ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28

Conseil d’État, uzskatot, ka Kopienu tiesību garantētā tiesiskā aizsardzība ietver pilsoņu tiesības netieši apstrīdēt Kopienu tiesību normu likumību valsts tiesā tiesvedībā, kas vērsta pret valsts transponēšanas standartiem, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus divus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai, klasificējot [n-propilbromīdu] kā viegli uzliesmojošu (R11) vielu, pamatojoties tikai uz vienu –10 °C temperatūrā veiktu testu, Direktīva [2004/73] ir saderīga ar [Direktīvu 67/548] un it īpaši ar tās V pielikuma A.9. daļu, kurā ir noteiktas metodes uzliesmošanas temperatūras noteikšanai? Vai klasificējot [n-propilbromīdu] kā 2. kategorijas reproduktīvajai funkcijai toksisku (R60) vielu, pirmkārt, skaidri nepierādot novēroto toksisko ietekmi attiecīgo izmēģinājumu uz dzīvniekiem rezultātā, lai pamatotu stingru pieņēmumu, ka cilvēka saskarsme ar šādu vielu var radīt toksisku ietekmi uz attīstību, un, otrkārt, pamatojoties uz testiem, no kuriem var secināt toksisku ietekmi tikai uz dzīvniekiem, kuri tiek pakļauti 250 PPM koncentrācijai, kas ir 11 reizes lielāka par maksimāli pieļaujamo devu un 40 reizes lielāka par vidējo [n-propilbromīda] koncentrāciju, ar kuru saskaras cilvēks, darbojoties ar šo preci, Direktīva [2004/73] ir saderīga ar [Direktīvu 67/548] un it īpaši ar tās VI pielikuma 4.2.3. punktu? Vai klasificējot [n-propilbromīdu] kā viegli uzliesmojošu (R11) un 2. kategorijā ietilpstošu reproduktīvajai funkcijai toksisku (R60) vielu piesardzības principa dēļ, neievērojot Direktīvas [67/548] V un VI pielikumā noteiktās metodes un kritērijus, Direktīva [2004/73] ir saderīga ar [Direktīvu 67/548] un it īpaši ar tās V un VI pielikumu? Vai klasificējot [n-propilbromīdu] kā viegli uzliesmojošu (R11) un 2. kategorijā ietilpstošu reproduktīvajai funkcijai toksisku (R60) vielu, pamatojoties uz testiem, kas atšķiras no konkurējošai precei, it īpaši halogēnhloram, veiktajiem testiem, un neievērojot samērīguma principu, Direktīva [2004/73] ir saderīga ar [Direktīvu 67/548]? 2) Gadījumā, ja Direktīva [2004/73] nav saderīga ar Direktīvu [67/548], vai Beļģijas Karalistei bija jāatturas transponēt valsts tiesībās [n-propilbromīda] klasifikāciju, kas radās Direktīvas [2004/73] rezultātā, vai pat bija jāatsakās veikt šo klasifikāciju, lai gan atbilstoši Direktīvas [2004/73] 2. pantam “dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai vēlākais līdz 2005. gada 31. oktobrim nodrošinātu atbilstību šai direktīvai”?”
4

Direktīvas 87/344 3. pantā noteikts: “1. Uz juridisko izdevumu apdrošināšanas segumu attiecas atsevišķs līgums, kas ir nodalīts no līguma, kurš sagatavots attiecībā uz pārējām apdrošināšanas nozarēm, vai arī tas ir ietverts vienotas polises atsevišķā iedaļā, kurā precizē juridisko izdevumu riska būtību un, ja dalībvalsts to prasa, attiecīgās prēmijas apmēru. 2. Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka tās teritorijā reģistrēti uzņēmumi saskaņā ar dalībvalsts noteikto iespēju vai pēc savas izvēles, ja dalībvalsts tam piekrīt, izvēlas vismaz vienu no šādiem alternatīviem risinājumiem: a) uzņēmums nodrošina, ka neviens tā darbinieks, kas nodarbojas ar juridisko izdevumu apdrošināšanas gadījumu pārvaldību vai juridisko konsultāciju sniegšanu attiecībā uz tiem, vienlaikus neveic līdzīgu darbību: — attiecībā uz citu apdrošināšanas nozari, kurā šis uzņēmums slēdz līgumus, ja tas ir jaukta tipa uzņēmums, — citā apdrošināšanas uzņēmumā, kuram ir finansiāla, ekonomiska vai administratīva saikne ar pirmo uzņēmumu un kurš darbojas vienā vai vairākās apdrošināšanas nozarēs, kas noteiktas Direktīvā 73/239/EEK, neatkarīgi no tā, vai minētais uzņēmums ir jaukta tipa vai specializēts uzņēmums; b) uzņēmums uztic apdrošināšanas gadījumu pārvaldību attiecībā uz juridisko izdevumu apdrošināšanu uzņēmumam ar atsevišķas juridiskas personas statusu. Šo uzņēmumu norāda atsevišķā līgumā vai atsevišķā iedaļā, kā norādīts 1. punktā; ja uzņēmumam ar atsevišķas juridiskas personas statusu ir saikne ar apdrošināšanas uzņēmumu, kurš darbojas vienā vai vairākās apdrošināšanas nozarēs, kas norādītas Direktīvas 73/239/EEK pielikuma A punktā, uzņēmuma darbinieki, kuri nodarbojas ar apdrošināšanas gadījumu izskatīšanu vai juridisku konsultāciju sniegšanu saistībā ar tiem, nedrīkst vienlaikus veikt līdzīgu darbību otrajā apdrošināšanas uzņēmumā. Dalībvalstis turklāt var noteikt [šādas pašas] prasības pārvaldes struktūras locekļiem; c) uzņēmums līgumā piešķir apdrošinātajai personai tiesības no brīža, kad tai saskaņā ar polisi ir tiesības celt prasību pret apdrošinātāju, uzticēt savu interešu aizstāvību advokātam pēc apdrošinātās personas izvēles vai tiktāl, ciktāl to pieļauj attiecīgās valsts tiesības, jebkurai citai atbilstīgi kvalificētai personai. 3. Neatkarīgi no izvēlētā risinājuma apdrošināto intereses juridisko izdevumu apdrošināšanā saskaņā ar šo direktīvu uzskata par līdzvērtīgi aizsargātām.”
34

Spānijas valdība it īpaši uzsver, ka, ja tieši cietušais nomirst, tā mantiniekiem, proti, likumīgajiem tiesību pārņēmējiem, būtu jāvar celt prasību tiesā pēc to dzīves vietas par zaudējumu atlīdzību pret iespējamo vainīgo personu, to pašu varētu darīt arī to likumiskais priekšgājējs, tam dzīvam esot.
58

Šādos apstākļos uz uzdoto otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, kad abiem laulātajiem ir divu vienu un to pašu dalībvalstu pilsonība, Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta b) apakšpunkts nepieļauj, ka tiek izslēgta tiesu jurisdikcija vienā no šīm dalībvalstīm, pamatojoties uz to, ka prasītājam nav citas saiknes ar šo valsti. Tieši pretēji — saskaņā ar minēto tiesību normu to dalībvalstu tiesām, kuru pilsonība ir laulātajiem, ir jurisdikcija un laulātie var izvēlēties, kuras dalībvalsts tiesā celt prasību.
34

It īpaši no Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkta izriet, ka to piemēro Kopienu kompetenču ietvaros “visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs” attiecībā uz, pirmkārt, “nosacījumiem darba [..] iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos” un, otrkārt, “nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu”.
42

Otrkārt, ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 2287/83 trešajam apsvērumam, lai izvairītos no atbrīvojuma no ievedmuitas nodokļiem ļaunprātīgas izmantošanas un no tā izrietošajiem konkurences traucējumiem, no atbrīvojuma no ievedmuitas nodokļiem būtu jāizslēdz preču sūtījumi, uz kuriem pirms to nonākšanas brīvā apritē attiecās cita muitas procedūra. Tādējādi atbrīvojums būtu jāpiešķir tikai tieši no trešās valsts nosūtītiem sūtījumiem, kuru saņēmējs ir fiziska vai juridiska persona Kopienā.
3

Direktīvas 85/374 devītā un astoņpadsmitā apsvēruma redakcija ir šāda: “tā kā patērētāja aizsardzības labad vajadzīga kompensācija nāves gadījumā un par miesas bojājumiem, kā arī kompensācija par īpašumam nodarīto kaitējumu; tā kā pēdējā minētā aizsardzība tomēr būtu jāierobežo, attiecinot to tikai uz precēm personīgai lietošanai vai personīgam patēriņam [..]; [..] tā kā saskaņošana, kas izriet no šīs direktīvas pašreizējā stadijā, nevar būt pilnīga, bet ar to tiek uzsākta pilnīgāka saskaņošana; tā kā tādēļ ir vajadzīgs, lai Padome par šīs direktīvas piemērošanu no Komisijas regulāri saņemtu ziņojumus, kuriem atkarībā no apstākļiem pievienoti attiecīgi priekšlikumi.”
30

Šādu interpretāciju nostiprina Regulas Nr. 539/2001 un Lēmuma Nr. 896/2006 juridiskie pamati. Regula Nr. 539/2001 ir balstīta uz EKL 62. panta 2. punkta b) un i) apakšpunktu, kuri attiecas uz ārējo robežu šķērsošanas pasākumiem, kuros paredzēti noteikumi par vīzām un it īpaši to trešo valstu saraksts, kuru pilsoņiem ir jābūt vīzai, lai šķērsotu ārējās robežas, un to trešo valstu saraksts, kuru pilsoņi no šīs prasības ir atbrīvoti, bet Lēmuma Nr. 896/2006 pamatā ir EKL 62. panta 2. punkta a) apakšpunkts, kurā regulēti standarti un procedūras, kas jāievēro dalībvalstīs, lai veiktu personu pārbaudi uz šīm robežām.
59

Šī pati interpretācija a fortiori ir attiecināma uz Direktīvu 2004/38, ar ko groza Regulu Nr. 1612/68 un atceļ agrākās direktīvas par personu brīvu pārvietošanos. Faktiski, kā tas izriet no tās trešā apsvēruma, Direktīvas 2004/38 mērķis ir “nostiprināt visu Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības” tādējādi, ka Savienības pilsoņiem no šīs direktīvas nevar izrietēt mazāk tiesību nekā no sekundārajiem tiesību aktiem, ar kuriem to groza vai atceļ.
Keywords

Summary



Keywords

Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojumi – Valsts tiesiskais regulējums, kas nosaka advokātiem pienākumu ievērot maksimālos tarifus to honorāru noteikšanai – Pieļaujamība

(EKL 43. un 49. punkts)

Summary

Dalībvalsts, kuras tiesiskais regulējums nosaka pienākumu advokātiem ievērot honorāru maksimālos tarifus to honorāru noteikšanā, ja šāds tiesiskais regulējums nav izteikts tādā veidā, kas normālas un efektīvas konkurences apstākļos rada šķērsli pieejai advokātu pakalpojumu tirgum, ir izpildījusi EKL 43. un 49. pantā paredzētos pienākumus. Tas pats attiecas uz sistēmu, kurai raksturīga lokanība, kas ļauj pareizi atlīdzināt par advokātu sniegtajiem visa veida pakalpojumiem, ņemot vērā, ka noteiktos apstākļos var pārsniegt honorāru maksimālos ierobežojumus, palielinot tos dubulti vai četrkārši vai pat vairākkārt. Tāpat arī vairākās situācijās advokāti ar savu klientu var noslēgt īpašu vienošanos honorāru summas noteikšanai.

Dalībvalsts tiesiskais regulējums nav ierobežojums EK līguma izpratnē tādēļ vien, ka citas dalībvalstis saistībā ar līdzīgu pakalpojumu sniedzējiem, kas dibināti to teritorijās, piemēro mazāk stingrus vai ekonomiski pievilcīgākus noteikumus. Ierobežojuma esamība Līguma izpratnē tādējādi nav secināma no tā vien, ka advokātiem, kuri veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs, kas nav uzņemošā dalībvalsts, savu honorāru par pēdējā minētajā dalībvalstī sniegtajiem pakalpojumiem aprēķinam ir jāpielāgojas šajā dalībvalstī piemērojamām normām, bet tam ir jābūt pamatotam ar faktu, ka šāda sistēma ir šķērslis advokātiem no citām dalībvalstīm piekļūt uzņemošās dalībvalsts tirgum.

(sal. ar 49., 50., 53. un 54. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Vide – Tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšana, kas saistīti ar bīstamām vielām – Direktīva 96/82

(Padomes Direktīvas 96/82 11. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

Summary

Ārējo operatīvās rīcības plānu, kas ir norādīti Direktīvas 96/82 par tādu smagu nelaimes gadījumu briesmu pārzināšanu, kuros iesaistītas bīstamas vielas, 11. panta 1. punkta c) apakšpunktā, izstrāde ietilpst vairāku posmu procesā, kas, pirmkārt, iekļauj uzņēmumu, kuros atrodas bīstamas vielas lielos daudzumos, vadītāju veicamo iekšējo operatīvās rīcības plānu izstrādi un vajadzīgās informācijas iesniegšanu kompetentām iestādēm, otrkārt, minēto ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādi, ko veic šīs iestādes, un treškārt, iekšējo un ārējo operatīvās rīcības plānu pārskatīšanu un vajadzības gadījumā grozīšanu un atjaunošanu, ko attiecīgi veic minētie uzņēmumi un minētās iestādes.

Ir taisnība, ka attiecībā uz pirmo un trešo no šiem posmiem minētās direktīvas 11. panta 1. un 4. punktā termiņš nav paredzēts. Tomēr tas, ka ārējo operatīvās rīcības plānu izstrādes termiņš šajā normā nav noteikts tieši, pats par sevi nenozīmē, ka to izstrādes pienākuma izpildei dalībvalstīm nav noteikts nekāds termiņš.

No pastāvošās savstarpējās saistības starp iekšējiem un ārējiem operatīvās rīcības plāniem, kuru koordinēšana nodrošina direktīvas 11. pantā paredzētā mehānisma efektivitāti, izriet, ka ārējie operatīvās rīcības plāni kompetentām iestādēm ir jāizstrādā termiņā, kas, no vienas puses, neapdraud minētajā pantā paredzēto normu lietderīgo iedarbību, bet kurā, no otras puses, tiek ņemts vērā šo plānu pabeigšanai nepieciešamais laiks, tātad pienācīgā termiņā no uzņēmumu vadītāju nepieciešamās informācijas iesniegšanas brīža.

Turklāt, lai gan ir taisnība, ka atbilstoši minētās direktīvas 11. panta 1. punktam pienākums izstrādāt ārējos operatīvās rīcības plānus ir saistīts ar attiecīgo uzņēmumu vadītāju pienākumu kompetentajām iestādēm sniegt informāciju, kas ir vajadzīga, lai šīs iestādes šos plānus varētu izstrādāt, tad tomēr ar šo pašu normu dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, lai minētie uzņēmumi vajadzīgo informāciju sniegtu paredzētajos termiņos. Šādos apstākļos ārējo operatīvās rīcības plānu neesamību nevar attaisnot ar to, ka vajadzīgā informācija kompetentajām iestādēm minētajos termiņos nav tikusi sniegta.

(sal. ar 13., 14., 17., 21. un 25. punktu)
1)

pieņemot 2006. gada Statutory Instruments [Normatīvā akta] Nr. 329 49. pantu un 2007. gada Statutory Instruments Nr. 50 51. pantu, Īrija ir pieņēmusi normas, kuras reglamentē līgumslēdzēju iestāžu un subjektu lēmumu un to pamatojuma paziņošanu pretendentiem, tādā veidā, ka var izrādīties, ka tajā brīdī, kad pretendentiem ir sniegta pilnīga informācija par to piedāvājuma noraidīšanas pamatojumu, nogaidīšanas termiņš līguma noslēgšanai jau ir beidzies, un līdz ar to šī dalībvalsts nav izpildījusi tās pienākumus, kas paredzēti Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārsūdzības] procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [piegādes un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības], kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/50/EEK, 1. panta 1. punktā un 2. panta 1. punktā un Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvas 92/13/EEK, ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu [publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, 1. panta 1. punktā un 2. panta 1. punktā;
Lieta C-277/08

Francisco Vicente Pereda

pret

Madrid Movilidad SA

(Juzgado de lo Social no 23 de Madrid lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Direktīva 2003/88/EK — Darba laika organizēšana — Tiesības uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu — Slimības atvaļinājums — Ikgadējais atvaļinājums, kas pārklājas ar slimības atvaļinājumu — Tiesības ikgadējo atvaļinājumu izmantot citā laikā”

Tiesas (pirmā palāta) 2009. gada 10. septembra spriedums I ‐ 8407

Sprieduma kopsavilkums

Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Darba laika organizēšana – Tiesības uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88 7. panta 1. punkts)

Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesību normas vai koplīgumus, kuros paredzēts, ka darba ņēmējs, kurš ir slimības atvaļinājumā sava ikgadējā atvaļinājuma laikā, kas fiksēts tā uzņēmuma atvaļinājumu plānošanas grafikā, kurā viņš nodarbināts, nav tiesīgs pēc atgriešanās darbā izmantot savu ikgadējo atvaļinājumu citā laikposmā, kas nav viņam sākotnēji noteiktais periods, attiecīgā gadījumā — ārpus atbilstošā bāzes laikposma.

Būtībā tiesību uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu mērķis ir ļaut darba ņēmējam atpūsties un izmantot laiku atelpai un brīvā laika nodarbēm. Šis mērķis šajā ziņā atšķiras no tiesību uz slimības atvaļinājumu, kas darba ņēmējam tiek piešķirts, lai viņš varētu atgūties pēc slimības, mērķa. It īpaši no šī tiesību uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu mērķa izriet, ka darba ņēmējam, kas iepriekš noteikta ikgadējā atvaļinājuma laikā ir slimības atvaļinājumā, ir tiesības, izsakot lūgumu, lai patiešām varētu izmantot savu ikgadējo atvaļinājumu, to izmantot citā laikā, kas nesakrīt ar slimības atvaļinājuma periodu. Šī jaunā ikgadējā atvaļinājuma perioda, kas atbilst sākotnēji noteiktā ikgadējā atvaļinājuma un slimības atvaļinājuma pārklāšanās periodam, noteikšana ir pakārtota valsts tiesībās paredzētajiem noteikumiem un kārtībai, kas piemērojama, nosakot darba ņēmēju atvaļinājumus, ņemot vērā dažādas iesaistītās intereses, it īpaši ar uzņēmuma interesēm saistītus prioritārus apsvērumus. Ja šīs intereses neļauj apmierināt darba ņēmēja lūgumu par jauna ikgadējā atvaļinājuma perioda noteikšanu, darba devējam ir pienākums darba ņēmējam piešķirt citu darba ņēmēja piedāvātu un šīm interesēm atbilstošu ikgadējā atvaļinājuma periodu, a priori neizslēdzot iespēju, ka šis periods var būt ārpus attiecīgajam ikgadējam atvaļinājumam noteiktā bāzes laikposma.

(sal. ar 21.–23. un 26. punktu un rezolutīvo daļu)
Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 17. panta 2. un 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kurš no valsts [vai pašvaldības] budžeta subsidētas preču pirkšanas gadījumā ļauj atskaitīt attiecīgo pievienotās vērtības nodokli tikai par pirkuma daļu, kas nav bijusi subsidēta.

Šāds valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz preču vai pakalpojumu pirkumu, kas finansēts ar subsīdiju, ievieš ierobežojumu, kas nav atļauts ar Sestās direktīvas 17. panta 2. punktu. Protams, atskaitīšanas tiesību principu mazina ierobežojošā norma, kas noteikta minētās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā. Tomēr Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrā daļa ir jāaplūko šīs normas pirmās daļas kontekstā, ar kuru Padomei ir piešķirta kompetence pēc Komisijas priekšlikuma noteikt, uz kuriem izdevumiem neattiecas nodokļa atskaitīšana, vienlaikus precizējot, ka šādu tiesību priekšmets nekādā ziņā nevar būt izdevumi, kas nav cieši saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumi. Tātad, ņemot vērā šauro interpretāciju, kas tai kā atkāpes ietverošai normai ir piešķirama, nevar uzskatīt, ka ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otro daļu dalībvalstīm būtu atļauts saglabāt ierobežojumu tiesībām uz pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu, kas vispārējā veidā attiektos uz jebkādiem izdevumiem, kuri saistīti ar preču pirkšanu, neatkarīgi no to veida vai mērķa. Šāda interpretācija ir acīmredzama arī šīs normas vēsturiskajā kontekstā, kas raksturo Kopienu likumdevēja nepārtraukto gribu atļaut tikai dažu preču vai pakalpojumu izslēgšanu no atskaitīšanas režīma, nevis vispārējus izslēgumus no šī režīma.

(sal. ar 20., 21., 27.–30. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
17

Šī dalībvalsts šajā sakarā apgalvo, ka tā varēja leģitīmi uzskatīt, ka Komisijas bezdarbība no 1997. gada novembra līdz 2004. gada jūnijam, proti, gandrīz septiņus gadus, nozīmē, ka tā ir atteikusies no šī iebilduma. Vācijas iestāžu tiesisko paļāvību saistībā ar atteikšanos no iebilduma esot pastiprinājusi komisāra Monti [Monti] 1998. gada jūlijā šīm iestādēm nosūtītā vēstule, kurā norādīts, ka Komisija nevēlas Vācijas un Polijas nolīguma denonsēšanu un ir gatava gaidīt līdz 1998. gada novembrim, lai redzētu, vai nav iespējams rast citu risinājumu. Tā kā Komisija pēc šī datuma nerīkojās, Vācijas iestādes esot bijušas tiesīgas uzskatīt, ka minētā iestāde ir atteikusies no iebilduma par EKL 49. panta pārkāpumu.
37

Patiesībā, kā tas izriet arī no pārsūdzētā sprieduma 46.–51. punkta, vienīgi ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus un īpaši faktu, ka Pirmās instances tiesa uzskata, ka daļa no prasībā atcelt tiesību aktu minētā Komisijas lēmuma ir balstīta vienīgi uz pieņēmumiem, un to tā ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 51. punktā, ka šādā gadījumā “Komisija nevar pamatoti balstīties uz Regulas [..] 13. panta 1. punktu, lai ar apstrīdēto lēmumu uzliktu MTU pienākumu solidārā kartībā atmaksāt daļu no SKL-M piešķirtā atbalsta”.
54

Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka Konvencijas esamība neizslēdz, ka ienākumi, kurus nodokļu maksātājs gūst valstī, tajā nedzīvojot, un kurus ar nodokli apliek tikai šajā valstī, tomēr ir jāņem vērā dzīvesvietas valstij, lai aprēķinātu nodokļu apmēru par minētā nodokļu maksātāja atlikušo ienākumu daļu, it īpaši lai piemērotu progresīvu nodokļa likmi. Tādējādi nav pamatoti atsaukties, ka fakts, ka persona nav rezidents, ļauj izvairīties no šī noteikuma piemērošanas. No tā izriet, ka šādā gadījumā abas nodokļu maksātāju grupas šī noteikuma kontekstā atrodas līdzīgās situācijās (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Asscher, 47. un 48. punkts).
16

Atbilstoši 2000. gada Teritorijas plānošanas un attīstības likuma (Public Act no 30/2000, Planning and Development Act, 2000), kas grozīts ar 2006. gada Teritorijas plānošanas un attīstības (stratēģiskās infrastruktūras) likumu (Public Act no 27/2006, Planning and Development (Strategic Infrastructure) Act, 2006, Order 2006, S. I. no 525/2006) (turpmāk tekstā — “PDA”), 176. pantam, kas lasīts kopā ar 2001. gada Teritorijas plānošanas un attīstības noteikumu (Planning and Development Regulations 2001, S. I. no 600/2001) 5. pielikumu, noteiktiem projektiem, kuru starpā nav privātu ceļu projektu kategorijas, ir obligāts ziņojums par ietekmi uz vidi un ietekmes uz vidi novērtējums.
28

Nosakot, ka rēķinā norādītais PVN ir jāmaksā neatkarīgi no jebkāda pienākuma maksāt to par darbībām, kuras ir apliekamas ar PVN, Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta c) apakšpunkta mērķis ir novērst nodokļu ieņēmumu apdraudējumu, ko var izraisīt Sestās direktīvas 17. pantā paredzētās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Schmeink & Cofreth un Strobel, 57. un 61. punkts; 2003. gada 6. novembra spriedumu apvienotajās lietās no C-78/02 līdz C-80/02 Karageorgou u.c., Recueil, I-13295. lpp., 50. un 53. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Reemtsma Cigarettenfabriken, 23. punkts).
5

Šīs direktīvas 11. panta 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka kredītlīguma esamība nekādi neietekmē patērētāja tiesības attiecībā pret to preču vai pakalpojumu piegādātāju, kas iegādāti ar šādu līgumu, gadījumos, kad preces vai pakalpojumi nav piegādāti vai sniegti vai arī citādi neatbilst līgumam par to piegādi. 2. Ja, a) lai nopirktu preces vai saņemtu pakalpojumus, patērētājs noslēdz kredītlīgumu ar personu, kas tos nepiegādā; un b) kredīta devējam un preču un pakalpojumu piegādātājam ir iepriekš noslēgts līgums, saskaņā ar ko kredīta devējs izsniedz kredītu šī piegādātāja patērētājiem preču un pakalpojumu iegādei no šī patērētāja; un c) šā punkta a) apakšpunktā norādītais patērētājs iegūst kredītu, ievērojot šo iepriekš noslēgto līgumu; un d) kredītlīgumā minētās preces vai pakalpojumi nav piegādāti vai ir daļēji piegādāti vai arī neatbilst līgumam par to piegādi; un e) patērētājs izmantojis tiesiskās aizsardzības līdzekļus attiecībā pret piegādātāju, bet viņam nav izdevies iegūt apmierinošu rezultātu, uz ko viņam ir tiesības, patērētājam ir tiesības izmantot tiesiskās aizsardzības līdzekļus attiecībā pret kredīta devēju. Dalībvalstis nosaka to, cik lielā mērā un ar kādiem nosacījumiem, šie tiesiskās aizsardzības līdzekļi ir īstenojami.”
35

Tā kā Regulas 8. panta 1. punktā nav paredzēta neviena tieša norāde uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziena saturu un piemērošanas jomu,, šī noteikšana ir jāveic, ņemot vērā normas kontekstu un Regulas mērķi, it īpaši to, kas izriet no tās divpadsmitā apsvēruma, saskaņā ar kuru tajā paredzētie piekritības noteikumi ir izveidoti, ņemot vērā bērna intereses un it īpaši tuvuma kritēriju.
33

Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza sešus pamatus, kas izriet, pirmkārt, no tiesību uz aizstāvību, sacīkstes principa un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpuma, otrkārt, no pamattiesību uz objektīvu tiesu pārkāpuma, treškārt, no sprieduma lietā Gorostiaga piemērojamības nepareiza novērtējuma, ceturtkārt, no sistemātiskas un automātiskas Pirmās instances tiesas atteikšanās ņemt vērā viņa argumentus par strīdīgā lēmuma atcelšanu, piektkārt, no Pirmās instances tiesas atteikšanās izskatīt pamatu par nepārvaramu varu un, sestkārt, no Pirmās instances tiesas atteikšanās nodrošināt labas pārvaldības principa ievērošanu.