35

Šādos apstākļos Juzgado de Primera Instancia n.°17 de Palma de Mallorca (Palmas de Maljorkas pirmās instances tiesa Nr. 17) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus trīspadsmit prejudiciālus jautājumus: “1) Vai, ņemot vērā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu, noteikuma, ka visas aizdevuma līguma ar hipotekāro nodrošinājumu oficiālas noformēšanas, pārjaunojuma vai izbeigšanas izmaksas ir jāsedz aizņēmējam, spēkā neesamības atzīšanu tā negodīguma dēļ var mīkstināt, kas attiecas uz šādas atzīšanas ar atlīdzināšanu saistītajām sekām? 2) Vai, ņemot vērā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu, valsts judikatūru, saskaņā ar kuru pēc tam, kad noteikums, ka visas aizdevuma līguma ar hipotekāro nodrošinājumu oficiālas noformēšanas, pārjaunojuma vai izbeigšanas izmaksas ir jāsedz aizņēmējam, ir atzīts par spēkā neesošu, notāra izmaksas un administratīvie izdevumi ir jāsadala vienādās daļās starp aizņēmēju un aizdevēju, var uzskatīt par negodīga noteikuma atzīšanas par spēkā neesošu mīkstināšanu tiesas ceļā, un tādējādi tā ir pretrunā šajā pantā ietvertajam principam, ka negodīgi noteikumi nav saistoši patērētājam? 3) Vai, ņemot vērā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu, ar valsts judikatūru, saskaņā ar kuru pēc tam, kad noteikums, ka visas aizdevuma līguma ar hipotekāro nodrošinājumu oficiālas noformēšanas, pārjaunojuma vai izbeigšanas izmaksas ir jāsedz aizņēmējam, ir atzīts par spēkā neesošu, aizņēmējam tomēr ir jāliek samaksāt īpašuma vērtēšanas izmaksas un hipotēkas nodibināšanas nodokli, kas izriet no aizdevuma oficiālas noformēšanas, ir pārkāpts princips, atbilstoši kuram par negodīgu atzīts noteikums nav saistošs patērētājam, un vai Direktīvas 93/13 3. panta 2. punktam ir pretrunā aizņēmējam uzliktais pienākums pierādīt, ka viņam nav ticis ļauts iesniegt savu īpašuma vērtējumu? 4) Vai, ņemot vērā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu, [minētajai direktīvai] ir pretrunā valsts judikatūra, kurā ir noteikts, ka pēc tam, kad noteikums, ka visas aizdevuma līguma ar hipotekāro nodrošinājumu izstrādāšanas, pārjaunojuma vai izbeigšanas izmaksas ir jāsedz aizņēmējam, ir atzīts par spēkā neesošu, [noteikums] var turpināt radīt sekas aizņēmējam, tam veicot pārjaunojumu vai atceļot hipotēku tādējādi, ka viņam ir jāturpina maksāt saistībā ar šo pārjaunojumu vai hipotēkas atcelšanu saistītos izdevumus, un vai, uzliekot aizņēmējam pienākumu segt šos izdevumus, ir pārkāpts princips, atbilstoši kuram par negodīgu atzīts noteikums nav saistošs patērētājam? 5) Vai, ņemot vērā [Direktīvas 93/13] 6. panta 1. punktu, skatot to kopsakarā ar [tās] 7. panta 1. punktu, valsts judikatūra, kurā daļēji ir izslēgts, ka noteikuma, saskaņā ar kuru visas aizdevuma līguma ar hipotekāro nodrošinājumu oficiālas noformēšanas, pārjaunojuma vai izbeigšanas izmaksas ir jāsedz aizņēmējam, spēkā neesamības negodīguma dēļ atzīšana rada ar atlīdzināšanu saistītas sekas, ir pretrunā Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā paredzētajai atturošai iedarbībai attiecībā uz uzņēmēju? 6) Vai, ņemot vērā Tiesas judikatūrā noteikto principu, saskaņā ar kuru par spēkā neesošiem atzīti noteikumi nedrīkst tikt mīkstināti, un Direktīvas 93/13 6. pantā paredzēto principu, ka negodīgi noteikumi nav saistoši patērētājam, tam ir pretrunā valsts judikatūra, kurā, pamatojoties uz aizņēmēja interesēm, tiek mīkstinātas ar atlīdzināšanu saistītās sekas pēc tam, kad noteikums, ka visas aizdevuma līguma ar hipotekāro nodrošinājumu oficiālas noformēšanas, pārjaunojuma vai izbeigšanas izmaksas ir jāsedz aizņēmējam, ir atzīts par spēkā neesošu? 7) Vai, ņemot vērā Direktīvas 93/13 3. panta 1. un 2. punktu, valsts judikatūra, kurā ir noteikts, ka tā sauktais noteikums par “komisijas maksu par kredīta piešķiršanu” automātiski izpilda pārskatāmības pārbaudi, var nozīmēt Direktīvas 93/13 3. panta 2. punktā paredzētā pierādīšanas pienākuma pārejas principa pārkāpumu, jo uzņēmējam nav jāpierāda, ka tas iepriekš bija sniedzis informāciju par šo noteikumu un ka noteikums ir ticis atsevišķi apspriests? 8) Vai Direktīvas 93/13 3. pantam un Tiesas judikatūrai ir pretrunā tas, ka valsts judikatūrā tiek uzskatīts, ka patērētājam ir jāzina per se, ka komisijas maksas par kredīta piešķiršanu iekasēšana ir parasta finanšu iestāžu prakse? Vai līdz ar to aizdevējam nav jāsniedz pierādījumi par to, ka par noteikumu ir notikusi atsevišķa apspriešanās, vai, gluži pretēji, aizdevējam katrā ziņā ir jāpierāda, ka par to ir notikusi atsevišķa apspriešanās? 9) Vai, ņemot vērā Direktīvas 93/13 3. un 4. pantu, kā arī Tiesas judikatūru, minētajai direktīvai ir pretrunā valsts judikatūra, kurā ir noteikts, ka saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu nevar izvērtēt tā sauktā noteikuma par “komisijas maksu par kredīta piešķiršanu” negodīgumu, jo šis noteikums attiecas uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, vai, gluži pretēji, ir jāuzskata, ka šī komisijas maksa par kredīta piešķiršanu nav iekļauta līguma cenā, bet tā ir papildu atlīdzība, un tādējādi valsts tiesai ir jāatļauj veikt tās pārskatāmības un/vai satura pārbaudi, lai tādējādi pārbaudītu tās negodīgumu saskaņā ar valsts tiesībām? 10) Vai, ņemot vērā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu, kas ar LCGC nav transponēts Spānijas tiesību sistēmā, Direktīvas 93/13 8. pantam pretrunā ir tas, ka Spānijas tiesa atsaucas uz minētās direktīvas 4. panta 2. punktu un to piemēro, ja valsts tiesību sistēmā šī tiesību norma nav transponēta pēc likumdevēja gribas, kurš ir vēlējies nodrošināt pilnīgu aizsardzības līmeni attiecībā uz visiem noteikumiem, kurus uzņēmējs var iekļaut ar patērētājiem noslēgtajā līgumā, ieskaitot noteikumus saistībā ar galveno līguma priekšmetu, arī tad, ja tie ir formulēti skaidri un saprotami, ja tiek uzskatīts, ka tā sauktais noteikums par “komisijas maksu par kredīta piešķiršanu” ir aizdevuma līguma galvenais priekšmets? 11) Vai atbilstoši Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktam tā sauktais noteikums par “komisijas maksu par kredīta piešķiršanu”, ja par to nav notikusi atsevišķa apspriešanās un finanšu iestāde nav pierādījusi, ka minētā maksa atbilst faktiski sniegtiem pakalpojumiem un tai radītiem izdevumiem, izraisa ievērojamu nelīdzsvarotību līgumslēdzēju pušu tiesībās un pienākumos un valsts tiesai tas ir jāatzīst par spēkā neesošu? 12) Vai, ņemot vērā [Direktīvas 93/13] 6. panta 1. punktu, skatot to kopsakarā ar [tās] 7. panta 1. punktu, tiesāšanās izdevumu segšanas piespriešanai uzņēmējam tiesvedībā, kuru ierosinājis patērētājs, ceļot prasību atzīt par spēkā neesošiem negodīgus noteikumus, kas iekļauti uzņēmēja ar viņu noslēgtajā līgumā, kurš panāk, ka tiesas atzīst to spēkā neesamību negodīguma dēļ, ir jābūt no principa, ka negodīgi noteikumi nav saistoši patērētājam, un no atturošas iedarbības principa attiecībā uz profesionāli izrietošajām sekām, ja valsts tiesa apmierina šo prasību par spēkā neesamības atzīšanu, neatkarīgi no spriedumā noteiktās konkrētās summas atlīdzināšanas, turklāt saprotot, ka galvenais prasījums ir noteikuma spēkā neesamības atzīšana un ka summas atlīdzināšana ir tikai iepriekšējam prasījumam raksturīgs papildu prasījums? 13) Vai, ņemot vērā Direktīvā 93/13 noteikto principu, ka negodīgi noteikumi nav saistoši patērētājam, un atturošas iedarbības principu (6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts), ar atlīdzināšanu saistītas sekas, kas rodas pēc tam, kad par spēkā neesošu negodīguma dēļ ir atzīts noteikums, kurš ir iekļauts starp patērētāju un profesionāli noslēgtajā līgumā, var tikt ierobežotas laikā, konstatējot prasības par summas atmaksu noilgumu, lai arī saskaņā ar valsts tiesību aktiem prasība par pilnīgu spēkā neesamību nav pakļauta noilgumam?”