturālus un ar infrastruktūru saistītus pasākumus, kurus ir veicinājusi tā pati atbalsta shēma un kuri veido saskaņotu tādu darbību kopumu, kuras, būdamas saistītas viena ar otru, saglabā autonomu funkcionalitātes iespēju. SF Turistico Immobiliare gadījumā strīdīgās shēmas ietvaros esot iesniegts vienots pieteikums attiecībā uz projektiem, kuri saistīti ar dažādu būvju un ēku apdari, paplašināšanu, modernizāciju vai jaunu celtniecību un kuri, lai arī būdami ietverti vienā un tajā pašā pieteikumā finansējuma saņemšanai, varēja tikt īstenoti atsevišķi. Tomēr 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punkta šaura piemērošana varētu izraisīt situāciju, ka tiktu īstenota neliela daļa no iecerētajām darbībām, kas atbilst aptuveni 5 % no visu darbību kopuma, kā arī visa atbalsta nepieņemamību, lai gan iecerēto darbību pārējā daļa bija likumīgi uzsākta pēc pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas.

205 Komisija apstrīd šos argumentus.

– Par iebildes par prettiesiskumu pieņemamību

206 Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 241. pantā ir izteikts vispārējais princips, ar kuru jebkurai pusei tiek garantētas tiesības apstrīdēt iestāžu iepriekš pieņemtu tiesību aktu spēkā esamību, kas – pat ja tas nav regulas veidā – kalpo par strīdīgā lēmuma tiesisko pamatu, lai panāktu tāda lēmuma atcelšanu, kurš tās skar tieši un individuāli, ja šai lietas pusei saskaņā ar EKL 230. pantu nav tiesību celt tiešu prasību pret šiem tiesību aktiem, kuri tām rada sekas un kurus tās nevar lūgt atcelt (Tiesas 1979. gada 6. marta spriedums lietā 92/78 Simmenthal/Komisija, Recueil, 777. lpp., 39. un 40. punkts, un Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99 LR AF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 272. punkts).

207 Ņemot vērā, ka EKL 241. panta mērķis ir atļaut apstrīdēt kāda vispārpiemērojama tiesību akta piemērojamību tikai tad, ja tas ietekmē prasības iznākumu, vispārpiemērojamajam aktam, kura prettiesiskums tiek apgalvots, tieši vai netieši jābūt piemērojamam lietā, kas ir prasības priekšmets, un jāpastāv tiešai juridiskai saiknei starp apstrīdēto individuālo lēmumu un attiecīgo vispārpiemērojamo aktu (Tiesas 1965. gada 31. marta spriedums lietā 21/64 Macchiorlati Dalmas/Augstā iestāde, Recueil, 227., 245. lpp., un 1966. gada 13. jūlija spriedums lietā 32/65 Itālija/Padome un Komisija, Recueil, 563., 594. lpp., Vispārējās tiesas 1993. gada 26. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑6/92 un T‑52/92 Reinarz/Komisija, Recueil, II‑1047. lpp., 57. punkts; iepriekš 206. punktā minētais spriedums lietā LR AF 1998/Komisija, 273. punkts, un 2005. gada 29. novembra spriedums lietā T‑64/02 Heubach/Komisija, Krājums, II‑5137. lpp., 35. punkts).

208 Runājot par 1998. gada pamatnostādnēm, ir jānorāda, ka no to ievaddaļas izriet, ka tajās vispārēji un abstrakti ir noteikti kritēriji, kurus Komisija, piemērojot EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunktu, ievēro, lai izvērtētu reģionālā atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu, un ka tās līdz ar to nodrošina to dalībvalstu tiesisko drošību, kuras piešķir šādu atbalstu. Precīzāk, 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punktā ieviestais nosacījums attiecas uz jebkuru minētajās pamatnostādnēs paredzēto atbalstu neatkarīgi no tā priekšmeta, veida vai summas.

209 Turklāt apstrīdētajā lēmumā Komisija, izvērtējot strīdīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, ir tieši atsaukusies uz 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punktu. No tā izriet, ka, lai arī 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punkts nav apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats, tā kā šis lēmums ir balstīts uz EKL 88. panta 2. punktu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu, šis nosacījums vispārēji un abstrakti ir noteicis, kā Komisija ir izvērtējusi attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu.

210 Līdz ar to šajā gadījumā starp apstrīdēto lēmumu un vispārpiemērojamo aktu, kas ir 1998. gada pamatnostādnes, pastāv tieša juridiska saikne. Ņemot vērā, ka SF Turistico Immobiliare nebija tiesību lūgt atcelt pamatnostādnes kā vispārpiemērojamu aktu, tās var būt iebildes par prettiesiskumu priekšmets (šajā ziņā pēc analoģijas skat. iepriekš 206. punktā minēto spriedumu lietā LR AF 1998/Komisija, 272.?276. punkts).

211 No tā izriet, ka iebilde par 1998. gada pamatnostādņu prettiesiskumu ir pieņemama.

– Par lietas būtību

212 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punktā ir noteikts, ka “atbalsta piešķiršanas nosacījumos ir jāparedz, ka pieteikums atbalsta saņemšanai tiek iesniegts pirms projekta izpildes uzsākšanas”. Argumenti, kurus prasītāji ir izvirzījuši savas iebildes par prettiesiskumu pamatošanai, ir vērsti uz to, lai būtībā norādītu, ka Komisijas minētās normas interpretācijā, saskaņā ar kuru šajā gadījumā aplūkotajai atbalsta shēmai nav attīstību veicinošas iedarbības tiktāl, ciktāl saskaņā ar to ir pieļaujams atbalsts, lai finansētu darbus, kas uzsākti pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, nav ņemti vērā šī gadījuma apstākļi un tā ir pretrunā Kopienas politikas valsts atbalsta jomā loģikai.

213 Šajā ziņā ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punkts attiecas uz hronoloģiskas kārtības apstākli un līdz ar to attiecas uz piemērojamības laikā pārbaudi, kas ir pilnībā piemērota attīstību veicinošas ietekmes izvērtējumam. Šis vērtējums ir jāveic saistībā ar attiecīgā uzņēmuma lēmumu ieguldīt, ar kuru sākas dinamisks process, kas noteikti rada ekspluatācijas investīcijas (Vispārējās tiesas 2009. gada 14. janvāra spriedums lietā T‑162/06 Kronoply/Komisija, Krājums, II‑1. lpp., 80. punkts). Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka secinājums par to, ka atbalsts nav nepieciešams, tostarp var izrietēt no tā, ka ieinteresētais uzņēmums ir jau uzsācis atbalstu saņēmušo projektu vai ir pat to pabeidzis pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas kompetentajām iestādēm, kas izslēdz to, ka attiecīgajam atbalstam varētu būt bijusi attīstību veicinoša nozīme (Tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedums lietā C‑390/06 Nuova Agricast, Krājums, I‑2577. lpp., 69. punkts).

214 Neatkarīgi no šiem precedentiem ir jākonstatē, ka kritērijs, saskaņā ar kuru pieteikums ir jāiesniedz pirms projekta uzsākšanas, ir piemērots un atbilstošs.

215 Patiesībā 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punktā minētais kritērijs ir vērsts uz to, lai situācijā, kad nav iespējams pilnībā izvērtēt visus ekonomiskos aspektus, kas piemīt nākotnes atbalsta saņēmēju lēmumam veikt ieguldījumus, noskaidrotu, vai atbalsta pasākumam ir attīstību veicinoša iedarbība. Šajā ziņā no 1998. gada pamatnostādņu 2. punkta otrās līdz ceturtajai daļai izriet, ka Komisija principā reģionālo atbalstu apstiprina vienīgi atbalsta shēmas veidā, jo tā uzskata, ka individuālais atbalsts ad hoc neatbilst nosacījumam, saskaņā ar kuru jābūt nodrošinātam līdzsvaram starp atbalsta radītajiem konkurences izkropļojumiem un no atbalsta izrietošajiem ieguvumiem, kuri attiecas uz mazāk attīstītāka reģiona attīstīšanu. Komisijai, veicot paziņotās atbalsta shēmas saderības ar kopējo tirgu pārbaudi, pēc definīcijas nav zināmi atsevišķo iespējamo atbalsta shēmas izmantotāju un konkrēto projektu, kuriem iepriekš minētie var lūgt subsīdijas, īpašie apstākļi. Līdz ar to Komisijai, lai izvērtētu atbalsta shēmas saderību ar kopējo tirgu, ir jābalstās uz kritērijiem, kuri vai nu nav atkarīgi no nākotnes saņēmēju īpašajiem apstākļiem, vai arī ir vienādi visiem nākotnes saņēmējiem. Apstāklis, ka pieteikumam atbalsta saņemšanai jābūt iesniegtam, pirms tiek uzsākta subsidētā projekta īstenošana, ļauj nodrošināt, ka attiecīgais uzņēmums pirms minētā projekta uzsākšanas ir skaidri paudis savu