ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK] SECINĀJUMI,

sniegti 2008. gada 11. septembrī ( 1 )

Lieta C-308/07 P

Koldo Gorostiaga Atxalandabaso

pret

Eiropas Parlamentu

“Apelācija — Noteikumi par Eiropas Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām — Nepamatoti izmaksāto summu atgūšana ieskaita veidā — Pirmās instances tiesas sprieduma izpilde — Tiesības uz objektīvu tiesu — Res judicata spēks — Labas pārvaldības princips”

I — Ievads

1. Izskatāmajā lietā Tiesai ir jālemj par apelācijas sūdzību, ko par Pirmās instances tiesas 2007. gada 24. aprīļa rīkojumu lietā T-132/06 Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments ( 2 ) ir iesniedzis bijušais Eiropas Parlamenta deputāts Koldo Gorostiaga Atsalandabaso [Koldo Gorostiaga Atxalandabaso] (turpmāk tekstā — “apelācijas sūdzības iesniedzējs”).

2. Pirmās instances tiesa ar šo rīkojumu noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēja prasību atcelt Eiropas Parlamenta ģenerālsekretāra 2006. gada 22. marta lēmumu, ar ko bija jānosaka nepamatoti saņemto deputāta piemaksu atmaksāšanas kārtība.

II — Atbilstošās tiesību normas

3. Noteikumu par Eiropas Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām (turpmāk tekstā — “DIP noteikumi”) 27. pantā ir noteikts: “2. Ja deputāts uzskata, ka šos noteikumus piemēro nepareizi, viņš var rakstveidā vērsties pie ģenerālsekretāra. Ja deputāts un ģenerālsekretārs nevar panākt vienošanos, jautājumu nodod kvestoriem, kas pēc apspriešanās ar ģenerālsekretāru pieņem lēmumu. Kvestori var apspriesties arī ar priekšsēdētāju un/vai Prezidiju. 3. Ja ģenerālsekretārs pēc apspriešanās ar kvestoriem ir pārliecināts, ka piemaksu summas, kas deputātiem pienākas saskaņā ar šiem noteikumiem, Eiropas Parlamenta deputātiem ir nepamatoti pārskaitītas, viņš dod norādījumus par šo summu atgūšanu no attiecīgā deputāta. 4. Izņēmuma gadījumos un pamatojoties uz ģenerālsekretāra priekšlikumu, ko sniedz pēc apspriešanās ar kvestoriem, Prezidijs saskaņā ar Finanšu regulas 73. pantu un tās īstenošanas noteikumiem var pilnvarot ģenerālsekretāru uz laiku apturēt deputātu piemaksu maksāšanu, līdz deputāts būs atmaksājis nepamatoti izmantotās summas. Prezidijs pieņem lēmumu, ņemot vērā deputāta pienākumu faktisko izpildi, iestādes pareizu darbību un to, vai attiecīgais deputāts pirms lēmuma pieņemšanas ir uzklausīts.”

4. Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (turpmāk tekstā — “Finanšu regula”) ( 3 ), 71. panta 2. punktā ir noteikts: “Noteikta lieluma gan pašu resursi, kas nodoti Komisijai, gan jebkurš debitoru parāds, kas apzināts kā drošs, kuru nomaksāšanai pienācis termiņš, jākonstatē ar iekasēšanas rīkojumu grāmatvedim un pēc tam jānosūta parādzīme parādniekam — abus šos dokumentus sastāda atbildīgais kredītrīkotājs.”

5. Atbilstoši Finanšu regulas 73. panta 1. punktam: “Grāmatvedis darbojas, pamatojoties uz iekasēšanas rīkojumiem attiecībā uz debitoru parādiem, ko pienācīgi konstatējis atbildīgais kredītrīkotājs. Viņš visiem spēkiem cenšas nodrošināt, lai Kopienas saņemtu savus ieņēmumus, un raugās, lai tiktu aizsargātas to tiesības. Grāmatvedis atgūst summas, kompensējot noteikta lieluma drošus maksājumus pret parādniekiem, kuru atmaksai pienācis termiņš, ar tādiem noteikta lieluma drošiem prasījumiem, kuru atmaksai pienācis termiņš, kādi šiem parādniekiem pašiem ir pret Kopienām.”

6. Komisijas 2002. gada 23. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Finanšu regulai ( 4 ), 83. pantā ir paredzēts: “Jebkurā procedūras stadijā grāmatvedis pēc tam, kad par to informējis atbildīgo kredītrīkotāju un parādnieku, atgūst konstatētos debitoru parādus ar ieskaitu, ja parādniekam arī ir prasījums pret Kopienām, kurš ir drošs, kura summa ir noteikta, kura atmaksas termiņš ir pienācis un kas attiecas uz summu, kura konstatēta ar maksājuma rīkojumu.”

7. Iekšējo noteikumu par Eiropas Parlamenta budžeta izpildi, kurus pieņēma Prezidijs 2002. gada 4. decembrī, 5. pantā ir noteikts: “3. Iestāde, ko pārstāv tās priekšsēdētājs, ar deleģēšanas lēmumu ieceļ ģenerālsekretāru par galveno deleģēto kredītrīkotāju. 4. Pilnvaras deleģētajiem kredītrīkotājiem deleģē galvenais deleģētais kredītrīkotājs. Pilnvaras pastarpināti deleģētajiem kredītrīkotājiem deleģē deleģētie kredītrīkotāji.”

III — Fakti un process

A — Prāvas priekšvēsture

8. Apelācijas sūdzības iesniedzējs ir bijušais Eiropas Parlamenta deputāts, kurš deputāta pienākumus pildīja Parlamenta piektā sasaukuma laikā (1999–2004). Eiropas Parlamenta ģenerālsekretārs 2003. gada 26. novembra vēstulē konstatē, ka sakarā ar apliecinošu dokumentu neesamību par dažādu parlamentāro piemaksu izlietošanu apelācijas sūdzības iesniedzējs Eiropas Parlamentam ir parādā EUR 176516. Daļa šī parāda kopš 2002. gada jau bija atmaksāta.

9. Ar 2004. gada 24. februāra lēmumu ģenerālsekretārs deva rīkojumu ieturēt daļu no dienas naudas piemaksas un daļu no piemaksas par vispārējiem izdevumiem, lai ieskaita veidā atgūtu pārējo parāda summas daļu EUR 118360,18. Lēmums arī noteica, ka gadījumā, ja apelācijas sūdzības iesniedzēja deputāta pilnvaras beigtos līdz parāda atmaksai, viņam tiktu atvilkts pagaidu pabalsts sakarā ar deputāta pilnvaru beigšanos, kā arī visi citi maksājumi, kas paredzēti deputātiem.

10. 2004. gada 20. aprīlī apelācijas sūdzības iesniedzējs Pirmās instances tiesā cēla prasību atcelt 2004. gada 24. februāra lēmumu. Savu prasījumu atcelt lēmumu atbalstam prasītājs minēja astoņus pamatus.

11. Pirmās instances tiesa ar 2005. gada 22. decembra spriedumu lietā T-146/04 Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments ( 5 ) daļēji atcēla 2004. gada 24. februāra lēmumu. Minētā sprieduma 84. punktā Pirmās instances tiesa atzīst, ka apstrīdētais lēmums būtībā sastāv no divām daļām, proti, pirmkārt, no ģenerālsekretāra konstatējuma, ka lēmumā minētās summas prasītājam bija nepamatoti pārskaitītas un ka tās ir jāpiedzen, un, otrkārt, no lēmuma uzsākt parāda atgūšanu ieskaita veidā no prasītājam pārskaitāmajām piemaksām. Pēc pirmā pamata otrās daļas izvērtējuma, kas skar vienīgi apstrīdētā lēmuma otrās daļas likumību, Pirmās instances tiesa nolēma, ka šis lēmums ir jāatceļ, ciktāl tas paredz attiecīgās summas atgūšanu ieskaita veidā. Pirmās instances tiesa savu lēmumu pamato ar DIP noteikumu 27. panta 4. punktā noteiktās procedūras pārkāpumu, jo, nesaņemot attiecīgu Prezidija pilnvarojumu, ģenerālsekretārs nav tiesīgs dot rīkojumu par attiecīgo ieskaitu.

12. Pirmajos divos sprieduma rezolutīvās daļas punktos ir noteikts: “1) Eiropas Parlamenta ģenerālsekretāra 2004. gada 24. februāra lēmumu par noteiktu summu, kas prasītājam pārskaitītas kā parlamentārie izdevumi un piemaksas, atgūšanu atcelt tajā daļā, kurā noteikts, ka summa, ko prasītājs ir parādā, ir atgūstama ieskaita veidā; 2) pārējā daļā prasību noraidīt.”

13. Neviens no lietas dalībniekiem nepārsūdzēja šo spriedumu.

14. Ar 2006. gada 1. februāra lēmumu Prezidijs atbilstoši DIP noteikumu 27. panta 4. punktam pilnvaroja ģenerālsekretāru piedzīt nepamatoti izmaksātās piemaksas.

15. 2006. gada 22. martā ģenerālsekretārs par apelācijas sūdzības iesniedzēju pieņēma jaunu lēmumu (turpmāk tekstā — “pārsūdzētais lēmums”), ar ko tika atsākta atgūšana, turklāt tādējādi atbilstoši 2005. gada 22. decembra sprieduma norādēm bija jānovērš procesuālā kļūda, kas izpaudās kā iztrūkstošs [Prezidija] pilnvarojums.

16. Pārsūdzētajā spriedumā ģenerālsekretārs ņēma vērā gan 2005. gada 22. decembra spriedumu, gan Prezidija 2006. gada 1. februāra lēmumu. Viņš arī atsaucās uz būtiskām procesa stadijām, kas bija pamats parāda EUR 118360,18 konstatācijai, un norādīja uz faktu, ka lēmums ir pieņemts nolūkā izpildīt 2005. gada 22. decembra spriedumu.

17. No pārsūdzētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. punkta izriet, ka atbilstoši Finanšu regulas 73. pantam atgūt parādu EUR 118360,18 tika pilnvarots Parlamenta grāmatvedis. 1. un 2. punkts precizē, ka parāds ir atgūstams ieskaita veidā, ieturot dažādas apelācijas sūdzības iesniedzējam pienākošās piemaksas un citus maksājumus.

B — Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais rīkojums

18. Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 12. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību atcelt 2006. gada 22. marta lēmumu. Tajā viņš lūdza atcelt pārsūdzēto lēmumu un piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

19. Apelācijas sūdzības iesniedzējs savu prasījumu balstīja uz vienpadsmit pamatiem, kurus Pirmās instances tiesa pilnībā noraidīja. Pirmās instances tiesa ar pārsūdzēto rīkojumu noraidīja prasību kopumā un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

20. Turpinājumā ir jāmin tikai tās pārsūdzētā rīkojuma daļas, uz kurām attiecas izskatāmā apelācijas sūdzība.

21. Izvirzot pirmo pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvoja, ka ir pārkāpts res judicata princips, jo, pēc viņa domām, parāda atgūšanas procedūru nevar atsākt tādēļ, ka Pirmās instances tiesa 2004. gada 24. februāra lēmumu atcēla kompetences noteikumu pārkāpuma dēļ. Tādējādi šī tiesību akta juridiskā neesamība nepieļauj atsākt iepriekš minēto procedūru.

22. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā rīkojuma 30. punktā norāda, ka ģenerālsekretārs atbilstoši DIP noteikumu 27. panta 4. punktā norādītajai kārtībai, kāda tā ir interpretēta spriedumā no 86. līdz 97. punktam, katrā ziņā drīkstēja pieņemt attiecīgo 2006. gada 22. marta lēmumu pēc tam, kad Prezidijs viņu pilnvaroja atgūt parādu. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā arī norādīja, ka pat tad, ja pēc sprieduma pieņemšanas atvilkums EUR 40398,80 ir zaudējis savu tiesisko pamatojumu, tas nevar padarīt par neesošu apelācijas sūdzības iesniedzēja parādu Parlamentam EUR 118360,18, jo attiecībā uz šo summu tas ir pavisam cits jautājums par parāda atgūšanu ieskaita veidā.

23. Ņemot vērā iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa pirmo pamatu noraidīja kā acīmredzami nepamatotu.

24. Izvirzot trešo pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucās uz nepārvaramas varas pastāvēšanu, lai ar to izskaidrotu neiespējamību iesniegt noteiktus izdevumus apliecinošus dokumentus.

25. Pirmās instances tiesa noraidīja šo pamatu kā acīmredzami nepamatotu, jo tā uzskatīja, ka šāds arguments var apdraudēt 2005. gada 22. decembra sprieduma juridisko spēku.

26. Izvirzot septīto pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla iebildumu par Prezidija 2006. gada 1. februāra lēmuma nepaziņošanu. Viņš uzskatīja, ka Eiropas Parlaments ir pārkāpis Eiropas labas administratīvās prakses kodeksa 20. pantu, kas nosaka pienākumu paziņot lēmumus, kas skar privātpersonu tiesības vai intereses.

27. Pirmās instances tiesa noraidīja šo pamatu kā acīmredzami nepamatotu, norādot, ka minētais kodekss nav saistošs.

C — Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

28. Apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza šo apelācijas sūdzību 2007. gada 2. jūlija vēstulē, kas Tiesas kancelejā reģistrēta 2007. gada 5. jūlijā un kurā tas lūdz: — atcelt Pirmās instances tiesas 2007. gada 24. aprīļa rīkojumu lietā T-132/06; — pieņemt galīgu lēmumu šajā prāvā; — atcelt Eiropas Parlamenta ģenerālsekretāra 2006. gada 22. marta lēmumu, ar ko prasītājam uzdod atmaksāt summu EUR 118360,18 un izdarīt atvilkumu no dažādām parlamenta deputātu asistentu kompensācijām, kas Parlamentam ir jāmaksā prasītājam; — nolemt, ka atbildētājs sedz savus tiesāšanās izdevumus pats, kā arī atlīdzina prasītāja tiesāšanās izdevumus.

29. Eiropas Parlaments 2007. gada 18. septembrī iesniedza savu atbildes rakstu uz apelāciju, kurā tas lūdz: — noraidīt apelācijas sūdzību kā pilnībā nepamatotu; — piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

30. 2007. gada 12. oktobra lēmumā Tiesas priekšsēdētājs secināja, ka nav nepieciešams iesniegt replikas rakstu.

31. Pēc rakstveida procesa beigām 2008. gada 5. jūnijā notika tiesas sēde, kurā tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumi.

D — Apelācijas pamati un lietas dalībnieku argumenti

32. Apelācijas sūdzības iesniedzējs pret pārsūdzēto rīkojumu izvirza sešus apelācijas pamatus.

33. Izvirzot pirmo apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd atsaukšanos uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 111. pantu, kas tam liedz tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu, jo tas iepriekš nav ticis uzklausīts Pirmās instances tiesā un tam nav bijusi izdevība atbildēt uz Parlamenta argumentiem. Apelācijas sūdzības iesniedzējs turklāt apgalvo, ka, tā kā Pirmās instances tiesa viņu iepriekš nav informējusi par savu lēmumu izdot rīkojumu, viņam ir atņemta iespēja apstrīdēt šo lēmumu. Tādējādi Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības uz aizstāvēšanos, sacīkstes principu, kā arī tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu.

34. Parlaments iebilst, norādot, ka Pirmās instances tiesa ir atbilstīgi piemērojusi sava Reglamenta 111. pantu un nav pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības uz aizstāvēšanos.

35. Izvirzot otro apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka ir pārkāpts objektivitātes princips, jo abas secīgās prasības, kas celtas lietās T-146/04 un T-132/06, kuru rezultātā tapa, attiecīgi, 2005. gada 22. decembra spriedums un 2007. gada 24. aprīļa rīkojums — izskatīja pēc būtības vieni un tie paši tiesneši. Tomēr iepriekš minētais princips paredz, ka viens un tas pats tienesis, kaut arī vienā un tajā pašā tiesu instancē, nevar izskatīt lietu, kas balstās uz faktiem, kas ir identiski vai pietiekami saistīti ar tās lietas faktiem, kurā tas iepriekš ir pieņēmis lēmumu.

36. Parlaments atbildē norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītā tēze ir nepamatota un tā nerod apstiprinājumu arī Kopienu tiesas judikatūrā. Turklāt lietā, kas tika izlemta, izdodot rīkojumu, galvenais bija jautājums, vai Parlaments ir izpildījis saistības, ko tam uzliek 2005. gada 22. decembra spriedums. Tādēļ Parlaments uzskata, ka apstāklis, ka abas lietas ir izskatījuši vieni un tie paši tiesneši, juridiski nav apstrīdams.

37. Izvirzot trešo apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdaini novērtējusi 2005. gada 22. decembra sprieduma piemērojamību. Tā kā sakarā ar kompetences trūkumu bija atcelts Parlamenta ģenerālsekretāra 2004. gada 24. februārī pieņemtais lēmums, prasītājam patiešām nebija nekāda iemesla iesniegt apelācijas sūdzību par šo spriedumu Tiesā, jo Tiesas konstatētais kompetences trūkums rada šī trūkuma skartā lēmuma neesamību.

38. Parlaments iebilst, ka Pirmās instances tiesa tikai daļēji atcēla Parlamenta ģenerālsekretāra 2004. gada 24. februāra lēmumu. Faktiski tas tika atcelts tikai tajā daļā, kurā noteikts, ka summa, ko prasītājs ir parādā, ir atgūstama ieskaita veidā.

39. Izvirzot ceturto apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Pirmās instances tiesas sistemātisko atteikšanos ņemt vērā argumentus, kurus tas izvirzīja, lai panāktu Parlamenta ģenerālsekretāra 2006. gada 22. marta lēmuma atcelšanu. Šis pēdējais minētais lēmums patiešām bija jauns lēmums, atšķirīgs no 2004. gada 24. februāra lēmuma, un līdz ar to Pirmās instances tiesai bija pienākums izvērtēt pēc būtības un pēc satura visus tai izvirzītos pamatus tā apstrīdēšanai.

40. Parlaments noraida šo argumentu un atgādina, ka Pirmās instances tiesa 2005. gada 22. decembra spriedumā ir piekritusi Parlamenta viedoklim, ka naudas summas ir nepamatoti izmaksātas. Tādēļ 2004. gada 24. februāra lēmumu varēja labot.

41. Izvirzot piekto apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir atteikusies izvērtēt pamatu par nepārvaramo varu (force majeure), lai arī šāds pamats nebija izvirzīts prasībā, kas celta par 2004. gada 24. februāra lēmumu. Šis pamats balstās drīzāk uz faktiem, kas radušies tikai pēc attiecīgā lēmuma pieņemšanas.

42. Parlaments norāda, ka prasītājs izvirza būtībā to pašu pamatu tiesvedībā, kurā tika taisīts 2005. gada 22. decembra spriedums, un ka tādēļ Pirmās instances tiesa šo pamatu ir pamatoti noraidījusi. Katrā ziņā prasītāja norādītie fakti, lai pierādītu nepārvaramas varas esamību, ir radušies tikai pēc 2006. gada 22. marta lēmuma pieņemšanas un tādēļ nevar izraisīt tā atcelšanu.

43. Izvirzot sesto apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir nepamatoti atteikusies izvērtēt, vai Parlaments nav pārkāpis labas pārvaldības principu, kā tas izriet no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta un Parlamenta 2001. gada 6. decembrī pieņemtā Labas administratīvās prakses kodeksa. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējs atgādina, ka iepriekš minētais princips ir viens no pamatprincipiem, kuru ievērošanu garantē Tiesa.

44. Parlaments atbildē norāda, ka Pirmās instances tiesa ir aprobežojusies ar secinājumu, ka minētais teksts nav juridiski saistošs, un tādēļ pamatoti ir noraidījusi tā piemērojamību.

IV — Tiesiskais vērtējums

A — Apelācijas pamatu analīze

1) Pirmais apelācijas pamats — tiesību uz taisnīgu lietas izskatīšanu pārkāpums

45. Atbilstoši Tiesas Statūtu 58. pantam apelācijas sūdzību var balstīt tikai uz tādu procesuālo pārkāpumu, kas nelabvēlīgi ietekmējis apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses. Izvirzot pirmo apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā iebilst pret Pirmās instances tiesas Reglamenta 111. panta piemērošanu, ko tas uzskata par nelikumīgu, ciktāl tam ir liegtas tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu.

46. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka ir pieļauts procesuāls pārkāpums, kas ir nelabvēlīgi ietekmējis viņa intereses un tiesības. Līdz ar to šis apelācijas pamats ir pieņemams. Turpinājumā ir jāizvērtē, vai šis iebildums ir arī pamatots, proti, vai Pirmās instances tiesa ir kļūdaini piemērojusi tās Reglamenta 111. pantu.

47. Atbilstoši Reglamenta 111. pantam Pirmās instances tiesa, neveicot tālākas procesuālās darbības, var lemt, izdodot attiecīgu motivētu rīkojumu, ja tās kompetencē acīmredzami nav izskatīt attiecīgo prasību vai ja prasības pieteikums ir acīmredzami nepieņemams vai acīmredzami juridiski nepamatots. Šādu rīkojumu Pirmās instances tiesa pēc savas ierosmes var izdot jebkurā tiesvedības stadijā, turklāt tai nav jāuzklausa lietas dalībnieku viedoklis par šo iespēju ( 6 ). No tiesiskā viedokļa šis procesuālais noteikums piešķir Pirmās instances tiesai gan izvērtēšanas pilnvaras, vērtējot iepriekš minēto tiesisko nosacījumu esamību, gan rīcības brīvību, pieņemot lēmumu rīkojuma formā. Katrā ziņā šis noteikums vienlaicīgi uzliek Pirmās instances tiesai pienākumu katrreiz pamatot savu lēmumu.

48. Tādējādi Pirmās instances tiesas pastāvīgajai judikatūrai atbilst uzskats, ka pieņemt lēmumu rīkojuma formā var, piemēram, tad, ja Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiāli sniedz visu nepieciešamu informāciju prāvas iztiesāšanai ( 7 ). No pārsūdzētā rīkojuma 23. punkta skaidri izriet, ka šāda situācija bija izskatāmajā lietā. Pirmās instances tiesa ne tikai uzskatīja, ka tās rīcībā ir visa nepieciešamā informācija, lai pieņemtu lēmumu, un tādēļ nav vajadzīgs mutvārdu process. Pēc tai iesniegto faktu izvērtēšanas Pirmās instances tiesa turklāt bija arī pārliecināta, ka prasība ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama un daļēji — kā acīmredzami nepamatota. Tādējādi izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesas Reglamenta 111. panta kā procesuālās normas piemērošana nav tiesiskā ziņā apstrīdama.

49. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs nepietiekami pamato, ciktāl tam ir tikušas liegtas tiesības iesniegt savus apsvērumus, ko tas nebūtu varējis iesniegt jau rakstveidā. Apelācijas sūdzības iesniedzējs it īpaši nav paskaidrojis, kādiem Parlamenta argumentiem tas būtu gribējis pievērsties procedūrā, kas balstīta uz sacīkstes principu.

50. Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmais apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.

2) Otrais apelācijas pamats — tiesību uz objektīvu tiesu pārkāpums

51. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvotā tiesas objektivitātes principa pārkāpuma pirmās instances tiesvedībā analīze prasa vispirms precizēt dažus faktus.

52. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka par abām prasībām, ko tas ir cēlis lietās T-146/04 un T-132/06, pēc būtības ir lēmuši vieni un tie paši tiesneši. Katrā ziņā tas atbilst patiesībai tikai tiktāl, ka visi Pirmās instances tiesas otrās palātas locekļi, kas izskatīja lietu T-132/06, piedalījās arī lietas T-146/04 izskatīšanā, kas tika nodota otrajai palātai paplašinātā sastāvā. Otrādi skatoties — divi tiesneši, kas piedalījās lietas T-146/04 izskatīšanā, nepiedalījās lietas T-132/06 izskatīšanā. Turklāt, kā pareizi norāda apelācijas sūdzības iesniedzējs, attiecīgajās lietās vieni un tie paši tiesneši ir pildījuši attiecīgi palātas priekšsēdētāja un tiesneša referenta funkcijas.

53. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja domām, šis apstāklis ir pietiekams, lai no tā izrietētu Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā — “ECTK”) 6. panta 1. punktā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā — “Pamattiesību harta”) 47. pantā nostiprināto tiesību uz taisnīgu lietas izskatīšanu, ko nodrošina objektīva tiesa, pārkāpums. Tas uzskata, ka iepriekš minētais princips paredz, ka viens un tas pats tienesis, lai arī vienā un tajā pašā tiesu instancē, nevar izskatīt lietu, kas balstās uz faktiem, kas ir identiski vai pietiekami saistīti ar tās lietas faktiem, kurā tas iepriekš ir pieņēmis lēmumu.

54. Šajā sakarā vispirms jānorāda, ka Kopiena vēl nav pievienojusies ECTK ( 8 ), kas juridisku iemeslu dēļ neļauj tieši piemērot minētā starptautiskā nolīguma noteikumus Kopienas tiesību sistēmas ietvaros ( 9 ). Vienlaicīgi atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai vispārējo tiesību principu neatņemama sastāvdaļa ir pamattiesības, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa ( 10 ). Šajā nolūkā Tiesa iedvesmojas no dalībvalstu kopīgām konstitucionālām tradīcijām, kā arī no norādēm, ko sniedz tie starptautiskie nolīgumi cilvēktiesību aizsardzības jomā, kuriem dalībvalstis ir pievienojušās vai kurus tās ir ratificējušas. Šajā kontekstā īpaša nozīme ir ECTK ( 11 ).

55. Šī judikatūra Eiropas integrācijas procesa turpmākās attīstības gaitā ir nostiprināta LES 6. panta 2. punktā. Atbilstoši šai tiesību normai Savienība kā Kopienas tiesību vispārēju principu ievēro pamattiesības, ko nodrošina ECTK, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, un kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām.

56. Otrā apelācijas pamata analīzē galvenā nozīme ir ECTK 6. panta 1. punktā noteiktajam, ka ikvienam ir tiesības, nosakot savu civilo tiesību un pienākumu vai jebkuras viņam izvirzītās apsūdzības pamatotību krimināllietā, uz taisnīgu un atklātu lietas izskatīšanu saprātīgos termiņos neatkarīgā un objektīvā ar likumu izveidotā tiesā. Šīs pamattiesības līdzīgi ir noteiktas Pamattiesību hartas 47. pantā.

57. No šiem abiem noteikumiem es secinu, ka tajos nostiprinātās un Tiesas judikatūrā atzītās tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu ( 12 ) nenoliedzami nozīmē arī neatkarīgas un objektīvas tiesas garantiju. To saistībā ar jautājumu par tiesiskām prasībām [Pirmās instances tiesas] palātas sastāvam Tiesa nesen ir apstiprinājusi 2008. gada 1. jūlija spriedumā apvienotajās lietās C-341/06 P un C-342/06 P (Chronopost un UFEX/Komisija) ( 13 ), turklāt Tiesa iepriekš minētās garantijas ir nosaukusi par “tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu stūrakmeni”, kuru ievērošana Tiesai ir jāpārbauda pēc savas iniciatīvas, tiklīdz ir izteikti iebildumi par pārkāpumu, kas jau sākotnēji nešķiet acīmredzami nepamatoti ( 14 ).

58. Starp “neatkarību” un “objektivitāti” pastāv funkcionāla saikne tiktāl, ciktāl pirmais faktors ir otrā faktora nosacījums. Jēdziens “objektīvi” galvenokārt attiecas uz tiesnešu subjektīvo nostāju ( 15 ). Tiesnešiem ir jābūt neatkarīgiem no lietas dalībniekiem un savi lēmumi ir jāpieņem lietišķi un pēc labākās sirdsapziņas, neņemot vērā konkrēto personu ( 16 ). Mūsdienu objektivitātes princips, kas ir nostiprināts arī dalībvalstu tiesību sistēmās, savas saknes rod romiešu tiesību pamatprincipā “nemo debet esse iudex in propria causa” ( 17 ).

59. No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka ar “objektivitāti” ECTK 6. panta 1. punkta izpratnē parasti ir jāsaprot aizspriedumu un neobjektivitātes neesamība ( 18 ). Tajā tā saskata pamatnosacījumu demokrātisku sabiedrību uzticībai tiesām ( 19 ). Atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai tiesas objektivitātes jautājumu var izvērtēt, balstoties uz subjektīvu un uz objektīvu pārbaudi ( 20 ). Pirmās pārbaudes mērķis ir noskaidrot tiesneša personisko pārliecību vai personisko ieinteresētību konkrētā lietā. Turklāt, kamēr nav pierādīts pretējais, tiek uzskatīts, ka tiesnesis ir objektīvs ( 21 ). Savukārt otras pārbaudes mērķis ir analizēt, vai tiesnesis ir sniedzis pietiekošas garantijas, lai novērstu leģitīmas šaubas par savu objektivitāti ( 22 ).

60. Izskatāmajā lietā jāsecina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nemin argumentus, kas varētu liecināt par attiecīgo trīs tiesnešu personisko neobjektivitāti. Līdz ar to ir jāuzskata, ka tie ir objektīvi. Apelācijas sūdzības iesniedzējs vēlāk tiesas sēdē precizēja, ka tas neapstrīd tiesnešu personisko pārliecību vai nostāju, bet gan tikai apstākli, ka tie ir izskatījuši lietu T-146/04 un lietu T-132/06. Tādējādi ir jāaprobežojas tikai ar objektīvu tiesas objektivitātes izvērtējumu, ņemot vērā iztiesāšanas sastāvu lietā T-132/06 ( 23 ), turklāt atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai galvenā uzmanība jāpievērš attiecīgās lietas konkrētajiem apstākļiem ( 24 ). Šajā sakarā ieinteresētās personas personiskajam viedoklim gan ir zināma nozīme, tomēr tas pats par sevi nav izšķirošs elements. Noteicošais drīzāk ir apstāklis, vai ir objektīvi pamatotas paustās rūpes par objektivitātes ievērošanu ( 25 ).

61. Sākumā jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs gan atsaucas uz ECTK 6. panta 1. punktu, tomēr tas nemaz neatsaucas uz atbilstošo Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru, kas varētu balstīt tā apelācijas pamatu. Tostarp līdzšinējās judikatūras analīze ļauj secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītā tēze ir pilnībā nepamatota.

62. No sprieduma lietā Schwarzenberger/Vācija ( 26 ), piemēram, izriet, ka tikai tas apstāklis, ka tiesa vienā un tajā pašā lietā jau ir pieņēmusi vairākus lēmumus, pats par sevi nav pietiekams iemesls, lai apšaubītu attiecīgās tiesas objektivitāti. Tas, piemēram, attiecas uz lēmumiem, ko attiecīgā tiesa ir pieņēmusi pirms pašas tiesvedības (pre-trial decisions) ( 27 ) (pirmstiesas lēmumi), kā arī uz īpašo situāciju, ko Tiesa analizēja apvienotajās lietās C-341/06 P un C-342/06 P (Chronopost un UFEX/Komisija), kad tiesnešiem no jauna ir jālemj par lietu pēc tam, kad augstākas instances tiesa, pamatojoties uz iesniegto apelācijas sūdzību, ir atcēlusi to sākotnējo lēmumu ( 28 ).

63. Iepriekš minētais nozīmē, ka no ECTK 6. panta 1. punkta neizriet vispārējs aizliegums, atbilstoši kuram tiesnesis nedrīkst piedalīties vienas un tās pašas lietas izskatīšanā. Turklāt, izvērtējot tiesas objektivitāti, ir jāņem vērā arī citi aspekti, piemēram, vai tiesa ir izskatījusi vienu un to pašu vai divas dažādas lietas, vai abos gadījumos ir bijis viens un tas pats iztiesāšanas sastāvs un vai pirmais nolēmums jau bija kļuvis galīgs, kā rezultātā tiesai bija saistošs tā juridiskais spēks ( 29 ).

64. Šajā sakarā vispirms jāsecina, ka attiecīgie trīs tiesneši nekādā ziņā nepiedalījās vienas un tās pašas lietas iztiesāšanā, bet gan kā no formālā, tā arī no materiālā viedokļa — divu dažādu lietu iztiesāšanā. Pirmās instances tiesa netika aicināta no jauna analizēt pirmajā tiesvedībā izdarītos faktu vērtējumus. Neskatoties uz gandrīz vienādiem faktiem, lietā T-132/06 bija arī jauni faktu elementi un parādījās jaunas juridiskās problēmas, kas bija jāvērtē Pirmās instances tiesai. Prāvai bija cits priekšmets tiktāl, ciktāl tas šoreiz skāra jautājumu, vai un ciktāl Eiropas Parlaments, pieņemot 2006. gada 22. marta lēmumu, ir izpildījis 2005. gada 22. decembra spriedumu.

65. No EKL 231. panta pirmās daļas izriet, ka spriedums, kas tiek pieņemts sakarā ar prasību atcelt tiesību aktu, kas celta saskaņā ar EKL 230. pantu, ir tiesisko situāciju mainošs spriedums, ar ko tiesību akts pilnībā vai daļēji tiek atcelts ( 30 ). Kopienu tiesu iestādes nedrīkst spriedumu noformulēt tādējādi, ka tā iedarbība pārsniedz tiesību akta atcelšanu, piemēram, tās nedrīkst noteikt vai likt īstenot pasākumus, kas jāveic, balstoties uz šo spriedumu ( 31 ). Tādējādi Pirmās instances tiesa tikai otrajā tiesvedībā varēja netieši izvērtēt, vai ir novērsti procesuālie trūkumi, kas kalpoja par pamatu 2004. gada 24. februāra lēmuma daļējai atcelšanai.

66. Šajos apstākļos faktam, ka daļa no pirmajā tiesvedībā iesaistītā tiesnešu sastāva piedalījās arī otrās lietas izskatīšanā, bija pozitīva nozīme tādā ziņā, ka tiesneši precīzi zināja par lietas apstākļiem un visu uzmanību varēja veltīt jaunajām juridiskajām problēmām. Tiktāl tas atbilst arī tiesiskās aizsardzības interesēm.

67. Uzskatu, ka attiecībā uz iztiesāšanas sastāvu, kas izskatīja lietu T-132/06 — it īpaši, ņemot vērā iepriekš minēto Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru —, nekas neliecina par objektivitātes principa pārkāpumu. Kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumiem par tiesneša referenta personu abās lietās, uzskatu par pietiekamu norādīt uz to, ka Tiesa spriedumā Chronopost un UFEX/Komisija ( 32 ) ir precizējusi, ka apstāklim, ka vienam un tam pašam tiesnesim divās secīgās lietās ir uzticētas tiesneša referenta funkcijas, pašam par sevi nav nozīmes, izvērtējot, vai ir tikusi ievērota objektivitātes prasība, jo Pirmās instances tiesa lēmumus pieņem koleģiālā sastāvā.

68. Visbeidzot ir jāatgādina, ka neviena no pusēm neapstrīdēja 2005. gada 22. decembra spriedumu, tādēļ tas ir ieguvis galīga nolēmuma juridisko spēku. Tādējādi tiesnešus, kas piedalītos lietas T-132/06 izskatīšanā, kā jebkuru citu personu saistītu šī sprieduma juridiskais spēks. Tādēļ viņu piedalīšanās lietas iztiesāšanā nekādā veidā nevarētu ietekmēt aspektus, uz kuriem attiecas minētais spriedums, piemēram, atzinumu par Eiropas Parlamenta prasības pret apelācijas sūdzības iesniedzēju par parāda atmaksu esamību ( 33 ).

69. Līdz ar to arī objektīva pārbaude nerada nekādas šaubas par Pirmās instances tiesas objektivitāti.

70. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es secinu, ka nav pārkāptas Kopienu tiesībās nostiprinātās apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības uz objektīvu tiesu. Tādēļ otrais apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.

3) Trešais apelācijas pamats — kļūdains 2005. gada 22. decembra sprieduma piemērojamības novērtējums

71. No apelācijas sūdzības iesniedzēja apsvērumiem par trešo apelācijas pamatu izriet, ka tas uzskata, ka 2005. gada 22. decembra sprieduma rezultātā ir atcelts 2004. gada 24. februāra lēmums kopumā. Uzskatu, ka šāda izpratne balstās uz kļūdainu attiecīgā sprieduma interpretāciju.

72. EKL 231. pants noteic, ka tad, ja prasība ir pamatota, Tiesai vai attiecīgi Pirmās instances tiesai attiecīgais tiesību akts ir jāpasludina par spēkā neesošu. Tomēr tas nenozīmē, ka šis tiesisko situāciju mainošais spriedums attiecas uz visu apstrīdēto tiesību aktu kopumā. Proti, ja attiecīgo tiesību aktu veido vairākas savstarpēji atdalāmas daļas, no kurām tikai viena daļa nav saderīga ar Kopienu tiesībām, tad ir jāatceļ tikai šī viena daļa ( 34 ). Kā liecina 2005. gada 22. decembra sprieduma interpretācija, izskatāmajā lietā ir runa tieši par šādu tiesību akta daļējas atcelšanas gadījumu.

73. Piemēram, 2005. gada 22. decembra sprieduma 84. punktā Pirmās instances tiesa secina, ka 2004. gada 24. februāra lēmums būtībā sastāv no divām daļām, proti, pirmkārt, no ģenerālsekretāra konstatējuma, ka lēmumā minētās summas prasītājam bija nepamatoti pārskaitītas un ka tās ir jāpiedzen, un, otrkārt, no lēmuma uzsākt parāda atgūšanu ieskaita veidā no prasītājam pārskaitāmajām piemaksām. Pamatojoties uz secinājumiem, kas izdarīti minētā sprieduma 97. punktā, par to, ka ģenerālsekretārs nebija tiesīgs dot rīkojumu par attiecīgo ieskaitu, jo nebija saņēmis Prezidija pilnvarojumu saskaņā ar DIP noteikumu 27. panta 4. punktā paredzēto procedūru, un tādēļ ir pieļauts būtisks procesuāls pārkāpums, kas pamato lēmuma prettiesiskumu, Pirmās instances tiesa nolēma, ka apstrīdētais lēmums ir atceļams tiktāl, ciktāl tas nosaka šādu ieskaitu. Tādējādi šis spriedums attiecās tikai uz lēmuma otro daļu. Šo secinājumu Pirmās instances tiesa atkārtoja sprieduma 99. un 169. punktā, kā arī sprieduma rezolutīvajā daļā.

74. Turpretī pārējos prasības pamatojumam izvirzītos atcelšanas pamatus, kas bija vērsti pret lēmuma pirmo daļu, Pirmās instances tiesa noraidīja, tādēļ uz šo daļu neattiecās spriedums, ar kuru lēmums tika atcelts. Kā Pirmās instances tiesa pamatoti secina pārsūdzētā rīkojuma 52. punktā, ar to tika atzīta lēmuma likumība pārējā daļā, t.i., ciktāl tas attiecās uz atzinumu par nepamatoti pārskaitītām summām. No iepriekš minētā izriet, ka pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja pieņēmumam nevarēja uzskatīt, ka 2004. gada 24. februāra lēmums ir atcelts kopumā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs tiesiski kļūdaini un neskatoties uz skaidrām norādēm par pretējo, arī pārējo lēmuma daļu uzskatīja par “neesošu”, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ( 35 ) Kopienu iestāžu tiesību akti arī nepilnību gadījumā principā ir prezumējami kā spēkā esoši. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējam bija jāpārsūdz 2005. gada 22. decembra spriedums, lai pilnībā novērstu lēmuma tiesisko iedarbību. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs to nav izdarījis, tam ir jāpieņem, ka lēmuma pirmā daļa ir stājusies likumīgā spēkā.

75. Kā Pirmās instances tiesa pamatoti secina pārsūdzētā rīkojuma 30. punktā, 2004. gada 24. februāra lēmuma daļēja atcelšana — pēc procesuālās kļūdas novēršanas, īstenojot DIP noteikumu 27. panta 4. punktā paredzēto procedūru, — netraucē atsākt atgūšanas procedūru pret apelācijas sūdzības iesniedzēju, it īpaši tādēļ, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ( 36 ) Kopienas tiesību akta atcelšana nenozīmē, ka tas automātiski skar arī ar šī akta pieņemšanu saistītos tiesiskos pasākumus. Tādēļ 2005. gada 22. decembra sprieduma izpilde neuzlika Parlamentam pienākumu atcelt sava lēmuma pirmo daļu un pilnībā no jauna sākt īstenot atgūšanas procedūru.

76. Tādēļ šis apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.

4) Ceturtais apelācijas pamats — atteikšanās ņemt vērā prasītāja izvirzītos argumentus

77. Apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā argumentus, kurus tas izvirzīja, lai panāktu 2006. gada 22. marta lēmuma atcelšanu. Šajā sakarā tas norāda uz Pirmās instances tiesas apsvērumiem pārsūdzētā rīkojuma 53. un 54. punktā, atbilstoši kuriem argumenti, kas vērsti pret šī lēmuma pirmo daļu, ir noraidāmi.

78. Pirmās instances tiesa šo nostāju pamato galvenokārt tādējādi, ka šī lēmuma daļa ir identiska ar 2004. gada 24. februāra lēmuma pirmo daļu, kuras tiesiskums ir apstiprināts 2005. gada 22. decembra spriedumā. Pirmās instances tiesa uzskata, ka, ņemot vērā to, ka šo lēmuma daļu aizsargā sprieduma juridiskais spēks, visi iebildumi, kas apšauba tā tiesiskumu, ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemami.

79. Uzskatu par nepieciešamu jau sākumā precizēt, ka Pirmās instances tiesas apsvērumi atšķirībā no tā, kā apelācijas sūdzības iesniedzējs tos atspoguļo savā apelācijas sūdzībā ( 37 ), nekādā gadījumā neattiecas uz visu 2006. gada 22. marta lēmumu kopumā, bet gan tikai uz tā pirmo daļu, kas pēc būtības atbilst 2004. gada 24. februāra lēmuma pirmajai daļai.

80. Pārējā daļā Pirmās instances tiesas apsvērumi, kas izteikti pārsūdzētā rīkojuma 49.–54. punktā, nav juridiskā ziņā apstrīdami. Attiecīgā 2006. gada 22. marta lēmuma daļa jau iepriekš minētā identiskā rakstura dēļ nav jauns tiesību akts, bet gan tikai apstiprinošs akts, kas nerada jaunas tiesiskās sekas, un līdz ar to tas nav pieņemams prasības atcelt tiesību aktu priekšmets ( 38 ). Atbilstoši Tiesas judikatūrai ( 39 ), uz ko Pirmās instances tiesa atsaucas pārsūdzētā rīkojuma 51. punktā, 2006. gada 22. marta lēmuma pirmā daļa tādējādi iegūst 2004. gada 24. februāra lēmuma galīgo raksturu.

81. Tādējādi Pirmās instances tiesa pareizi secināja, ka pret to izvirzītie apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumi ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemami. No iepriekš minētā izriet, ka arī šis apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.

5) Piektais apelācijas pamats — atteikšanās ņemt vērā nepārvaramas varas (force majeure) apstākļus

82. Apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā, atsaucoties uz 2004. gada 24. februāra lēmuma galīgo raksturu, ir atteikusies izvērtēt pamatu par nepārvaramo varu (force majeure), lai arī attiecīgajā prasībā šāds pamats nebija izvirzīts. Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka pretēji Pirmās instances tiesas uzskatam tā nav atkārtota prasības pamata, kas jau ir izvērtēts 2005. gada 22. decembra spriedumā, analīze. Šajā sakarā tas apgalvo, ka nepārvaramas varas apstāklis ir saskatāms tajā faktā, ka Spānijas Tieslietu ministrija nav atbildējusi uz apelācijas sūdzības iesniedzēja 2006. gada 15. aprīļa vēstuli, kurā tas lūdza izsniegt konfiscēto dokumentu, kas saistīti ar tā deputāta pilnvaru laiku, kopijas.

83. Ar Kopienu tiesībās nostiprināto nepārvaramas varas vai neparedzētu apstākļu jēdzienu principā saprot tikai tādus ārkārtējus un neparedzamus apstākļus, ko persona, kas uz tiem atsaucas, nevar kontrolēt un kuru sekas, neskatoties uz pienācīgu rūpību, nav novēršamas ( 40 ). No iepriekš minētā izriet, ka gan nepārvaramas varas jēdziens, gan neparedzamu apstākļu jēdziens ietver objektīvus un subjektīvus apstākļus, no kuriem objektīvie apstākļi attiecas uz neparastiem un ārpus ieinteresētās personas ietekmes esošiem apstākļiem un subjektīvie apstākļi — uz attiecīgās personas pienākumu vērsties pret neparasta notikuma sekām un bez pārmērīgām pūlēm veikt atbilstošus pasākumus ( 41 ).

84. Nevar piekrist apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumam, ka Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi tā izvirzīto pamatu, kas balstīts uz nepārvaramas varas gadījumu. Šajā sakarā jāatgādina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs jau lietā T-146/04 ( 42 ), kā arī lietā T-132/06 ( 43 ) ir norādījis uz to, ka tam nav iespējams iesniegt konkrētus grāmatvedības darījumus apliecinošus dokumentus. Abos gadījumos kā pamatojumu tas minēja viņa kasiera aizturēšanu un daudzu grāmatvedības dokumentu konfiscēšanu, ko īstenoja Spānijas un Francijas iestādes, kā arī summas EUR 200304 konfiscēšanu, ko veica Le tribunal de grande instance de Paris [Parīzes Pirmās instances tiesa] pirmais izmeklēšanas tiesnesis. Kaut arī apelācijas sūdzības iesniedzējs šos apstākļus par nepārvaramas varas gadījumu skaidri nodēvēja tikai lietā T-132/06, ir acīmredzami, ka jau lietā T-146/04 tas atsaucās uz, pēc viņa domām, neparedzamiem un ārpus viņa ietekmes esošiem apstākļiem un tādējādi no tiesiskā viedokļa — uz nepārvaramas varas gadījumu iepriekš minētās definīcijas izpratnē.

85. Pirmās instances tiesa to atzina, apstrīdētā rīkojuma 54. punktā secinot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs pret apstrīdētā lēmuma pirmo daļu izvirza būtībā tos pašus argumentus, kas apkopoti 2005. gada 22. decembra sprieduma 147. punktā. Tā kā minētie argumenti, kā to atzina Pirmās instances tiesa, ar šo spriedumu jau bija noraidīti un tas bija stājies likumīgā spēkā, Pirmās instances tiesa, atsaucoties uz lēmuma pirmās daļas galīgo raksturu, drīkstēja tos noraidīt kā nepieņemamus.

86. Tādēļ ir jāizskata tikai apgalvojums, ka Spānijas Tieslietu ministrija nav atbildējusi uz 2006. gada 15. aprīļa vēstuli. Neskatoties uz jautājumu, vai atbildes nesniegšana uz vēstuli pati par sevi var būt nepārvaramas varas gadījums, ir jāsecina, ka izskatāmajā apelācijas tiesvedībā apelācijas sūdzības iesniedzējs pirmo reizi atsaucas uz šādu gadījumu. Tiesvedībā pirmajā instancē šis arguments gan parādās saistībā ar vienpadsmito pamatu, kas attiecas uz apgalvotu kļūdu vērtējumā, pieņemot apstrīdēto lēmumu ( 44 ), tomēr tas neparādās saistībā ar trešo pamatu, kas attiecas uz nepārvaramas varas apstākļu esamību ( 45 ). Tādējādi Pirmās instances tiesa šo argumentu izvērtēja atbilstoši prasības pieteikumā norādītajai kārtībai, izskatot vienpadsmito pamatu, un kopā ar citiem argumentiem noraidīja. Apelācijas sūdzības iesniedzējs pats neiebilst, ka vienpadsmitais pamats ir noraidīts kā acīmredzami nepieņemams.

87. Vēl es gribētu vērst uzmanību uz faktu, ka saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja sniegto informāciju attiecīgā vēstule Spānijas Tieslietu ministrijai tika nosūtīta 2006. gada 15. aprīlī, t.i., gandrīz nepilnu mēnesi pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas 2006. gada 22. martā. Tādējādi fakts, ka Spānijas iestādes atstāja vēstuli bez ievērības, nekādi nevarēja ietekmēt Parlamenta lēmumu. Tiktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja argumenti ir nepamatoti.

88. No iepriekš minētā izriet, ka šis apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.

6) Sestais apelācijas pamats — atteikšanās ņemt vērā argumentus par labas pārvaldības principa pārkāpumu

89. Atbilstoši tiesību doktrīnā ( 46 ) valdošajam uzskatam labas pārvaldības princips, uz ko savā sestajā apelācijas pamatā atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzējs, nav viens atsevišķs administratīvo tiesību princips, bet gan vairāku principu apkopojums, zināmā mērā — kopējs termins visiem vai vairākiem administratīvo tiesību principiem. Līdz šim tas tiek izmantots kā sinonīms tiem principiem, kas raksturo tiesisku administratīvo procedūru. Labas pārvaldības princips, piemēram, paredz, ka iestādēm jāvērš par labu kļūdas vai neizdarība ( 47 ), procesa norisei jābūt objektīvai ( 48 ) un lēmumi jāpieņem saprātīgā termiņā ( 49 ). Turklāt šis princips nozīmē arī pilnīgu iestādes pienākumu ievērot pienācīgu rūpību un ņemt vērā ierēdņu intereses ( 50 ), kā arī tiesības tikt uzklausītam, tātad ierēdņu pienākumu pirms lēmuma pieņemšanas dot iespēju ieinteresētām personām iesniegt savus apsvērumus ( 51 ), kā arī pienākumu pamatot lēmumu ( 52 ).

90. Tomēr tas, kādus principus ietver jēdziens “labas pārvaldības princips”, atšķiras un to ne vienmēr var precīzi noteikt. Turklāt ir sarežģīti noteikt, vai tie ir principi, kas valsts pārvaldei tikai ir jāņem vērā, vai arī tiesības, kas indivīdam piešķir subjektīvas tiesības pieprasīt no valsts pārvaldes konkrētu rīcību vai atturēšanos no rīcības ( 53 ). No vienas puses, tas ir atkarīgs no avota juridiskā rakstura, no otras puses — no attiecīgo noteikumu normatīvās nozīmes.

91. Kopienu tiesību sistēmā labas pārvaldības principa izpausme ir atrodama daudzos primāro un sekundāro tiesību noteikumos, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantā, Eiropas ombuda Labas administratīvās prakses kodeksā, kā arī Kopienas iestāžu procesuālajos noteikumos, kas pieņemti nolūkā īstenot šo kodeksu. Līdz ar to dažādi izpaužas arī tā saistošais raksturs attiecībā uz Kopienas iestādēm un struktūrām, tām tieši izpildot Kopienu tiesību normas. Tomēr galvenais iedvesmas avots, izstrādājot Pamattiesību hartas 41. pantu, kas labas pārvaldības principu ir padarījis par pamattiesībās nostiprinātām indivīda tiesībām, jau no paša sākuma bija Tiesas judikatūra ( 54 ).

92. Tādēļ — sakarā ar juridiski saistoša dokumenta trūkumu, kas no Pamattiesību hartas 41. panta izrietošās tiesības transponētu tādējādi, ka tās ir spēkā attiecībā uz visām Kopienas iestādēm un struktūrām ( 55 ), — izvērtējums, vai Kopienu iestāde, pieņemot tiesību aktu, ir pārkāpusi labas pārvaldības principu, vienmēr ir jābalsta uz Tiesas judikatūru ( 56 ).

93. No vienas puses, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā rīkojuma 72. punktā pamatoti norāda uz to, ka 2001. gada 6. septembra rīkojumam ( 57 ), ar ko Parlaments pēc ombuda ierosinājuma aicināja Komisiju iesniegt atbilstīgu priekšlikumu regulai, pamatojoties uz EKL 308. pantu, nolūkā ieviest vienveidīgus labas administratīvās prakses noteikumus, nav tiesiskā regulējuma rakstura. Juridiski nesaistošā rakstura dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējam ne no attiecīgā rīkojuma ( 58 ), ne arī no ombuda izstrādātā kodeksa, kas Kopienu iestādēm kalpo tikai kā paraugs pašām savu rīcības kodeksu pieņemšanai, nevar izrietēt nekādas tiesības.

94. No otras puses, jāpiekrīt apelācijas sūdzības iesniedzējam, ka, izvērtējot septīto pamatu, Pirmās instances tiesai bija jāizmanto vēl citi tiesību avoti, nevis jāaprobežojas tikai ar atsauci uz iepriekš minētā Labas administratīvās prakses kodeksa 20. pantu, it īpaši tādēļ, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs savā prasības pieteikumā skaidri atsaucas uz Pamattiesību hartas 41. pantu ( 59 ). Tomēr šī nevērība, norādot pamatojumu, pati par sevi nevar pamatot pārsūdzētā rīkojuma atcelšanu, jo pamati, uz ko Pirmās instances tiesa balsta savu lēmumu noraidīt septīto pamatu kā daļēji nepieņemamu un kā daļēji nepamatotu, iztur tiesisko pārbaudi.

95. Piemēram, uz apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildumu, ka tas nav ticis informēts par Prezidija 2006. gada 1. februāra lēmumu, Pirmās instances tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā rīkojuma 72. punktā iebilst, ka šis nav galīgais tam nelabvēlīgais lēmums. Patiešām, vispirms jāsecina, ka Prezidija 2006. gada 1. februāra lēmums ir adresēts nevis apelācijas sūdzības iesniedzējam, bet gan Parlamenta ģenerālsekretāram. Turklāt no tiesiskā viedokļa šis lēmums ir vērtējams kā Prezidija pilnvarojums ģenerālsekretāram atbilstoši DIP noteikumu 27. panta 4. punktam atgūt nepamatoti izmaksātās summas ieskaita veidā. Šim pilnvarojumam ir nozīme tikai attiecībās starp Prezidiju un ģenerālsekretāru, un tam nav nekādas ārējas iedarbības. Tikai ģenerālsekretāra pilnvarojuma izmantošana, pieņemot 2006. gada 22. marta lēmumu, var ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības un līdz ar to pamatot atsevišķu sūdzību. No iepriekš minētā izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pareizi secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam bija jāpaziņo 2006. gada 22. marta lēmums, kas uz to tieši attiecās, bet nevis 2006. gada 1. februāra lēmums.

96. Otrkārt, pārsūdzētā rīkojuma 33. punktā Pirmās instances tiesa norāda uz to, ka 2006. gada 1. februāra lēmums nebija pret apelācijas sūdzības iesniedzēju izmantojams pierādījums, kas tam būtu bijis jāzina ( 60 ). Līdz ar to Pirmās instances tiesa rīkojās pareizi, neatzīstot apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpumu.

97. Ievērojot to, Pirmās instances tiesa atzina, ka Parlamentam nebija pienākuma paziņot apelācijas sūdzības iesniedzējam šī lēmuma saturu. Tādējādi nav pārkāptas ieinteresētās personas tiesības saņemt informāciju kā daļa no tiesībām tikt uzklausītam administratīvajā procesā.

98. Līdz ar to Pirmās instances tiesa septīto pamatu pareizi noraidīja kā daļēji nepieņemamu un kā daļēji nepamatotu. Tā kā šajā lēmumā nav saskatāms labas pārvaldības principa pārkāpums, arī šis apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots.

B — Analīzes rezultāts

99. Ņemot vērā iepriekš minēto, apelācijas sūdzība nav pamatota. Tādējādi tā ir jānoraida pilnībā.

V — Par tiesāšanās izdevumiem

100. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējam spriedums ir nelabvēlīgs, tad tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Eiropas Parlamenta prasījumiem.

VI — Secinājumi

101. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai: — noraidīt apelācijas sūdzību pilnībā; — piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda — vācu.

( 2 ) Pirmās instances tiesas 2007. gada 24. aprīļa rīkojums lietā T-132/06 Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments.

( 3 ) OV L 248, 1. lpp.

( 4 ) OV L 357, 1. lpp.

( 5 ) Pirmās instances tiesas 2005. gada 22. decembra spriedums lietā T-146/04 Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments (Krājums, II-5989. lpp.).

( 6 ) Šajā sakarā skat. Rengeling, H. W., Middeke, A. un Gellermann, M., Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, Minhene, 2003, 26. paragrāfs, 18. punkts, 463. lpp.; Lenaerts, K., Arts, D. un Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. izdevums, Londona, 2006, 24.–112. punkts, 577. lpp.

( 7 ) Pirmās instances tiesas 1991. gada 9. jūlija rīkojums lietā T-48/91 Minic/Revīzijas palāta (Recueil, II-479. lpp., 11. punkts) un 1999. gada 8. decembra rīkojums lietā T-79/99 Euro-Lex/ITSB (Recueil, II-3555. lpp., 10. punkts).

( 8 ) Jau 1996. gada 28. marta Atzinumā 2/94 (Recueil, I-1759. lpp.) Tiesa secināja, ka atbilstoši toreiz spēkā esošajām Kopienu tiesību normām Kopienai vēl nebija pilnvaru, lai pievienotos ECTK. Katrā ziņā Eiropas Savienība strādā pie juridisko nosacījumu radīšanas, lai īstenotu pievienošanos. Piemēram, Līguma par Konstitūciju Eiropai (2004/C 310/01) I-9. panta 2. punkts paredzēja šādu [Eiropas] Savienības pievienošanos ECTK. Šis pilnvarojums tagad ir iekļauts Līguma par Eiropas Savienību, ko groza Lisabonas Līgums, 6. panta 2. punktā (OV C 115, 1. lpp.). Turklāt 2004. gada 13. maija ECTK 14. protokols, kurā primāri ir iekļauti noteikumi, kas attiecas uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas reformu, 17. pantā nosaka šādu ECTK 59. panta redakciju: “Eiropas Savienība var pievienoties Konvencijai”.

( 9 ) Atbilstoši EKL 281. pantam Kopiena ir juridiska persona un kā starptautisko tiesību subjektam tai no starptautisko līgumtiesību viedokļa principā ir saistoši tikai tie starptautiskie nolīgumi, ko tā ir ratificējusi. Savukārt EKL 300. panta 7. punkta noteikumi regulē šo nolīgumu saistošo raksturu Kopienā, uzliekot Kopienas iestādēm un dalībvalstīm saistības īstenot un ievērot Kopienas nolīgumus. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Kopienas nolīgumi, kas atbilstīgi pieņemti, ievērojot primāro tiesību norādes, ir “neatņemama Kopienu tiesību sistēmas daļa”. Nosacījums, lai starptautiskās līgumtiesības būtu spēkā Kopienas tiesību sistēmā, kā arī noteicošais brīdis ir attiecīgā nolīguma spēkā stāšanās, tātad — tā saistošais raksturs Kopienai starptautiskā mērogā (skat. 1974. gada 30. aprīļa spriedumu lietā 181/73 Haegeman (Recueil, 449. lpp., 5. punkts); 1982. gada 26. oktobra spriedumu lietā Kupferberg, Recueil, 3641. lpp., 11.–13. punkts; 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C-211/01 Komisija/Padome (Recueil, I-8913. lpp., 57. punkts)). Arī Lenaerts, K. un Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. izdevums, Londona, 2005, 17-092. punkts, 740. lpp., par galveno uzskata Kopienas nolīguma spēkā stāšanos. Tomēr tie norāda, ka Kopienai var būt saistošs arī nolīgums, ko ir noslēgušas tās dalībvalstis, proti, ja Kopiena apņemas īstenot savas pilnvaras atbilstoši šī nolīguma noteikumiem. Šajā sakarā tie norāda uz 1951. gada 28. jūlija Ženēvas konvenciju par bēgļu statusu un 1967. gada 31. janvāra Protokolu par bēgļu statusu, tomēr nepieminot ECTK. Vēl jāpiemin, ka Eiropas Savienības Padome un Eiropas Padome 2007. gada 10. un 11. maija saprašanās memorandā gan vienojās par sadarbību likumdošanas jomā, tomēr vienlaicīgi apstiprināja savu autonomiju lēmumu pieņemšanā.

( 10 ) Skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto Atzinumu 2/94, 33. punkts, kā arī 1969. gada 12. novembra spriedumu lietā 26/69 Stauder (Recueil, 419. lpp., 7. punkts); 1957. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 7/56, 3/57, 7/57 Algera (Recueil, 82. lpp., 117. punkts) un 1997. gada 29. maija spriedumu lietā C-299/95 Kremzow (Recueil, I-2629. lpp., 14. punkts).

( 11 ) Skat., piemēram, iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Stauder, 7. punkts; 1974. gada 14. maija spriedumu lietā 4/73 Nold (Recueil, 491. lpp.); 1979. gada 13. decembra spriedumu lietā 44/79 Hauer (Recueil, 3727. lpp., 15. punkts); 1986. gada 15. maija spriedumu lietā 222/84 Johnston (Recueil, 1651. lpp., 18. punkts); 2000. gada 28. marta spriedumu lietā C-7/98 Krombach (Recueil, I-1935. lpp., 25. punkts); 2001. gada 6. marta spriedumu lietā C-274/99 P Connolly/Komisija (Recueil, I-1611. lpp., 37. punkts); 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C-112/00 Schmidberger (Recueil, I-5659. lpp., 71. punkts); 2006. gada 27. jūnija spriedumu lietā C-540/03 Parlaments/Padome (Krājums, I-5769. lpp., 35. punkts); 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-229/05 P Öcalan/Padome (Krājums, I-439. lpp., 76. punkts), 2007. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-305/05 Ordre des barreaux francophones et germanophone u.c. (Krājums, I-5305. lpp., 29. punkts); 2008. gada 14. februāra spriedumu lietā C-450/06 Varec (Krājums, I-581. lpp., 44. punkts) un 2008. gada 8. maija spriedumu lietā C-14/07 Weiss und Partner (Krājums, I-3367. lpp., 57. punkts).

( 12 ) Iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Ordre des barreaux francophones et germanophone u.c., 29. punkts.

( 13 ) 2008. gada 1. jūlija spriedums apvienotajās lietās C-341/06 P un C-342/06 P Chronopost un UFEX/Komisija (Krājums, I-4777. lpp.).

( 14 ) Turpat, 46. punkts. Šajā sakarā Tiesa vispirms atsaucas uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1996. gada 23. aprīļa spriedumu lietā Remli/Francija (individuālā sūdzība Nr. 16839/90, 48. punkts), kurā tika norādīts uz katras valsts tiesas pienākumu pārbaudīt objektivitātes principa ievērošanu attiecībā uz konkrēto iztiesāšanas sastāvu. Noslēgumā Tiesa norāda uz savu judikatūru par aspektiem, kas jāpārbauda pēc savas ierosmes (skat. 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C-367/95 P Sytraval un Brink’s France (Recueil, I-1719. lpp., 67. punkts) un 1997. gada 20. februāra spriedumu lietā C-166/95 P Komisija/Daffix (Recueil, I-983. lpp., 25. punkts)). Tādējādi Tiesa būtībā ir pārņēmusi Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru ar ietekmi uz Kopienu tiesībām.

( 15 ) Calliess, G. P., “Judicial Independece and Impartiality in International Courts”, International Conflict Resolution, Tībingena, 2006, 144. lpp., uzskata, ka objektivitātes principu raksturo nepieņemamas ietekmēšanas un tiesnešu neobjektivitātes attiecībā pret procesa dalībniekiem neesamība. Atbilstoši Decaux, E. un Imbert, P. H., La Convention européenne des droits de l’homme (izdevējs Louis-Edmond Pettiti), 2. izdevums, 6. pants, 260. lpp., vispirms ir jānoskaidro, ko minētajos apstākļos ir domājis konkrētais tiesnesis un vai tam ir bijis noteikts pamats kaitēt prasītājam.

( 16 ) Šādā nozīmē skat. Frowein, J. un Peukert, W., Europäische Menschenrechtskonvention, Kēle/Strasbūra/Arlingtona, 1985, 6. pants, 94. punkts, 153. lpp. Krekeler, W., “Der befangene Richter”, Neue Juristische Wochenschrift, 1981, 1633. lpp., uzskata, ka objektīvas neitralitātes princips no tiesneša prasa, lai katrā konkrētā tiesvedībā, ko tas izskata, un turklāt visās tiesvedības stadijās tiktu nodrošināts, ka attiecīgajā lietā nenokļūst ar to nesaistīti, nelietderīgi elementi. Tiesnesim konkrētā lieta jāizlemj, neuzlūkojot personu, balstoties tikai uz lietas objektīvajām īpatnībām un vienīgi saskaņā ar likumu un taisnīgumu.

( 17 ) Līdzīgi arī Kanska, K., “Towards Administrative Human Rights in the EU — Impact of the Charter of Fundamental Rights”, European Law Journal, 2004, 313. lpp., kas prasību pēc objektivitātes saista ar šo romiešu tiesību pamatprincipu. Marriott, A., “Conflicts of Interest — A Way Forward?”, pielikums Nr. 8 (izdevums Betriebs-Berater 2003, 47. numurs), 3. lpp., ar šo pamatprincipu saista strīdu izšķiršanas komitejas neatkarības un objektivitātes principus. Romiešu tiesību princips burtiski nozīmē, ka neviens nevar būt par tiesnesi savā lietā (skat. Liebs, D., Lateinische Rechtsregeln und Rechtssprichwörter, Minhene, 1998, 145. lpp.).

( 18 ) 2005. gada 15. decembra spriedums lietā Kyprianou/Kipra (individuālā sūdzība Nr. 73797/01, 118. punkts).

( 19 ) 1989. gada 24. maija spriedums lietā Hauschildt/Dānija (individuālā sūdzība Nr. 10486/83, 48. punkts) un 2003. gada 16. decembra spriedums lietā Grieves/Apvienotā Karaliste (individuālā sūdzība Nr. 57067/00, 69. punkts).

( 20 ) 2007. gada 22. oktobra spriedums lietā Lindon, Otchakovsky un July/Francija (individuālā sūdzība Nr. 21279/02 un Nr. 36448/02, 75. un 76. punkts); 2007. gada 4. oktobra spriedums lietā Forum Maritime S.A./Rumānija (individuālā sūdzība Nr. 63610/00 un Nr. 38692/05, 116. punkts); 2006. gada 10. augusta spriedums lietā Schwarzenberger/Vācija (individuālā sūdzība Nr. 75737/01, 38. punkts); iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais 2003. gada 16. decembra spriedums lietā Grieves/Apvienotā Karaliste, 69. punkts, un 1982. gada 1. oktobra spriedums lietā Piersack/Beļģija (individuālā sūdzība Nr. 8692/79, A sērija, Nr. 53, 30. punkts).

( 21 ) Skat. iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Piersack/Beļģija, 30. punkts, un 1981. gada 23. jūnija spriedumu lietā Le Compte, Van Leuven un De Meyere/Beļģija (individuālā sūdzība Nr. 6878/75 un Nr. 7238/75, A sērija, Nr. 43, 25. lpp., 58. punkts). Reid, K., A practioner’s Guide to the European Convention on Human Rights, 2. izdevums, IIA-090. punkts, 114. un 115. lpp., norāda, ka šo pieņēmumu praksē ir ļoti grūti atspēkot, tādēļ pat noraidošs tiesneša viedoklis par lietu, kura tam jāizlemj, nav pietiekams iemesls, lai izdarītu secinājumu par neobjektivitāti.

( 22 ) 1997. gada 25. februāra spriedums lietā Findlay/Apvienotā Karaliste (individuālā sūdzība Nr. 22107/93, 73. punkts).

( 23 ) Skat. 1995. gada 26. septembra spriedumu lietā Diennet/Francija (individuālā sūdzība Nr. 18160/91, A sērija, Nr. 325-A, 36. punkts) un iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Hauschildt/Dānija, 47. punkts, kuros Eiropas Cilvēktiesību tiesa sakarā ar pierādījumu trūkumu par attiecīgo valsts tiesnešu personīgo neobjektivitāti aprobežojās tikai ar objektīvu objektivitātes izvērtējumu.

( 24 ) Iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Schwarzenberger/Vācija, 42. punkts. Koering Joulin, R., “La notion européenne de tribunal indépendant et impartial au sens de l’article 6 par. 1 de la Convention européenne des droits de l’homme”, Revue de science criminelle et de droit pénal comparé, 1990, 772. lpp., saistībā ar tiesiskām prasībām iztiesāšanas sastāvam lieto “strukturālās objektivitātes” jēdzienu.

( 25 ) Iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Lindon, Otchakovsky un July/Francija, 77. punkts; iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Kyprianou/Kipra, 58. punkts; iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Grieves/Apvienotā Karaliste, 69. punkts; 1998. gada 9. jūnija spriedums lietā Incal/Turcija (individuālā sūdzība Nr. 22678/93, 71. punkts); iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Findlay/Apvienotā Karaliste, 73. punkts, un iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Hauschildt/Dānija, 48. punkts.

( 26 ) Minēts iepriekš 20. zemsvītras piezīmē, 42. punkts.

( 27 ) Iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Schwarzenberger/Vācija, 42. punkts; iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Hauschildt/Dānija, 50. punkts, un 2006. gada 12. jūnija spriedums lietā Romero Martin/Spānija (individuālā sūdzība Nr. 32045/03).

( 28 ) Iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Schwarzenberger/Vācija, 42. punkts; iepriekš 23. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Diennet/Francija, 38. punkts, un 1971. gada 16. jūlija spriedums lietā Ringeisen/Austrija (A sērija, Nr. 13, 40. lpp., 97. punkts). Iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minētajā spriedumā apvienotajās lietās Chronopost un UFEX/Komisija, 56.–60. punkts, Tiesa izdarīja tādu pašu secinājumu. Tiesa atzina, ka tikai tas apstāklis, ka iztiesāšanas sastāvā ietilpst tiesnesis, kurš jau bija iekļauts citā iztiesāšanas sastāvā, kas iepriekš izskatīja to pašu lietu, pats par sevi nav pietiekams iemesls, lai šo iztiesāšanas sastāvu uzskatītu par neatbilstošu. Līdz ar to Tiesa būtībā piekrita ģenerāladvokātes Šarpstones [Sharpston] viedoklim (skat. 2007. gada 6. decembra secinājumus, kas sniegti iepriekš minētajā lietā, 58. un 59. punkts).

( 29 ) Skat iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Lindon, Otchakovsky un July/Francija, 79. punkts, kurā tika izskatīta divu tiesnešu piedalīšanās divās tiesvedībās, turklāt pirmais nolēmums bija stājies spēkā. Eiropas Cilvēktiesību tiesa paziņoja, ka jebkuram citam tiesnesim būtu saistošs pirmā nolēmuma juridiskais spēks, kas nozīmē, ka šo tiesnešu piedalīšanās neietekmēja otra nolēmuma pieņemšanu.

( 30 ) Cremer, W. Kommentar zu EUV/EGV (izvedējs Calliess/Ruffert), 3. izdevums, 2007, 231. pants, 1. punkts; Rengeling, H. W., Middeke, A. un Gellermann, M. Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, Minhene, 2003, 7. paragrāfs, 107. punkts, 144. lpp.

( 31 ) Šajā sakarā skat. iepriekš 30. zemsvītras piezīmē minēto Cremer, W., 231. pants, 1. punkts.

( 32 ) Minēts iepriekš 13. zemsvītras piezīmē, 53. punkts.

( 33 ) Skat. šo secinājumu 11. punktu.

( 34 ) Skat. 1966. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 56/64 un 58/64 Consten un Grundig/Komisija (Recueil, 321. lpp.); 1974. gada 23. oktobra spriedumu lietā 17/74 Transocean Marine Paint Association/Komisija (Recueil, 1063. lpp., 21. punkts) un 1979. gada 6. marta spriedumu lietā 92/78 Simmenthal/Komisija (Recueil, 777. lpp., 107. un 108. punkts).

( 35 ) Tiesa pastāvīgajā judikatūrā ir noteikusi, ka Kopienu iestāžu tiesību akti principā ir prezumējami kā tiesiski un to juridiskā iedarbība saglabājas tik ilgi, kamēr prasības atcelt aktu ietvaros tie nav atsaukti vai atcelti, vai pasludināti par spēkā neesošiem sakarā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vai sakarā ar iebildi par spēkā neesamību (skat. 1994. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-137/92 P Komisija/BASF u.c (Recueil, I-2555. lpp., 48. punkts); 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C-245/92 P Chemie Linz/Komisija (Recueil, I-4643. lpp., 93. punkts) un 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-475/01 Komisija/Grieķija (Krājums, I-8923. lpp., 18. punkts)).

( 36 ) 1990. gada 13. novembra spriedums lietā C-331/88 Fedesa u.c. (Recueil, I-4023. lpp., 34. punkts) un 1998. gada 12. novembra spriedums lietā C-415/96 Spānija/Komisija (Recueil, I-6993. lpp., 32. punkts).

( 37 ) Apelācijas sūdzības 55. punkts.

( 38 ) Tiesas 1977. gada 25. oktobra spriedums lietā 26/76 Metro/Komisija (Recueil, 1875, 4. punkts); 1988. gada 15. decembra spriedums apvienotajās lietās 166/86 un 220/86 Irish Cement/Komisija (Recueil, 6473. lpp., 16. punkts); 1998. gada 5. maija spriedums lietā C-180/96 Apvienotā Karaliste/Komisija (Recueil, I-2265. lpp., 28. un 29. punkts); 1996. gada 11. janvāra spriedums lietā C-480/93 P Zunis Holding u.c./Komisija (Recueil, I-1. lpp., 14. punkts). Pirmās instances tiesas 1997. gada 18. septembra spriedums apvienotajās lietās T-121/96 un T-151/96 Mutual Aid Administration Services/Komisija (Recueil, II-1355. lpp., 48. punkts); 1997. gada 27. novembra spriedums lietā T-224/95 Tremblay u.c./Komisija (Recueil, II-2215. lpp., 49. punkts) un 1998. gada 16. septembra spriedums lietā T-188/95 Waterleiding Maatschappij/Komisija (Recueil, II-3713. lpp., 88.–141. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas 1998. gada 16. marta rīkojums lietā T-235/95 Goldstein/Komisija (Recueil, II-523. lpp., 41. punkts). Skat. arī iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minēto Cremer, W., 230. pants, 19. punkts; iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minētos Lenaerts, K., Arts, D. un Maselis, I., 7-016. punkts, 212. lpp.

( 39 ) Pirmās instances tiesa norāda uz 1965. gada 16. februāra spriedumu lietā 14/64 Barge/Augstā iestāde (Recueil, 74. lpp.). Skat. arī Tiesas 1989. gada 11. maija spriedumu apvienotajās lietās 193/87 un 194/87 Maurissen u.c./Revīzijas palāta (Recueil, 1045. lpp., 26. punkts) un Pirmās instances tiesas 1994. gada 27. oktobra spriedumu lietā T-64/92 Chavane de Dalmassy u.c./Komisija (Recueil FP, I-A-227. un II-723. lpp., 25. punkts), atbilstoši kuriem prasība pret apstiprinošu lēmumu ir nepieņemama tikai tad, ja attiecībā uz ieinteresēto personu apstiprinātais lēmums ir kļuvis galīgs tāpēc, ka atbilstošajā termiņā netika celta prasība, ar ko šo lēmumu apstrīd.

( 40 ) Pastāvīgā judikatūra, skat., piemēram, Tiesas 1987. gada 5. februāra spriedumu lietā 145/85 Denkavit (Recueil, 565. lpp., 11. punkts); 1993. gada 7. decembra spriedumu lietā C-12/92 Huygen (Recueil, I-6381. lpp., 31. punkts); 2002. gada 17. oktobra spriedumu lietā C-208/01 Parras Medina (Recueil, I-8955. lpp., 19. punkts); 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-105/02 Komisija/Vācija (Krājums, I-9659. lpp., 89. punkts); tajā pašā dienā pieņemto spriedumu lietā C-377/03 Komisija/Beļģija (Krājums, I-9733. lpp., 95. punkts) un 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C-314/06 Société Pipeline Méditerranée et Rhône (Krājums, I-12273. lpp., 23. punkts).

( 41 ) 1994. gada 15. decembra spriedums lietā C-195/91 P Bayer/Komisija (Recueil, I-5619. lpp., 32. punkts); 2005. gada 18. janvāra rīkojums lietā C-325/03 P Zuazaga Meabe/ITSB (Krājums, I-403. lpp., 25. punkts).

( 42 ) Skat. iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments, 147. punkts.

( 43 ) Skat. prasības pieteikuma lietā T-132/06 67. punktu.

( 44 ) Skat. prasības pieteikuma lietā T-132/06 94.–98. punktu (jo īpaši 96. punktu).

( 45 ) Skat. prasības pieteikuma lietā T-132/06 66.–69. punktu.

( 46 ) Šajā sakarā skat. Wakefield, J., The right to good administration, Alfena, 2007, 23. lpp.; Lais, M., “Das Recht auf eine gute Verwaltung unter besonderer Berücksichtigung der Rechtsprechung des Europäischen Gerichtshofs”, Zeitschrift für europarechtliche Studien, 2002, 3. numurs, 453., 454. lpp., un Dutheil de la Rochère, J., “The EU Charter of Fundamental Rights, Not Binding but Influential: the Example of Good Administration”, Continuity and change in EU law: essays in honour of Sir Francis Jacobs, 2008, 169. lpp., kuri uzskata, ka pastāv vairāku principu apkopojums. Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētie Lenaerts, K. un Van Nuffel, P., 17-069. punkts, 713. lpp., arī uzskata, ka pastāv daudzi tiesību principi, kas tiek apkopoti ar nosaukumu “labas pārvaldības principi”. Martínez Soria, J., “Die Kodizes für gute Verwaltungspraxis”, Europarecht, 2001, 5. numurs, 685. lpp., norāda uz labas pārvaldības jēdziena dažādo pielietošanu. Šiem viedokļiem kopīgs ir tas, ka ar šo nosaukumu tie apkopo valsts pārvaldes pienākumus, kas noteic, kā tai ir jārīkojas, kontaktējoties ar pilsoņiem. Šim apkopojumam nav jābūt galīgam, bet gan drīzāk atvērtam jauniem valsts pārvaldes attieksmes aspektiem pret pilsoņiem.

( 47 ) 1971. gada 12. maija spriedums lietā 55/70 Reinarz/Komisija (Recueil, 379. lpp., 19. un 21. punkts).

( 48 ) 2000. gada 6. jūlija spriedums lietā T-62/98 Volkswagen/Komisija (Recueil, II-2707. lpp., 245. punkts).

( 49 ) 2001. gada 15. februāra spriedums lietā C-99/98 Austrija/Komisija (Recueil, I-1101. lpp., 73. punkts).

( 50 ) 1986. gada 23. oktobra spriedums lietā 321/85 Schwiering/Revīzijas palāta (Recueil, 3199. lpp., 18. punkts); Pirmās instances tiesas 1999. gada 15. decembra spriedums apvienotajās lietās T-33/98 un T-34/98 Petrotub un Republica/Padome (Recueil, II-3837. lpp., 133. punkts).

( 51 ) 1980. gada 28. maija spriedums apvienotajās lietās 33/79 un 75/79 Kuhner/Komisija (Recueil, 1677. lpp., 25. punkts); Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. novembra spriedums lietā T-450/93 Lisrestal u.c./Komisija (Recueil, II-1177. lpp., 42. punkts).

( 52 ) Pirmās instances tiesas 1995. gada 18. septembra spriedums lietā T-167/94 Nölle/Padome un Komisija (Recueil, II-2589. lpp., 73. punkts).

( 53 ) Iepriekš 46. zemsvītras piezīmē minētais Wakefield, J., 23. lpp., norāda, ka atsevišķām normām, kuras ietver labas pārvaldības princips, Kopienas juridisko tēžu hierarhijā ir atšķirīgs statuss un tādēļ tās nav vienlīdz nozīmīgas. Dažas no tām nav nekas vairāk kā rīcības normas, savukārt citas ir ieguvušas juridiski saistoša pienākuma statusu. Pēc manām domām, šai tēzei par pamatu kalpo definīcija, ko sakarā ar juridiskas definīcijas neesamību jēdzienam “kļūme” EKL 195. panta 1. punkta izpratnē Eiropas Parlamentam ar 1997. gada ziņojumu iesniedza bijušais ombuds Jākobs Zēdermans [Jacob Södermann] un ko no tā laika izmanto. Tā ir formulēta šādi: “Kļūmes rodas, ja publiska institūcija rīkojas neatbilstoši noteikumiem vai principiem, kas tai ir saistoši”. Kā es norādīju jau savos 2007. gada 28. marta secinājumos, kas sniegti lietā C-331/05 P Internationaler Hilfsfonds/Komisija (Krājums, I-5475. lpp., 68. punkts), no šīs definīcijas izriet, ka par kļūmēm principā ir jāuzskata ne vien saistošu tiesību normu pārkāpšana, bet arī katrs to atbilstīgas administratīvās prakses principu pārkāpums, ko parasti tādēļ, ka tiem nav saistoša juridiska spēka, uzskata par piederīgiem tā sauktajam soft law. Vēl ir jānorāda uz ģenerāladvokāta Slinna [Slynn] 1983. gada 23. oktobra secinājumiem, kas sniegti lietā 64/82 Tradax/Komisija (1984. gada 15. marta spriedums, Recueil, 1359. lpp., 1387. lpp.), kur ģenerāladvokāts atzīst, ka, pēc viņa domām, nepastāv viens vispārējs tiesību princips, ka tam, ko paredz laba pārvaldība, obligāti ir juridisks spēks. Labi funkcionējoša dokumentu sistematizācija gan var būt nozīmīga labas pārvaldības daļa, tomēr nav likumīgi izpildāmu tiesību uz to. Šajā sakarā ģenerāladvokāts uzskatīja, ka tiesību normas un laba pārvaldība var daļēji pārklāties, tomēr tas obligāti nenozīmē, ka tās ir vienlīdz nozīmīgas.

( 54 ) Iepriekš 17. zemsvītras piezīmē minētā Kanska K., 304. lpp., uzskata, ka Kopienu tiesu judikatūra ir bijis galvenais Konventa iedvesmas avots, izstrādājot Pamattiesību hartas 41. pantu. Konventa paskaidrojumos attiecībā uz Pamattiesību hartu, kas nav juridiski saistoši, ir lasāms, ka šis noteikums ir balstīts uz tiesiskas kopienas pastāvēšanu, kuras pamatiezīmes ir nostiprinātas judikatūrā, kas it īpaši ir noteikusi labas pārvaldības principu (skat. cita starpā Tiesas 1992. gada 31. marta spriedumu lietā C-255/90 P Burban (Recueil, I-2253. lpp.), kā arī iepriekš 52. zemsvītras piezīmē minēto Tiesas spriedumu lietā Nölle un 1999. gada 9. jūlija spriedumu lietā T-231/97 New Europe Consulting u.c. (Recueil, II-2403. lpp.)). Avots minēto tiesību formulējumam Pamattiesību hartas 41. panta pirmajās divās daļās ir judikatūra (Tiesas 1987. gada 15. oktobra spriedums lietā 222/86 Heylens (Recueil, 4097. lpp., 15. punkts); 1989. gada 18. oktobra spriedums lietā 374/87 Orkem (Recueil, 3283. lpp.) un 1991. gada 21. novembra spriedums lietā C-269/90 TU München (Recueil, I-5469. lpp.), kā arī iepriekš 51. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Lisrestal un iepriekš 52. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Nölle), un formulējuma, kas attiecas uz pienākumu sniegt pamatojumu, avots ir EKL 253. pants. Par Kopienu tiesu lomu vispārējo Kopienas procesuālo tiesību principu izstrādē skat. Schwarze, J., European Administrative Law, 1. izdevums, Londona, 2006, 59. un 60. lpp.

( 55 ) Uzstājoties Konventā 2000. gada 2. februārī, Eiropas ombuds savā runā, kurā tas iestājās par tiesību uz labu pārvaldi iekļaušanu, uzsvēra, ka šis princips būtu jāīsteno, pieņemot noteikumus par labas administratīvās prakses nodrošināšanu. Līdzīgi arī Eiropas Parlamenta ziņojumā par situāciju pamattiesību jomā Eiropas Savienībā uzmanība tika vērsta uz to, ka, lai īstenotu praksē Pamattiesību hartas 41. pantu, obligāti ir jāpieņem Labas administratīvās prakses kodekss (Cornillet2001. gada 21. jūnija ziņojums, Lage der Grundrechte in der Europäischen Union (Situācija pamattiesību jomā Eiropas Savienībā), A5-0223/2001, 113. un 114. lpp.). Eiropas ombuda sarīkotā visu Kopienas iestāžu un struktūru aptauja liecināja par atbilstošu normu neesamību. Atsaucoties uz to, Eiropas ombuds sagatavoja Labas administratīvās prakses paraugkodeksu un nosūtīja to Kopienas iestādēm un struktūrām, iesakot pieņemt atbilstošus procesuālos noteikumus. Šīs normas lēmumu veidā bija jāpublicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. Kamēr decentralizētās aģentūras pieņēma paraugkodeksu, Komisija publicēja procesuālos noteikumus ar nosaukumu “Labas administratīvās prakses kodekss”, kas tomēr ir pieņemti nevis kā lēmums, bet gan kā Komisijas Reglamenta pielikums (OV 2000, L 308, 26.–34. lpp.).

( 56 ) Līdzīgi arī iepriekš 46. zemsvītras piezīmē minētā Lais M., 461. lpp., kura pārstāv viedokli, ka attiecībā uz tiesībām uz labu pārvaldi vai atsevišķiem to veidojošiem elementiem ir spēkā galvenokārt Tiesas izstrādātās robežas vai Tiesas sagatavotais formulējums.

( 57 ) Eiropas Parlaments, 2001. gada 6. septembra rezolūcija par Eiropas ombuda īpašo ziņojumu Eiropas Parlamentam par izmeklēšanas pēc savas iniciatīvas veikšanu par Labas administratīvās prakses kodeksa esamību un publisko pieejamību dažādās Eiropas Kopienas iestādēs un struktūrvienībās, C5-0438/2000 — 2000/2212(COS).

( 58 ) Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētie Lenaerts, K. un Van Nuffel, P., 17.–140. punkts, 783. lpp., uzskata, ka “rīkojumi” ir pieskaitāmi pie pārējiem EKL 249. pantā neminētajiem aktiem, ko var pieņemt Kopienu iestādes. Viņi katrā ziņā norāda uz to, ka šo aktu mērķis ne vienmēr ir radīt tiesiskas sekas. Schoo, J., EU-Kommentar (izdevējs Jürgen Schwarze), 1. izdevums, Bādenbādene, 2000, EKL 189. pants, 11. punkts, 1732. lpp., citām iestādēm adresētos politiskos rīkojumus un aicinājumus rīkoties pieskaita aktiem, ko Eiropas Parlaments pieņem kā politisko diskusiju forums, nevis kā likumdevējs. 2001. gada 6. septembra rīkojumu var ierindot šajā politisko aktu virknē kā aicinājumu Komisijai izmantot Kopienas likumdošanas procesā savas iniciatīvas pilnvaras.

( 59 ) Skat. prasības pieteikuma 49., 50. un 86. punktu. Pirmās instances tiesa pagātnē ir izvērtējusi labas pārvaldības principa pārkāpumus, un šajā sakarā pati ir norādījusi uz Pamattiesību hartas 41. pantu. Skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. janvāra spriedumu lietā T-54/99 max.mobil/Komisija (Recueil, II-313. lpp., 48. punkts) par tiesībām uz sūdzības rūpīgu un objektīvu izskatīšanu un 2005. gada 13. jūlija spriedumu lietā T-242/02 Sunrider/ITSB (Krājums, II-2793. lpp., 51. punkts) saistībā ar samērīga termiņa ievērošanas principu kā labas pārvaldības principa sastāvdaļu.

( 60 ) Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atsaucās uz iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments 118. punktā minēto Kopienu tiesu judikatūru par vispārējo principu par tiesību uz aizstāvību ievērošanu, atbilstoši kuram personai, pret kuru no Kopienas administrācijas puses ir vērsti iebildumi, ir jābūt iespējai ieņemt savu nostāju par katru dokumentu, ko Kopienas administrācija vēlas izmantot pret viņu.