Sestā direktīva 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 95/7, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā liedz piedzīt pēc pievienotās vērtības nodokļa atskaitījuma koriģēšanas maksājamās summas no nodokļa maksātāja, kurš nav šo atskaitījumu veikušais nodokļa maksātājs.

Personas, kas ir atbildīga par pievienotās vērtības nodokļa atskaitījuma koriģēšanas rezultātā radušos summu nomaksu, noteikšana nav “procedūra” Sestās direktīvas 13. panta C daļas otrās daļas un 20. panta 1. punkta izpratnē, bet, kā tas izriet no minētās direktīvas 21. panta – ar šo pašu direktīvu izveidotās kopējās pievienotās vērtības nodokļa sistēmas materiālo tiesību norma.

Šajā ziņā Sestās direktīvas 20. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļa maksātāja veikta pievienotās vērtības nodokļa atskaitījuma koriģēšanas gadījumā šajā ziņā maksājamās summas ir jānomaksā šim nodokļa maksātājam. Pretēja interpretācija būtu nesaderīga ar mērķiem, ko šajā jomā ir iecerēts sasniegt ar minēto direktīvu.

Šajā kontekstā Sestās direktīvas 21. panta 1. punkta a) apakšpunktā dalībvalstīm piešķirtā iespēja paredzēt, ka par nodokļa samaksu atbildība solidāri var tikt uzlikta kādai citai personai, nevis nodokļa maksātājam, nevar tikt interpretēta tādējādi, ka ar to ir ļauts šai personai noteikt autonomu nodokļa samaksas pienākumu.

Turklāt vēlāku nekustamā īpašuma piegāžu gadījumā tas, ka viens no attiecīgajiem nodokļa maksātājiem saistībā ar piegādi, kurā tas ir piedalījies, nav izpildījis Sestās direktīvas 13. panta C daļas otrajā daļā paredzēto procedūru izvēles tiesību īstenošanai, nevar radīt tādas sekas, ka šim nodokļa maksātājam ir pienākums nomaksāt nodokļa parādu, kas radies pēc tāda pievienotās vērtības nodokļa atskaitījuma koriģēšanas, ko kāds cits nodokļa maksātājs ir veicis saistībā ar kādu no minētajām piegādēm, ar kuru šis pirmais minētais nodokļa maksātājs nav bijis saistīts. Lai arī saskaņā ar šo noteikumu dalībvalstīm ir iespēja ierobežot izvēles tiesību darbības jomu un noteikt to īstenošanas procedūru, tās, īstenojot šo iespēju, nedrīkst noteikt nodokļa maksātājam pienākumus, kas pārsniedz Savienības tiesībās pievienotās vērtības nodokļa jomā atļauto.

Tāpat, ciktāl, pirmkārt, nekustamā īpašuma piegāde, kas tika īstenota starp piegādātāju un pircēju, ar atpakaļejošu spēku ir tikusi atbrīvota no pievienotās vērtības nodokļa, un ciktāl, otrkārt, ar šo piegādi saistītais pievienotās vērtības nodoklis, kuru bija samaksājis un atskaitījis minētais pircējs, ir ticis atzīts par nepiemērojamu, pēdējais minētais nav saņēmis nekādu “nepamatotu priekšrocību” Sestās direktīvas 20. panta 4. punkta izpratnē. Līdz ar to minētajam pircējam, pamatojoties uz šo noteikumu, nevar tikt noteikts pienākums samaksāt pievienotās vērtības nodokli, kas ir maksājams pēc tā atskaitījuma koriģēšanas, ko minētais piegādātājs bija veicis saistībā ar kādu citu darījumu, ar kuru šis pats pircējs nav bijis saistīts, proti, šī piegādātāja veikto sākotnējo minētā nekustamā īpašuma iegādi.

Lēmumā 88/498 ir paredzēts, ka nekustamā īpašuma piegādes gadījumā ar to saistīto pievienotās vērtības nodokli samaksā un atskaita viens un tas pats nodokļa maksātājs, proti, persona, kura ir iegādājusies attiecīgo īpašumu.

(sal. ar 32., 36., 37., 39., 40., 42., 44., 45., 47. punktu un rezolutīvo daļu)