ĢENERĀLADVOKĀTA MIHALA BOBEKA [MICHAL BOBEK]

SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 29. jūlijā ( 1 )

Lieta C‑418/18 P

Puppinck u.c.

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Institucionālās tiesības – Eiropas pilsoņu iniciatīva (EPI) – LES 11. panta 4. punkts – Savienības finansējums darbībām, kas saistītas ar cilvēka embriju iznīcināšanu – Pētniecības politika – Sabiedrības veselība – Sadarbība attīstības jomā – EPI, kas saņēmusi nepieciešamo skaitu paziņojumu par atbalstu – Komisijas paziņojums saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 211/2011 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu – Komisijas pienākumi attiecībā uz sekmīgu EPI – Pārbaudes tiesā kritērijs

I. Ievads

1. Patrick Grégor Puppinck un sešas citas personas (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzēji”) ir Eiropas pilsoņu iniciatīvas “Uno di noi” (“Viens no mums”) (turpmāk tekstā – “apstrīdētā EPI”) pilsoņu komitejas locekļi. Eiropas Komisija reģistrēja apstrīdēto EPI. Pēc tam šī EPI ieguva vairāk nekā vienu miljonu parakstu. Tādējādi tā sasniedza attiecīgo slieksni un tika iesniegta Komisijai, kas uzņēma apstrīdētās EPI pilsoņu komitejas locekļus. Lai apspriestu apstrīdēto EPI, tika noorganizēta uzklausīšana Eiropas Parlamentā. Visbeidzot Komisija pieņēma paziņojumu, kurā tā paskaidroja, ka ir nolēmusi neveikt darbības, lai sasniegtu apstrīdētās EPI mērķus.

2. Apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējā tiesā lūdza atcelt šo paziņojumu. Vispārējās tiesas lēmums bija viņiem nelabvēlīgs. Izskatāmajā apelācijas sūdzībā tie apstrīd Vispārējās tiesas pirmās instances spriedumu ( 2 ).

3. EPI ir viens no Lisabonas Līgumā ieviestajiem jauninājumiem, lai veicinātu pilsoņu līdzdalību Eiropas Savienības demokrātijas procesos. EPI tiesiskais regulējumus ir noteikts Regulā (ES) Nr. 211/2011 ( 3 ). Šis instruments jau vairākkārt ir bijis priekšmets Savienības tiesās izskatāmās lietās, kas saistītas ar Komisijas lēmumiem, ar kuriem ir noraidīta EPI reģistrācija ( 4 ).

4. Šajā lietā jaunums ir tas, ka tā ir pirmā lieta Tiesā, kas attiecas uz Komisijas turpmākajiem pasākumiem “sekmīgas EPI” (tādā nozīmē, ka ir sasniegts nepieciešamais slieksnis) lietā. Patiešām, “Viens no mums” ir viena no tikai četrām EPI, kas ir sasniegušas vajadzīgo parakstu skaitu ( 5 ). Tas savukārt rada divus svarīgus principiālus jautājumus, kas izvirzīti šajā lietā. Pirmkārt, vai pēc sekmīgas EPI Komisijai ir jāiesniedz konkrēti likumdošanas priekšlikumi? Otrkārt, kādi pārbaudes tiesā kritēriji jāpiemēro, pārskatot Komisijas nostāju pēc sekmīgas EPI?

II. Savienības tiesības

5. Saskaņā ar EPI regulas 1. apsvērumu “[LES] nostiprina Savienības pilsonību un turpina nostiprināt Savienības demokrātisko darbību, inter alia nosakot, ka ikvienam pilsonim ir tiesības piedalīties Savienības demokrātiskajā dzīvē, izmantojot Eiropas pilsoņu iniciatīvu. Minētā procedūra dod pilsoņiem iespēju tieši vērsties pie Komisijas un aicināt to iesniegt priekšlikumu Savienības tiesību aktam Līgumu īstenošanai, kas ir līdzīga tiesībām, kuras Eiropas Parlamentam tiek piešķirtas saskaņā ar [LESD] 225. pantu un Padomei – saskaņā ar LESD 241. pantu”.

6. EPI regulas 20. apsvērumā ir noteikts: “Komisijai būtu jāizskata pilsoņu iniciatīva un atsevišķi jāizklāsta savi juridiskie un politiskie secinājumi. Turklāt tai trīs mēnešos būtu arī jāizklāsta rīcība, ko tā paredz īstenot, reaģējot uz šo iniciatīvu. Lai parādītu, ka pilsoņu iniciatīva, kuru atbalstījis vismaz viens miljons Savienības pilsoņu, un ar to saistītie iespējamie turpmākie pasākumi ir rūpīgi izskatīti, Komisijai skaidri, vispusīgi un detalizēti būtu jāizskaidro plānotās rīcības iemesli un tāpat būtu jānorāda iemesli, ja tā nav paredzējusi rīkoties. Kad Komisija ir saņēmusi pilsoņu iniciatīvu, ko atbalstījis vajadzīgais parakstītāju skaits un kas atbilst pārējām šīs regulas prasībām, organizatoriem vajadzētu būt tiesīgiem Savienības līmeņa atklātā uzklausīšanā iepazīstināt ar iniciatīvu.”

7. Saskaņā ar EPI regulas 2. panta 1. punktu ““pilsoņu iniciatīva” ir iniciatīva, kas iesniegta Komisijai saskaņā ar šo regulu un ar ko aicina Komisiju saskaņā ar tās pilnvarām iesniegt atbilstīgu priekšlikumu jautājumos, kuros pēc pilsoņu ieskata Līgumu īstenošanai ir nepieciešams Savienības tiesību akts, un kura ir saņēmusi vismaz viena miljona tiesīgo parakstītāju atbalstu, kuri pārstāv vismaz vienu ceturtdaļu visu dalībvalstu”.

8. EPI regulas 10. pantā ir noteikta procedūra, kādā Komisija pārbauda pilsoņu iniciatīvu. Saskaņā ar šo tiesību normu: “1. Saņemot pilsoņu iniciatīvu saskaņā ar 9. pantu, Komisija: [..] c) trīs mēnešos izklāsta paziņojumā savus juridiskos un politiskos secinājumus par pilsoņu iniciatīvu, rīcību, ko tā plāno veikt, ja tāda tiek plānota, un šādas rīcības veikšanas vai neveikšanas iemeslus. 2. Paziņojumu, kas minēts 1. punkta c) apakšpunktā, dara zināmu iniciatīvas organizatoriem, kā arī Eiropas Parlamentam un Padomei un dara pieejamu atklātībai.”

9. Saskaņā ar EPI regulas 11. pantu “ja 10. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā izklāstītie nosacījumi ir izpildīti un ievērojot 10. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteikto termiņu, organizatoriem dod iespēju atklātā uzklausīšanā iepazīstināt ar pilsoņu iniciatīvu. Komisija un Eiropas Parlaments nodrošina, ka šī uzklausīšana tiek rīkota Eiropas Parlamentā, attiecīgā gadījumā kopā ar citām Savienības iestādēm un struktūrvienībām, kam varētu būt vēlme piedalīties, un ka Komisija ir pārstāvēta atbilstīgā līmenī”.

III. Faktiskie apstākļi

10. 2012. gada 11. maijā Komisija saskaņā ar EPI regulas 4. panta 2. punktu reģistrēja EPI “Viens no mums” ( 6 ). Apstrīdētās EPI priekšmets bija tāds, kā tas ir izklāstīts Komisijas šajā nolūkā tiešsaistē izveidotajā reģistrā – “cilvēka cieņas, tiesību uz dzīvību un tiesību uz personas neaizskaramību no ieņemšanas brīža juridiskā aizsardzība ES kompetences jomās, kurās šāda aizsardzība ir īpaši svarīga”. Apstrīdētās EPI mērķi ir izklāstīti šādi: “Cilvēka embrijs ir pelnījis, lai tiktu respektēta tā cieņa un neaizskaramība. To vēsta Eiropas Savienības Tiesas paziņojums Brüstle lietā, kas definē cilvēka embriju kā sākuma posmu cilvēka attīstības ciklā. Lai nodrošinātu saskaņotību ES kompetences jomās, kurās var tikt apdraudēta cilvēka embrija dzīvība, [Eiropas Savienībai] būtu jāizveido aizliegums un jāpārtrauc finansējums darbībām, kas paredz cilvēka embriju iznīcināšanu, īpaši pētniecības, attīstības palīdzības un veselības aizsardzības jomās.”

11. Līgumu noteikumi, kurus organizatori atzina par apstrīdētajai EPI atbilstošiem, bija LES 2. un 17. pants, LESD 4. panta 3. un 4. punkts un 168., 180., 182., 209., 210. un 322. pants.

12. Apstrīdētajai EPI tika pievienots pielikums ar tajā ietvertu tiesību akta projektu, kurā konkrēti pieprasīti trīs grozījumi spēkā esošajos Savienības tiesību aktos.

13. Pirmkārt, tika ierosināts iekļaut jaunu pantu Padomes Regulā (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam ( 7 ). Saskaņā ar ierosināto noteikumu “budžeta līdzekļi netiks piešķirti tādu darbību finansēšanai, kas iznīcina cilvēku embrijus vai atbalsta to iznīcināšanu”.

14. Otrkārt, tika ierosināts 16. panta 3. punktā iekļaut jaunu daļu Eiropas Parlamenta un Padomes regulas priekšlikumā, ar ko izveido Pētniecības un inovācijas pamatprogrammu 2014.–2020. gadam “Apvārsnis 2020” ( 8 ). Šī jaunā daļa nozīmētu, ka no finansēšanas tiktu izslēgti “pētniecības pasākumi, kas paredzēti, lai radītu cilvēku embrijus tikai izpētes vajadzībām vai cilmes šūnu ieguvei, tostarp izmantojot somatisko šūnu kodolus”.

15. Treškārt, tika ierosināts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1905/2006 (2006. gada 18. decembris), ar ko izveido finanšu instrumentu sadarbībai attīstības jomā, 2. pantā iekļaut jaunu 5. punktu ( 9 ). Saskaņā ar šo ierosināto punktu “šajā regulā paredzēto Kopienas palīdzību neizmanto, lai tieši vai netieši finansētu abortus, piešķirot līdzekļus organizācijām, kas veicina vai sekmē abortu veikšanu. To, ka šajā regulā nav minēta reproduktīvā un seksuālā veselība, veselības aprūpe, tiesības, pakalpojumi, piegādes, izglītība un Starptautiskajā konferencē par iedzīvotājiem un attīstību sniegtā informācija, tās principi un rīcības programma, Kairas programma un Tūkstošgades attīstības mērķi, īpaši TAM Nr. 5 par veselību un mātes mirstību, var uzskatīt par juridiskā pamatojuma nodrošināšanu ES līdzekļu izmantošanai, lai tieši vai netieši finansētu abortus”.

16. 2014. gada 28. februārī saskaņā ar EPI regulas 9. pantu organizatori Komisijai iesniedza apstrīdēto EPI. Pēc tam 2014. gada 9. aprīlī Komisija tos uzņēma saskaņā ar EPI regulas 10. panta 1. punkta b) apakšpunktu. 2014. gada 10. aprīlī saskaņā ar EPI regulas 11. pantu organizatori iepazīstināja ar apstrīdēto EPI publiskajā uzklausīšanā, kas notika Eiropas Parlamentā.

17. 2014. gada 28. maijā, pamatojoties uz EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu, Komisija pieņēma paziņojumu par aplūkoto Eiropas pilsoņu iniciatīvu ( 10 ) (turpmāk tekstā – “paziņojums”), kurā tā informēja, ka tā nepieņems nekādus priekšlikumus saskaņā ar apstrīdētajā EPI pieprasītajiem pasākumiem.

18. Paziņojuma saturs ir izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 13.–30. punktā.

IV. Pārsūdzētais spriedums un tiesvedība Tiesā

19. Ar 2014. gada 25. jūlija prasības pieteikumu apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdza atcelt paziņojumu un, pakārtoti, atcelt EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

20. Ar 2015. gada 26. novembra rīkojumu ( 11 ) Vispārējā tiesa apmierināja Eiropas Parlamenta un Padomes izvirzīto iebildi par nepieņemamību un noraidīja prasību kā nepieņemamu, ciktāl tā bija vērsta pret EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu, tāpēc ka prasība tika iesniegta pēc LESD 263. pantā noteiktā termiņa beigām.

21. Attiecībā uz paziņojumu prasības pieteikumā bija izvirzīti pieci atcelšanas pamati. Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka ir pārkāpts EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkts, jo, atbildot uz apstrīdēto EPI, Komisija neesot iesniegusi tiesību akta priekšlikumu. Ar otro pamatu, kas izvirzīts pakārtoti, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka tiesību akta priekšlikuma neiesniegšana ir izraisījusi LES 11. panta 4. punkta pārkāpumu. Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka ir pārkāpts EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkts, jo Komisija paziņojumā neesot atsevišķi izklāstījusi savus juridiskos un politiskos secinājumus par apstrīdēto EPI. Ceturtajā pamatā tika apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu. Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka Komisija ir pieļāvusi vairākas kļūdas vērtējumā.

22. Spriedumā One of Us u.c./Komisija ( 12 ) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) Vispārējā tiesa, pirmkārt, atzina, ka prasība ir nepieņemama, ciktāl to cēlis subjekts, kas pazīstams kā “European Citizens’ Initiative One of Us”, neskarot šīs prasības pieņemamību, ciktāl to arī ierosināja septiņas fiziskās personas, kas pārstāv apstrīdētās EPI pilsoņu komiteju ( 13 ). Otrkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka paziņojums ir uzskatāms par aktu, par kuru var tikt celta prasība atcelt tiesību aktu ( 14 ). Visbeidzot tā noraidīja piecus apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos atcelšanas pamatus un noraidīja prasību ( 15 ), piespriežot apelācijas sūdzības iesniedzējiem pašiem segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

23. Ar šo apelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz Tiesu atcelt Vispārējās tiesas spriedumu, atcelt paziņojumu un piespriest Komisijai atlīdzināt apelācijas un pirmās instances tiesas sēdes izdevumus.

24. Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa, interpretējot LES 11. panta 4. punkta un EPI regulas piemērošanas jomu un nozīmi, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka paziņojumā nav atsevišķi izklāstīti juridiskie un politiskie secinājumi, kā tas noteikts EPI regulā. Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka, piemērojot ierobežotas pārbaudes, proti, acīmredzamas kļūdas pārbaudi, Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi paziņojumu ar prasītās rūpības pareizo līmeni. Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pat tad, ja piemērojamais pārbaudes līmenis būtu pareizs, Vispārējā tiesa neesot konstatējusi, ka paziņojumā minētie iemesli ir izturējuši acīmredzamas kļūdas pārbaudes kritērijus. Visbeidzot, ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa, norādīdama, ka apstrīdētās EPI mērķis nav aizsargāt embrija kā cilvēka cieņu, ir kļūdaini raksturojusi apstrīdētās EPI mērķi.

25. Komisija lūdz Tiesu noraidīt šo apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

26. Lietas dalībnieki sniedza savus apsvērumus tiesas sēdē Tiesā, kas notika 2019. gada 25. martā.

V. Vērtējums

27. Šajos secinājumos izskatīšu katru no pieciem apelācijas pamatiem tādā secībā, kādā tos iesnieguši apelācijas sūdzības iesniedzēji. Pirmkārt (A), es interpretēšu LES 11. panta 4. punkta darbības jomu un nozīmi un attiecīgos EPI regulas noteikumus. Otrkārt (B), pārbaudīšu Komisijas pienākumu izdarīt juridiskus un politiskus secinājumus “atsevišķi”. Treškārt (C), pievērsīšos jautājumam par Vispārējās tiesas piemēroto pārskatīšanas tiesā kritēriju. Ceturtkārt (D), izskatīšu iespējamo acīmredzamo kļūdu vērtējumā Komisijas paziņojumā. Visbeidzot (E), nobeigumā es īsi izskatīšu apelācijas pamatu, kas saistīts ar apstrīdētās EPI mērķa kļūdainu raksturojumu.

A. Pirmais apelācijas pamats – LES 11. panta 4. punkta un EPI regulas interpretācija

28. Ar savu pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 118. un 125. punktā noraidīdama to pirmo un otro atcelšanas pamatu attiecībā uz LES 11. panta 4. punkta un EPI regulas piemērošanas jomu un nozīmi. Ar pirmo un otro atcelšanas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējā tiesā apgalvoja, ka, neiesniedzot tiesību akta priekšlikumu, reaģējot uz EPI, ar paziņojumu esot pārkāpts EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkts un, pakārtoti, LES 11. panta 4. punkts. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, neskarot trīs ārkārtas situācijas, kuru šajā lietā nav, ar lēmumu neveikt darbības Komisija ir pārkāpusi EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu ( 16 ).

29. Pirmā pamata atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza vairākus argumentus. Pirmkārt, tie apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 111. punktā norādot, ka likumdošanas iniciatīvas “kvazimonopols”, ko Līgumos piešķir Komisijai, neietekmē “tiesības minimālajam pilsoņu skaitam ar zināmiem nosacījumiem “aicināt” Komisiju iesniegt atbilstošu priekšlikumu”. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā nav novērtētas apstrīdētās EPI unikālās iezīmes. Šī kļūda esot redzama pārsūdzētā sprieduma 113. punktā, kurā Vispārējā tiesa paziņoja, ka “likumdevēja nolūks nepiešķirt likumdošanas iniciatīvas tiesības EPI mehānismam ir apstiprināts Regulas Nr. 221/2011 1. apsvērumā, kurā būtībā EPI piešķirtās tiesības ir pielīdzinātas tiesībām, kādas piešķirtas Parlamentam saskaņā ar LESD 225. pantu un Padomei saskaņā ar LESD 241. pantu. Tomēr Parlamenta vai Padomes lūgums neuzliek Komisijai pienākumu iesniegt tiesību akta priekšlikumu [..]”.

30. Otrkārt, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, LES 17. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru “Savienības leģislatīvos aktus var pieņemt, tikai pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu”, nenozīmē, ka Komisijai ir neierobežota rīcības brīvība attiecībā uz priekšlikuma pieņemšanu saistībā ar sekmīgu EPI. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Komisijas rīcības brīvība likumdošanas iniciatīvas jomā ir jāizmanto, lai veicinātu sekmīgas EPI mērķus. Pēc analoģijas ar spriedumu lietā Padome/Komisija ( 17 ) apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Komisijas lēmumam neuzsākt likumdošanas procedūru sekmīgas EPI gadījumā ir jābalstās uz iemesliem, kas “jāpamato ar pārliecinošiem pierādījumiem vai argumentiem” un kas nav pretrunā EPI mērķim. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, vienīgais veids, kā kontrolēt Komisijas rīcībā esošās pilnvaras, ir radīt pamatojuma kritēriju, balstoties uz vispārējiem politikas pasākumiem un sabiedrības mērķiem, un pārsūdzētajā spriedumā neesot aplūkoti un noteikti apstrīdētās EPI valsts politikas mērķi un LES III sadaļas un LESD 24. panta savstarpējā saistība, kā tas paredzēts EPI regulā.

31. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 124. punktā norādīdama, ka EPI mehānisma mērķis ir aicināt Komisiju iesniegt tiesību akta priekšlikumu, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, jebkura persona var jebkurā laikā aicināt Komisiju veikt ierosinātās darbības un tas nav atkarīgs no viena miljona pārbaudītu parakstu savākšanas. Viņi apgalvo, ka apstrīdētajai EPI, ko ar apgrūtinošu oficiālu procedūru un ar ievērojamām izmaksām parakstījis viens miljons pilsoņu, ir jāpiešķir statuss, kas atšķiras no jebkuras personas vai lobistu, vai lūgumrakstu iesniedzēju uzaicinājuma statusa. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka apstrīdētās EPI mērķis ir risināt Eiropas Savienības demokrātijas deficītu. Izmaksu slogs un grūtības, kas saistītas ar EPI organizēšanu, norādot uz kļūdu tiesību piemērošanu pārsūdzētajā spriedumā, jo Komisija neesot piešķīrusi apstrīdētajai EPI augstāku statusu par vienkārša uzaicinājuma statusu. Apelācijas sūdzības iesniedzēji it īpaši apgalvo, ka pēc gandrīz divu miljonu parakstu nodrošināšanas viņiem tika dota tikai saspringta divu stundu tikšanās ar komisāru un uzklausīšana Eiropas Parlamentā, kurā lielāko daļu runāšanas laika, lasot lekcijas, nevis uzklausot, esot izmantojuši iesaistītie Eiropas Parlamenta deputāti. Saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju teikto esot grūti noticēt, ka likumdevējs to ir paredzējis kā EPI mērķi. Pēc viņu domām, pārsūdzētajā spriedumā EPI ir pārvērsta par maldinošu solījumu.

32. Turpmākajos punktos paskaidrošu, kāpēc, manuprāt, pirmais apelācijas pamats ir balstīts uz nepareizu LES 11. panta 4. punkta un EPI regulas interpretāciju. Apelācijas sūdzības iesniedzēju priekšlikumi šajā sakarā nav pamatoti a) ne ar attiecīgo noteikumu formulējumu un ģenēzi, b) ne sistemātisku un kontekstuālu EPI mehānisma izvērtēšanu starpiestāžu lēmumu pieņemšanas procesā, c) ne pareizi identificētiem EPI mērķiem un nolūkiem. Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

a) LES 11. panta 4. punkta un EPI regulas formulējums un ģenēze

33. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd EPI mehānisma raksturojumu pārsūdzētā sprieduma 124. punktā kā “uzaicinājumu” Komisijai iesniegt tiesību akta priekšlikumu. Šajā punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka EPI mehānisma mērķis ir “aicināt Komisiju saskaņā ar savām pilnvarām iesniegt tiesību akta priekšlikumu”.

34. Tomēr tikai teksta līmenī šis paziņojums precīzi atbilst EPI konstitucionālās definīcijas formulējumam saskaņā ar Savienības primārajiem tiesību aktiem. Saskaņā ar LES 11. panta 4. punktu pilsoņu grupa, kas nav mazāka par vienu miljonu, var uzņemties iniciatīvu aicināt Komisiju iesniegt attiecīgus priekšlikumus.

35. Tādējādi LES 11. panta 4. punkta frāze “iniciatīva aicināt” nekādā gadījumā nenorāda uz “pienākumu iesniegt” tiesību akta priekšlikumu. Tas pats attiecas uz citām valodu versijām. Pat tad, ja dažās no tām ir izmantots vairāk obligāts formulējums, “prasot” vai “pamudinot”, šo vārdu pamata nozīmē to joprojām nevar saprast kā komandas došanu Komisijai ( 18 ).

36. Protams, ir svarīgs teksta konteksts. Tas jo īpaši attiecas uz situāciju, kurā trūkst teksta skaidrības vai formulējums ir pārprotams, saskaņā ar kuru, atkarībā no konteksta, “uzaicinājumu” varētu saprast robežās no tīri fakultatīva ierosinājuma, kas sniegts nolūkā informēt paziņojuma adresātu, līdz pat slēptai, bet praktiski diezgan nepārprotamai komandai ( 19 ).

37. Šāda veida no konteksta atkarīga analīze šoreiz tomēr ir maznozīmīga. Pirmkārt, ja vien nav pieļaujams, ka konteksts un mērķis pārkāpj vārdu pamata nozīmi, “uzaicinājums” nav obligāts – proti, “var”, nevis “nepieciešams”. Tas sniedz iespēju vai izdevību, bet neuzliek pienākumu rīkoties. Otrkārt, šajā lietā nekādā gadījumā nav pretrunas starp tekstu, no vienas puses, un kontekstu un mērķi, no otras puses. Attiecīgo noteikumu konteksts un mērķis gan primāro, gan sekundāro tiesību ziņā apstiprina, nevis ir pretrunā tam, ka EPI kā “iniciatīvu uzaicināt” nevar interpretēt kā tādu, kas ietvertu komandu, kura uzliek Komisijai pienākumu ievērot šo uzaicinājumu.

38. LES 11. panta 4. punkta ģenēze apstiprina šo izpratni. Šā noteikuma izcelsmi var atrast Līguma par Konstitūciju Eiropai projekta 46. panta 4. punktā ( 20 ). Šā noteikuma ratio legis nav viegli atrodams travaux préparatoires, jo EPI netika apspriesta Konvencijas par Eiropas nākotni īpašajās darba grupās. Tas diezgan īpašā veidā parādījās sarunās vēlākā stadijā ( 21 ).

39. Tomēr, ņemot vērā pieejamos dokumentētos pierādījumus, šķiet, ka atšķirībā no citiem grozījumiem, kas saistīti ar tiešās demokrātijas instrumentiem un centieniem noteikt skaidrus pienākumus Komisijai ( 22 ), grozījums, kas galu galā kļuva par Konstitucionālā līguma projekta 46. panta 4. punktu, tika uzskatīts par mehānismu iniciatīvu iesniegšanai Komisijai, neuzliekot Komisijai nekādu pienākumu tās ievērot ( 23 ).

40. Turpmākā EPI likumdošanas formulēšana, ko saskaņā ar LESD 24. pantu īsteno ar EPI regulu, joprojām atbilst šai pieejai. EPI regulas 2. panta 1. punktā “pilsoņu iniciatīva” ir definēta kā “iniciatīva [..], aicinot Komisiju [..] iesniegt atbilstīgu priekšlikumu [..]”. Līdz ar to 10. panta 1. punkta c) apakšpunkts paredz, ka, reaģējot uz veiksmīgu Eiropas pilsoņu iniciatīvu, Komisijai ir pienākums izklāstīt paziņojumā rīcību, ko tā plāno veikt, ja tāda tiek plānota, un šādas rīcības veikšanas vai neveikšanas iemeslus. Tas sīkāk paskaidrots 20. apsvēruma teikumā, kas ieviests pēc Parlamenta grozījuma ( 24 ) izdarīšanas, saskaņā ar kuru Komisijai būtu “jānorāda iemesli, ja tā nav paredzējusi rīkoties”.

41. Turklāt EPI regulas travaux préparatoires skaidri norādīts, ka tā ir balstīta uz modeli, kas nav saistošs attiecībā uz sekmīgām EPI, un saglabā Komisijas likumdošanas iniciatīvas “kvazimonopolu” ( 25 ). Eiropas Parlamenta ziņojumu var minēt kā īpaši svarīgu šā priekšlikuma apstiprinājumu. Ziņotāji uzsvēra – “lai izvairītos no vilšanās un neapmierinātības (kas varētu būt tiešas sekas lielajām cerībām, kas saistītas ar Eiropas pilsoņu iniciatīvu)”, ka “ne visas sekmīgās iniciatīvas rezultēsies ar Komisijas likumdošanas priekšlikumu. Patiešām, Komisijas likumdošanas iniciatīvas monopolam ir priekšroka, un galu galā tā būs Komisija, kas lems par sekmīgu pilsoņu iniciatīvu īstenošanu” ( 26 ).

42. Īsumā – attiecīgo normu formulējums gan primāro, gan sekundāro tiesību ziņā, kā arī šo noteikumu ģenēze skaidri norāda, ka EPI nav nedz paredzēta, nedz izstrādāta tā, lai uzliktu pienākumu Komisijai pieņemt pieprasīto priekšlikumu. To pašu var noprast no EPI piešķirtā sistēmiskā un institucionālā konteksta, kuram es tūlīt pievērsīšos.

b) EPI sistēmiskais un institucionālais konteksts

43. To, ka sekmīga EPI Komisijai nav saistoša, apliecina arī divu veidu sistēmiski argumenti – pirmkārt, tie, kas attiecas uz EPI mehānismu, kā noteikts EPI regulā, un, otrkārt, tie, kas attiecas uz plašāku primāro tiesību sistēmu, atspoguļojot EPI pienācīgu integrāciju iestāžu lēmumu pieņemšanas kontekstā.

44. Attiecībā uz EPI regulas sistēmu EPI likumdošanas satvars balstās uz sekmīgas EPI nesaistošo raksturu attiecībā uz Komisiju. Pirmkārt, tikai EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkta pastāvēšana, kurā noteikts, ka Komisijas pienākums ir ieņemt nostāju, nevis ievērot Eiropas pilsoņu iniciatīvas ierosinājumu(‑us), pati par sevi ir diezgan skaidra norāde uz to. Otrkārt, sekmīgas EPI nesaistošais raksturs ir arī strukturālās saiknes pamatā starp šo noteikumu un EPI regulas 4. pantu. Patiešām, ja veiksmīgai EPI būtu saistošs raksturs, ir apšaubāms, vai likumdevējs būtu bijis tik atvērts attiecībā uz reģistrācijas nosacījumiem, kas patlaban ir ietverti EPI regulas 4. panta 2. punktā. Saskaņā ar šo pantu Komisijai ir uzlikts pienākums reģistrēt EPI, ja vien nav “acīmredzamu” iemeslu to nedarīt, un to varētu uzskatīt par “in dubio pro reģistrācijas” pieeju ( 27 ).

45. Attiecībā uz plašāku jautājumu par EPI integrāciju Savienības primāro tiesību sistēmā Vispārējā tiesa šo sistemātisko analīzi veica pārsūdzētā sprieduma 107.–113. punktā. Apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā apstrīd šī sprieduma 111. punktā izklāstīto(-s) secinājumu(-s), saskaņā ar kuriem EPI neietekmē Komisijas “likumdošanas iniciatīvas kvazimonopolu”. Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka sekmīga EPI ietekmējot Komisijas iniciatīvas tiesības. Komisija varot izmantot savu rīcības brīvību tikai, lai veicinātu EPI mērķus, un varot atteikties veikt darbības saskaņā ar EPI priekšlikumiem tikai tad, ja šādu atteikumu pamato pārliecinoši pierādījumi vai argumenti, kas nav pretrunā EPI mērķim. Atbalstot šādu pieeju, apelācijas sūdzības iesniedzēji pēc analoģijas atsaucas uz spriedumu lietā Padome/Komisija ( 28 ).

46. Pirmkārt, risinot un galu galā noraidot šos argumentus, ir jāsāk ar Komisijas iniciatīvas tiesībām. Šīs tiesības, kas Komisijai piešķirtas saskaņā ar LES 17. panta 2. punktu un LESD 289. pantu, ir institucionālā līdzsvara principa izpausme ( 29 ). Šis institucionālais līdzsvars ir īpašs un raksturīgs Eiropas Savienībai. Komisijas iniciatīvas tiesību “kvazimonopols”, kas iezīmē būtisku atšķirību starp Savienības un iesaistīto valstu likumdošanas procesiem, balstās uz Eiropas Savienības institucionālās struktūras specifiku kā valstu un tautu sintēzi un ir būtiska Kopienas metodes sastāvdaļa ( 30 ). Šo “kvazimonopolu” vēsturiski izskaidro ar nepieciešamību piešķirt iniciatīvas tiesības neatkarīgai iestādei, kas spēj identificēt Eiropas vispārējās intereses un nepadoties valstu darba kārtībai vai sadalītām politiskām grupām saskaņā ar valstu politiskajām debatēm, dažādu dalībvalstu nevienlīdzīgo īpatsvaru Eiropas Parlamentā vai nepieciešamību paļauties uz specializētas pārrobežu (un daudzvalstu) administrācijas tehniskajām iespējām, kurai ir piemēroti līdzekļi ( 31 ).

47. Nevēloties izvērtēt šādu iemeslu (nepārtrauktu) piemērotību vai ko citu, manā (juridiskajā) skatījumā ir svarīgi, lai pozitīvu tiesību ziņā būtu skaidrs, ka ar dažiem izņēmumiem Komisijai ir piešķirtas iniciatīvas tiesības. Parlaments un Padome tradicionāli darbojas kā “otri likumdevēji”, bet saskaņā ar attiecīgi LESD 225. pantu un LESD 241. pantu ir tiesīgi pieprasīt Komisijai iesniegt attiecīgus priekšlikumus tikai likumdošanas procedūras “uzsākšanas” posmā.

48. Komisijas iniciatīvas tiesības no to materiālās piemērošanas jomas viedokļa, kā tās interpretētas judikatūrā, ietver lēmumu par to, vai iesniegt tiesību akta priekšlikumu, kā arī jebkura šāda priekšlikuma priekšmeta, mērķa un satura noteikšanu saskaņā ar pienākumu ievērot vispārējās intereses atbilstoši LES 17. panta 1. punktam ( 32 ). Ir taisnība, ka judikatūrā ir paredzēta iespēja, ka Komisijai saskaņā ar Savienības tiesību aktiem īpašos apstākļos var būt pienākums iesniegt priekšlikumu ( 33 ). Tomēr, kā Komisija to pamatoti ir norādījusi savos rakstveida apsvērumos, šis izņēmums attiecas uz gadījumiem, kad Līgumi uzliek iestādēm pienākumu izmantot savas tiesību aktu pieņemšanas pilnvaras ( 34 ). Patiešām, principā nevar izslēgt, ka EPI var attiekties uz jomu, kurā pastāv pienākums pieņemt priekšlikumu, lai izpildītu Līgumos piešķirtās pilnvaras. Tomēr, ja šāds scenārijs rastos, tad pamats pienākumam rīkoties galu galā būtu pilnvaras, nevis tas, ka iniciatīva pieņemt šādu priekšlikumu izriet no veiksmīgas EPI.

49. Šīs būtiskās iniciatīvas tiesību iezīmes, kas ietver izvēli iesniegt priekšlikumu, to mērķis un saturs, ir Savienības lēmumu pieņemšanas sistēmas pamatelementi. Tie veido Komisijas neatkarības pamatu un tās pilnvaras īstenot Eiropas Savienības vispārējās intereses.

50. Apelācijas sūdzības iesniedzēju atbalstītā interpretācija būtu pretrunā Komisijas pilnvarām, kas noteiktas LES 17. panta 1. punktā, sekmēt Eiropas Savienības vispārējās intereses un šajā nolūkā uzņemties atbilstīgu iniciatīvu. Tas arī nozīmētu atkāpšanos no Komisijas vispārējā pienākuma rīkoties pilnīgi neatkarīgi, īstenojot savas iniciatīvas tiesības saskaņā ar LES 17. panta 3. punktu. Abas šīs normas nosaka to, kā Komisijai jāizmanto savas iniciatīvas tiesības ( 35 ).

51. Patiešām, ja EPI, kas saņem vairāk nekā viena miljona pilsoņu atbalstu, nozīmētu, ka Komisijai ir pienākums iesniegt iniciatīvu, Komisija faktiski būtu spiesta ievērot vairāku (iespējams, daudzu, bet absolūtā izteiksmē, visticamāk, diezgan ierobežota skaita) Savienības pilsoņu norādījumus. Tas ne tikai būtu pretrunā LES 17. panta 3. punktā noteiktajam pilnvarojumam rīkoties pilnīgi neatkarīgi, bet arī nozīmētu, ka Komisija nespētu pilnīgi objektīvi veikt savu novērtējumu, īstenojot vispārējās intereses saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu. Nav šaubu, ka šis pēdējais pienākums nozīmē, ka jāņem vērā arī objektīvi elementi un sarežģīti tehniska rakstura novērtējumi, kā arī citu pilsoņu un ieinteresēto pušu, kas savu demokrātisko tiesību izmantošanas ietvaros var paust viedokli par turpmāko iniciatīvu paredzētajiem politikas risinājumiem, intereses un ieguldījumi ( 36 ).

52. Komisijai piešķirtajās iniciatīvas tiesībās ir ietverta iespēja šai iestādei iesaistīties iepriekšējās apspriedēs un apkopot visu nepieciešamo informāciju ( 37 ), kas var ietvert to, ka tā ņem vērā intereses un informāciju, kas atbalsta iespējas, kuras atšķiras no konkrētās sekmīgās EPI mērķiem. To dalībnieku un apsvērumu daudzveidību, kas, izstrādājot priekšlikumus, citādi varētu atstāt ietekmēt Savienības lēmumu pieņemšanu, nevar samazināt un ierobežot līdz EPI kā vienīgajam demokrātiskajam mehānismam, kas ļauj iedzīvotājiem piedalīties, kā tas izriet no LES 11. panta. Patiešām, šajā pantā ne tikai ir paredzēta EPI, bet tajā ir noteiktas arī iestāžu pilnvaras, dodot pilsoņiem un apvienībām, kas tos pārstāv, iespēju izteikt savus viedokļus (1. punkts) un uzturot atklātu, pārredzamu un pastāvīgu dialogu ar minētajām apvienībām un pilsonisko sabiedrību (2. punkts), un pilnvaras Komisijai veikt plašas konsultācijas ar ieinteresētajām pusēm, lai nodrošinātu Eiropas Savienības darbību saskaņotību un pārredzamību (3. punkts).

53. Jāuzsver, ka nedz no LES 11. panta 4. punkta, nedz arī no EPI regulas nevar secināt, ka Komisijai būtu pienākums atbalstīt sekmīgas EPI mērķus. Paturot prātā Eiropas Savienības institucionālās un lēmumu pieņemšanas sistēmas īpatnības un pašreizējo konstitucionālo sistēmu, tas kavētu Komisijas spēju konsekventi īstenot savas iniciatīvas tiesības tās likumdošanas programmas ietvaros. Patiešām, ja Komisijai būtu jācenšas īstenot katru sekmīgu EPI, nevarētu izslēgt nedaudz neparastas situācijas, kurās Komisijai būtu pienākums iesniegt pretrunīgus priekšlikumus, kuri izriet no EPI, kas atbalsta pretējus, atšķirīgus viedokļus vai tādus viedokļus, kuri pārklājas ( 38 ).

54. Turklāt nav iespējams saprast, kā tas viss, pat ja teorētiski būtu iespējams, darbotos praktiski. Tiesas sēdē apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvoja, ka, neraugoties uz Komisijas (iespējamo politisko) pretestību sekmīgai EPI, šai iestādei ir jāizstrādā attiecīgais priekšlikums un jāiesniedz parlamenta debatēm. Vai Komisijai būtu pienākums sagatavot priekšlikumu par katru sekmīgu EPI, tostarp EPI, kuru tēmas pārklājas, bet saturs atšķiras? Vai Komisijai būtu pienākums ne tikai iesniegt priekšlikumu, bet arī pieņemt īpašu pieeju un iekļaut visus EPI elementus? Vai Komisija tiktu pārveidota par sava veida “EPI sekretariātu”? Kā un saskaņā ar kādiem kritērijiem būtu jānovērtē Komisijas priekšlikuma “atbilstība” EPI pilnvarām, ņemot vērā, ka pilnvaras, iespējams, bieži tiktu izteiktas relatīvi augstā abstrakcijas līmenī kā politika, kas rada vairākas tiesiskā regulējuma iespējas?

55. Otrkārt, saskaņā ar LESD 225. un 241. pantu Eiropas Parlamentam un Padomei attiecīgi ir tiesības lūgt Komisijai iesniegt jebkādu atbilstošo priekšlikumu un uzlikt Komisijai pienākumu norādīt iemeslus, ja tā šādu priekšlikumu neiesniedz. Tā ir taisnība, ka LES 11. panta 4. punktā izmantotā vārdu kopa “var izrādīt iniciatīvu un aicināt” atšķiras no LESD 225. un 241. pantā izmantotā vārda “lūgt”. Tomēr, neraugoties uz identiska formulējuma trūkumu un interpretācijas iespējām, ko tas rada, EPI regulas pirmajā apsvērumā, piešķirot Savienības pilsoņiem tiesības, kas ir līdzīgas šīm iestādēm piešķirtajām tiesībām, ir izteikts likumdevēja nolūks nostādīt EPI Padomei un Parlamentam līdzvērtīgā pozīcijā.

56. Apelācijas sūdzības iesniedzēju ierosinātā interpretācija izjauktu šo līdzsvaru. Tas nozīmētu, ka Eiropas pilsoņu iniciatīva, ko atbalsta vairāk nekā miljons pilsoņu, iegūtu iniciatīvas tiesības, kas pārspētu gan tieši demokrātiski ievēlētā Eiropas Parlamenta, gan arī demokrātiski, kaut arī netieši, leģitimētās Padomes iniciatīvas tiesības. Praktiski (skaļai) Eiropas pilsoņu daļai būtu lielāka nozīme nekā abām Savienības iestādēm, kuras tieši un netieši leģitimē (potenciāli) visi Eiropas pilsoņi.

57. Tagad ir vajadzīgs skaidrojums attiecībā uz līdzības apmēru starp Parlamenta un Padomes iniciatīvas tiesībām, no vienas puses, un EPI iniciatīvas tiesībām, no otras puses. Tiesas priekšsēdētāja vietnieka rīkojumā par pilsoņu komitejas, ko izveidojusi apstrīdētā EPI, pieteikumu atļaut iestāties lietā starp dalībvalsti un Komisiju, tika norādīts, ka ierosinātu EPI nevar vērtēt tieši tāpat kā priekšlikumus par Savienības iestāžu tiesību aktu pieņemšanu, uz kuriem attiecas LESD Sestās daļas I sadaļas 1. nodaļā ietvertie vispārīgie noteikumi par Savienības iestādēm un kurus attiecībā uz to pieņemšanu reglamentē parastās likumdošanas procedūras noteikumi, kas noteikti minētās I sadaļas 2. nodaļā ( 39 ).

58. Šis paziņojums ir jāinterpretē un jāsaprot tā pareizajā kontekstā. Tas attiecās uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta otrās daļas interpretāciju, saskaņā ar kuru fiziskas vai juridiskas personas nevar iestāties lietās starp dalībvalstīm un Savienības iestādēm. Līdzības trūkums starp EPI un Savienības iestāžu procesuālajām tiesībām “konstitucionāla” rakstura lietās Savienības tiesās ir diezgan atšķirīgs jautājums no to attiecīgo iniciatīvas tiesību vispārējās sistēmiskās konstitucionālās funkcijas. Citiem vārdiem sakot, to, ka, piemērojot konkrētus Eiropas Savienības Tiesas statūtu noteikumus, dažādiem subjektiem ir atšķirīgi noteikumi par statusu un iestāšanos lietā, diez vai var pārvērst par vispārēju, konstitucionālu paziņojumu par viņu iniciatīvas tiesību nesalīdzināmību kā tādu.

59. Visbeidzot, pamatojot savus argumentus, apelācijas sūdzības iesniedzēji pēc analoģijas atsaucas arī uz spriedumu lietā Padome/Komisija ( 40 ). Viņi apgalvo, ka likumdošanas priekšlikuma nesniegšana pēc sekmīgas EPI var tikt attaisnota tikai ar pārliecinošiem pierādījumiem vai argumentiem, kas nav pretrunā EPI mērķim.

60. Lietā Padome/Komisija Tiesa atzina, ka Komisijas pilnvaras atsaukt jau iesniegtu un likumdošanas procesā oficiāli iekļautu priekšlikumu nevar “šai iestādei piešķirt veto tiesības likumdošanas procesa gaitā, kas būtu pretrunā kompetences piešķiršanas un institucionālā līdzsvara principiem”. Tiesa arī piebilda: “Ja Komisija pēc tam, kad tā parastās likumdošanas procedūrā ir iesniegusi priekšlikumu, nolemj atsaukt šo priekšlikumu, tai ir jānorāda Parlamentam un Padomei šīs atsaukšanas iemesli, kuri gadījumā, ja tie tiek apstrīdēti, ir jāpamato ar pārliecinošiem elementiem.” ( 41 )

61. Tādējādi, pamatojoties uz faktiem, lieta Padome/Komisija attiecās uz situāciju, kurā Komisija vēlējās atsaukt tiesību akta priekšlikumu pēc tam, kad tā pati bija uzsākusi lēmumu pieņemšanas procesu. Es nespēju saprast, kā šo lietu var pielīdzināt izskatāmās lietas vajadzībām, kas attiecas uz citu jautājumu un atšķirīgiem dalībniekiem. Komisijas nostāja par sekmīgu EPI, pirms tā pieņem priekšlikumu un tiek sākts likumdošanas process, ir loģiski atšķirīga no situācijas, kad Komisija pati jau ir pieņēmusi priekšlikumu un sākusi lēmumu pieņemšanas procedūru citās iestādēs.

62. Šie apsvērumi, manuprāt, apstiprina, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 124. punktā norādīdama, ka EPI mehānisma mērķis ir aicināt Komisiju saskaņā ar savām pilnvarām iesniegt tiesību akta priekšlikumu, vienlaikus piešķirot Komisijai ievērojamu rīcības brīvību, īstenojot savu likumdošanas iniciatīvu. Tāpat Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 111. punktā konstatēdama, ka EPI ieviešana neietekmēja Komisijas likumdošanas iniciatīvas tiesības.

c) EPI mērķis un nolūks

63. Apelācijas sūdzības iesniedzēji arī apgalvo, ka Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētajā spriedumā nozīmētu to, ka EPI kļūtu nedzīva un zaudētu pievienoto vērtību. Apelācijas sūdzības iesniedzēji faktiski norāda, ka tad, ja netiktu ievērota to LES 11. panta 4. punkta un EPI regulas interpretācija (citiem vārdiem sakot, ja tiktu apstiprināts, ka, izņemot ārkārtas apstākļus, sekmīga EPI neuzliek Komisijai pienākumu iesniegt tiesību akta priekšlikumu), tad EPI mehānismam nebūtu nekāda effet utile.

64. Ciktāl šis arguments nav tikai apelācijas sūdzības iesniedzēju iepriekšējā argumenta turpinājums, bet tikai atkārtoti pausts augstākā abstrakcijas līmenī, diezgan vienkāršu iemeslu dēļ arī šis arguments nav pārliecinošs – nekad nav ticis apgalvots, ka pastāv tāds mērķis, kādu atbalsta apelācijas sūdzības iesniedzēji. Tas, kas, iespējams, būtu apdraudēts, drīzāk ir mērķis, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji vēlētos, lai EPI īstenotu, nevis tas mērķis, kura sasniegšanai EPI tika ieviesta. Neapšaubāmi, ir ierosināta sava veida mērķtiecīga novirze, apgalvojot, ka truša effet utile tiktu mazināts, ja tas netiktu interpretēts kā balodis. Bet, ja vien netiks izmantota kāda patiesi izsmalcināta maģija, veiksmīgi pamudinot auditoriju domāt, ka truša vērošanas mērķis un nolūks ir redzēt balodi, trusis joprojām paliks trusis.

65. Mērķis, kas likumdevējam, ieviešot EPI, (tad) bija padomā, jau ir izklāstīts iepriekš ( 42 ). Pat pieņemot, ka salīdzinoši jauniem konstitucionālajiem un sekundārajiem tiesību aktiem būtu iespējams aizstāt likumdevēja sākotnējo gribu ar (atšķirīgu un jaunu) pašreizējo gribu, es joprojām nesaprotu, kāpēc EPI mērķim tagad vajadzētu būt atšķirīgam.

66. Lai noteiktu Eiropas pilsoņu iniciatīvas mērķi, ir svarīgi EPI plašākie mērķi, kā to apliecina pašreiz spēkā esošā primāro tiesību sistēma.

67. EPI ieviešanu Lisabonas Līgumā izraisīja debates par Konvenciju par Eiropas nākotni, un tā ir daļa no plašāka mēģinājuma Savienības institucionālās sistēmas pamatā nostiprināt demokrātijas principu, kas saskaņā ar LES 2. pantu ir pamatvērtība. LES II sadaļa, kas ir pirms īpašajiem noteikumiem par Savienības iestādēm, uz kurām attiecas LES III sadaļa, ir veltīta “noteikumiem par demokrātijas principiem”, kuros ir atrodams LES 11. panta 4. punkts, kas ir EPI pamatakmens.

68. Šajā vispārējā struktūrā LES 11. panta 4. punkts ir daļa no Eiropas Savienības demokrātiskās sistēmas kopumā, kurā tas ir svarīga sastāvdaļa. Saskaņā ar LES 10. panta 1. punktu Savienības darbība ir balstīta uz pārstāvības demokrātijas principu, un, kā noteikts LES 10. panta 2. punktā, pilsoņi Savienības līmenī ir tieši pārstāvēti Eiropas Parlamentā.

69. Pēc tam, izmantojot LES 10. panta 3. punktu, kā arī 11. pantu, kurā ir iekļauta EPI, šis pārstāvības demokrātijas redzējums primārajās tiesībās ir papildināts un pilnveidots, paredzot iesaistīšanas un apspriešanās demokrātijas iespējas. Konkrēti, kā jau norādīts judikatūrā, EPI ir pārstāvības demokrātijas instruments, kas attiecas uz tiesībām piedalīties Savienības demokrātiskajā dzīvē, kas atzītas LES 10. panta 3. punktā ( 43 ).

70. Tāpat arī sekundāro tiesību līmenī, kā noteikts EPI regulas 1. un 2. apsvērumā, šīs regulas mērķis ir veicināt pilsoņu līdzdalību un padarīt Eiropas Savienību saviem pilsoņiem pieejamāku ( 44 ).

71. Tomēr EPI mērķis nodrošināt pilsoņu līdzdalību demokrātijas procesā un veicināt dialogu starp pilsoņiem un Savienības iestādēm nenozīmē atkāpšanos no jau pastāvošajiem elementiem, kas veido likumdošanas procesa institucionālo līdzsvaru, nedz arī tas nozīmē atteikšanos no Komisijas likumdošanas monopola. Dalības veicināšana vai stiprināšana esošajās demokrātiskajās struktūrās nav tas pats, kas šo struktūru apiešana vai aizstāšana.

72. Tādēļ šķiet, ka EPI mehānisma patiesais mērķis ir diezgan atšķirīgs no tā, ko ierosināja apelācijas sūdzības iesniedzēji. Tikai, kad ir konstatēta pareizā konstitucionālā un institucionālā sistēma, var pienācīgi novērtēt EPI “pievienoto vērtību” un/vai “effet utile”.

73. EPI mehānismam ir būtiska ietekme, ja to novērtē pareizajā kontekstā. Pildot LESD 24. pantā noteiktās pilnvaras, EPI regulā formulētas vairāk nekā viena miljona pilsoņu tiesības aicināt Komisiju pieņemt tiesību akta priekšlikumu, izmantojot virkni noteikumu, kas ietver konkrētus un detalizētus pienākumus, it īpaši attiecībā uz Komisiju, kas sniedzas tālāk par jebkādiem jau pastāvošiem pilsoņu un Savienības iestāžu mijiedarbības kanāliem. Tādējādi EPI pievienotā vērtība pastāv vismaz četros atšķirīgos līmeņos: i) publisku diskusiju veicināšanā, ii) noteiktu tēmu vai problēmu pastiprinātā pārskatāmībā, iii) privileģētā piekļuvē Savienības iestādēm, ļaujot šos jautājumus iesniegt stingri noteiktā kārtībā, un iv) tiesībās uz pamatotu atbildi iestāžu līmenī, kas atvieglo sabiedrības un politisko kontroli.

74. Pirmkārt, ar EPI ir izveidota pastāvīga un oficiāla iespēja pilsoņiem rīkoties konkrētā jautājumā. Tā piedāvā platformu, kas ļauj tiem uzsākt un publiskot iniciatīvu un iegūt atbalstu šai iniciatīvai no citiem pilsoņiem dažādās dalībvalstīs. Tādā veidā tā kalpo kā līdzeklis tādu jautājumu saskaņošanai, kuros kopīgi ir ieinteresēti pilsoņi dažādās dalībvalstīs, un veicina Savienības publiskās telpas stiprināšanu. Otrkārt, iniciatīvu nekavējoties publicējot reģistrā saskaņā ar EPI regulas 10. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteikto prasību, EPI regula arī nodrošina veiksmīgas EPI pārredzamību un atpazīstamību. Treškārt, ar EPI tiek piešķirta piekļuve Komisijai – iestādei, kas atbildīga par likumdošanas procesa uzsākšanu. EPI regulas 10. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka, Komisijai saņemot pilsoņu iniciatīvu saskaņā ar minētās regulas 9. pantu, ir pienākums uzņemt organizatorus “atbilstīgā līmenī”, lai viņi varētu detalizēti izskaidrot EPI. Saskaņā ar EPI regulas 11. pantu EPI organizatoriem dod iespēju atklātā uzklausīšanā Parlamentā iepazīstināt ar pilsoņu iniciatīvu. Ceturtkārt, EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktā Komisijai ir uzlikts pienākums izklāstīt paziņojumā savus juridiskos un politiskos secinājumus par pilsoņu iniciatīvu, rīcību, ko tā plāno veikt (ja tāda tiek plānota), un šādas rīcības veikšanas vai neveikšanas iemeslus. Šo paziņojumu saskaņā ar EPI regulas 10. panta 2. punktu dara zināmu iniciatīvas organizatoriem, kā arī Eiropas Parlamentam un Padomei, un dara pieejamu atklātībai.

75. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka EPI rezultātam būtu jābūt (tiešām) debatēm likumdošanas procedūras ietvaros un jo īpaši Parlamentā – iestādē, kurai ir demokrātiska leģitimitāte.

76. Es jau detalizēti izklāstīju, kāpēc tās konstitucionālās un institucionālās struktūras ziņā EPI tika izveidota nevis kā līdzeklis, lai apietu esošo likumdošanas procesu, bet kā rīks šī procesa veicināšanai ( 45 ). Raugoties no šī viedokļa, EPI rada institucionālu mehānismu, lai virzītu pilsoņu politisko ieguldījumu uz iestādēm, kas ir un joprojām ir atbildīgas par likumdošanas procesu, tostarp tā uzsākšanu.

77. Apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments par tiešu piekļuvi (t.i., tās neesamību) un tiešu sadarbību ar iestādi, kurai ir demokrātiska leģitimitāte, proti, Parlamentu, ir nedaudz mulsinošs. Vēlreiz jāuzsver, ka EPI likumdošanas konfigurācija ļauj pilsoņu komitejas locekļiem veiksmīgi piekļūt Parlamentam. Saskaņā ar EPI regulas 11. pantu tiem tiek dota iespēja iesniegt savu iniciatīvu Parlamentā. Šis īpašais procedūras elements tika ieviests ar Parlamenta paša grozījumu sarunās par EPI regulu ( 46 ). Diskusija par EPI Parlamentā ļauj pilsoņu grupai uzlabot informētību šajā iestādē par to interesējošiem jautājumiem, tādējādi arī radot iespēju, ka Parlaments vai daži tā locekļi viņu iniciatīvu atbalstīs. Parlaments var atbalstīt EPI mērķus un veicināt tos ar savu pilnvaru palīdzību, lai ierosinātu iniciatīvu, ja tiek nodrošināts nepieciešamais parlamentārais vairākums ( 47 ).

78. Līdz ar to EPI īpašā pievienotā vērtība ne vienmēr ir garantijā sasniegt rezultātu, bet gan tās radītajās iespējās un izredzēs. Tā dod pilsoņiem iespēju piedalīties, iepazīstinot ar savu iniciatīvu Komisiju un Eiropas Parlamentā rīkotajā uzklausīšanā, tādējādi rosinot demokrātisku diskusiju bez nepieciešamības gaidīt, kad tiks uzsākta likumdošanas procedūra ( 48 ). Tāpēc EPI panākumus mēra ne tikai tajā, vai iniciatīva pārtop oficiālā priekšlikumā, bet arī tās ierosinātajās demokrātiskajās debatēs ( 49 ).

79. Visbeidzot kā salīdzinošu piezīmi var piebilst, ka EPI saistošo seku neesamībai saņēmējai iestādei nav izņēmuma raksturs. Tas labi atbilst “darba kārtības izveidošanas” iniciatīvu modelim, kas atšķiras no “tiešas iedzīvotāju iniciatīvas” sistēmām, kurās priekšlikums tiek tieši iesniegts vēlētājiem referendumam ( 50 ). Kā jau izklāstīts iepriekš ( 51 ), EPI institucionālais satvars vienmēr ir atbildis pirmajai, nevis otrajai kategorijai. Patiešām, ja iniciatīvas saskaņā ar valstu darba kārtības izveidošanas modeli var piešķirt piekļuvi valstu parlamentiem kā valsts iestādēm ar iniciatīvas tiesībām, tad Eiropas Savienības sui generis sistēmā EPI līdzīgi tiek izskatīta iestādē, kurai, kā minēts iepriekš, ir iniciatīvas tiesības.

80. No visa iepriekš minētā izriet, ka EPI ir daudz vairāk nekā tikai simbolisks žests pārstāvības demokrātijas virzienā. Tas ir institucionāls instruments, kas ļauj aktualizēt politiskus jautājumus, kuri interesē pilsoņu grupu. Tā palīdz noskaidrot šīs bažas kā Eiropas nozīmes jautājumus, kas ir kopīgi dažādām dalībvalstīm. Tā vairo to pilsoņiem aktuālu jautājumu atpazīstamību, kas, iespējams, vēl nav iekļauti iestāžu darba kārtībā vai pat Eiropas Parlamentā pārstāvēto politisko grupu darba kārtībā. Tā ļauj tieši piekļūt iestādei, kam konkrētajā sui generis Savienības institucionālajā sistēmā ir likumdošanas iniciatīvas tiesības. Turklāt tā uzliek pienākumu šai iestādei – Komisijai – nopietni apsvērt un iesaistīties sekmīgas EPI priekšlikumu novērtēšanā un darīt to publiski, un pakļaut novērtēšanu publiskai pārbaudei. Tā nodrošina, ka EPI saturs tiek publiski apsvērts un apspriests demokrātiski ievēlētajā Eiropas Parlamentā. Visi šie argumenti norāda, ka, neraugoties uz to, ka EPI sistēmā, kā tā pašreiz noteikta primārajos un sekundārajos tiesību aktos, Komisijai nav noteikts pienākums iesniegt priekšlikumu, tai ir nepārprotama pievienotā vērtība kā sui generis darba kārtības izveidošanas mehānismam.

81. Apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti nepierāda, ka Vispārējās tiesas pielietotā LES 11. panta 4. punkta un EPI regulas interpretācija pārsūdzētajā spriedumā būtu pretrunā EPI mehānisma (pareizi definētajam) mērķim vai tā effet utile.

82. Apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie argumenti drīzāk atklāj citu problēmu – pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzēji ir veiksmīgi izmantojuši EPI mehānismu un līdz ar to sadarbojušies ar attiecīgajām iestādēm, tie faktiski nepiekrīt objektīvam savas pārstāvības pieredzes iznākumam. Viņi ir neapmierināti ne tikai ar Komisijas politisko izvēli neiesniegt priekšlikumu, bet arī ar tiem Eiropas Parlamentā nodrošinātajā uzklausīšanā notikušo diskusiju. Sadarbību ar Komisiju (tikšanos ar Komisijas locekli) apelācijas sūdzības iesniedzēji raksturo ( 52 ) kā vēsu, savukārt Eiropas Parlamenta deputāti esot vairāk ieinteresēti lekciju lasīšanā nekā uzklausīšanā. Šobrīd var minēt, ko šādi apgalvojumi liecina par respektu pret demokrātijas būtību, proti, potenciālu viedokļu atšķirību par atsevišķas politiskas iniciatīvas rezultātu, cienot uz viedokļa paušanu vērstas apspriešanās procesu un tā iestādes.

83. Tomēr visi iepriekš minētie apsvērumi ļauj secināt, ka, pareizi interpretējot LES 11. panta 4. punktu un EPI regulu, EPI nekādā gadījumā nav nedzīvs tiesību akts. Vienkārši likuma burts par šiem instrumentiem atšķiras no tā, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji gribētu, lai tas nozīmē.

84. Ir vajadzīga vēl viena pēdējā noslēguma piezīme. Apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītā pirmā pamata analīze, pamatojoties uz EPI tekstu un (vēsturisko un pašreizējo) kontekstu, kā arī tās mērķa un nolūka interpretāciju, rosināja interpretēt, ka EPI, kā tā pašlaik ir iestrādāta Eiropas Savienības likumdošanas procesā, atrodas pareizajā vietā. Lai gan dažas tās iezīmes ir izceltas pozitīvā gaismā, šajos secinājumos noteikti nav norādīts, ka Eiropas pilsoņu iniciatīva ir ideāls mehānisms, kas sniedz brīnumainu risinājumu iespējamajiem vai reālajiem Savienības trūkumiem attiecībā uz demokrātisko leģitimitāti, tostarp iespējamās distances samazināšanu starp pilsoņiem un Savienības iestādēm. Patiešām, vairāki EPI pašreizējā institucionālā modeļa aspekti ir bijuši (vairāk vai mazāk konstruktīvas) akadēmiskās kritikas tēma ( 53 ). Tās tiesiskais regulējums nesen bija arī institucionālo diskusiju ( 54 ) un grozījuma ( 55 ) tēma. Pēc tam šīs debates loģiski tiek saistītas ar diskusiju par iespējamām izmaiņām Komisijas lomā un pēc citu iestāžu pieprasījuma tās iniciatīvas tiesību lomu.

85. Tādējādi saistībā ar debatēm par iestāžu iespējamo nākotnes satvaru un struktūru, īstenojot tos pašus vai pat atšķirīgus mērķus, varētu būt paredzētas vairākas citas, varbūt pat labākas iespējas. Tomēr izskatāmā lieta attiecas uz EPI mehānismu tā institucionālajā satvarā, kā izklāstīts LES un tālāk izstrādāts EPI regulā. Nobeigumā izmantojot jau ieviesto metaforu, likumdevējam ir jāizlemj, vai tas vēlas, lai šajā jautājumā vairs nebūtu truša, bet tā vietā būtu balodis vai pat kaķis, vai valis.

86. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, manuprāt, pirmais pamats ir jānoraida kopumā kā nepamatots.

B. Otrais pamats – juridisku un politisku iemeslu nošķiršana

87. Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka, atzīdama, ka Komisija paziņojumā nav nošķīrusi “juridiskos” un “politiskos” iemeslus, kā tas prasīts EPI regulas 20. apsvērumā, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 128. un 132. punktā konstatējot, ka 20. apsvērumam nav nozīmes. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka apsvērumi spēlējot lomu Savienības tiesību materiālo normu interpretācijā. 20. apsvērumā esot interpretēts EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkts un tas neesot pretrunā šai normai. Juridisko un politisko secinājumu nošķīrums esot it īpaši svarīgs, lai Tiesa varētu pārskatīt šīs divas kategorijas.

88. Komisija apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, un – pakārtoti – apgalvo, ka juridiskie un politiskie secinājumi paziņojumā patiesībā ir izklāstīti nošķirti.

89. Pārsūdzētā sprieduma 128. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību akta preambulai nav saistoša juridiska spēka un uz to nevar atsaukties, lai atkāptos no attiecīgā akta noteikumiem vai lai tos interpretētu acīmredzami pretēji to formulējumam ( 56 ).

90. Pamatojoties uz šo judikatūru, Vispārējā tiesa sprieduma 129. un 130. punktā konstatēja – tā kā pienākums atsevišķi sniegt savus juridiskos un politiskos secinājumus, kā minēts EPI regulas 20. apsvērumā, nav atkārtoti norādīts 10. panta 1. punkta c) apakšpunkta tekstā, Komisijai, sagatavojot šajā normā paredzēto paziņojumu, nav šāda pienākuma. Pēc tam Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 131. punktā piebilda, ka katrā ziņā, pieņemot, ka Komisijai ir juridisks pienākums atsevišķi izklāstīt šos juridiskos un politiskos secinājumus, šis pienākums ir tīri formāls un tā pārkāpums nevar izraisīt šī paziņojuma atcelšanu.

91. Manuprāt, Vispārējās tiesas argumentācijā par judikatūras attiecībā uz apsvērumu nozīmi Savienības tiesību aktu interpretācijā piemērošanu šajā lietā patiešām ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Tomēr šī kļūda neietekmē sprieduma rezolutīvo daļu, kas, pamatojoties uz papildu juridiskajiem pamatojumiem, kas izklāstīti Vispārējās tiesas argumentācijā, paliek pareiza.

92. Ir taisnība, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, uz kuru ir atsauce pārsūdzētajā spriedumā, apsvērumos nevar atkāpties no faktiskajiem noteikumiem, kas tiem ir jāinterpretē, vai tie nevar kalpot par pamatu interpretācijai, kura nepārprotami ir pretrunā to formulējumam, pievienojot, piemēram, jaunas prasības, kas nav paredzētas tiesību akta rezolutīvajā daļā. Tādējādi apsvērumi, protams, paši par sevi nav operatīvas tiesību normas.

93. Tomēr ārpus šīm divām skaidri noteiktajām kategorijām (“atspoguļojošas normas” neesamība un acīmredzama pretruna) apsvērumi kopumā ir svarīgs skaidrojošs elements, kas autoritatīvi nosaka likumdevēja gribu, darbojoties saistībā ar konkrētajām normām, uz kurām tie attiecas. Tādā veidā tos bieži izmanto teleoloģiskās interpretācijas nolūkos, lai precizētu vai piedāvātu precīzāku juridiskā teksta tiesību normas interpretāciju ( 57 ). Tomēr, ja to izmanto šādā veidā, nav noslēpums, ka robeža starp interpretāciju un jaunu saistību nepievienošanu, pamatojoties uz apsvērumu, varētu kļūt bīstami izplūdusi ( 58 ).

94. Šajā gadījumā vienīgā būtiskā atšķirība starp EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 20. apsvēruma formulējumu ir tāda, ka attiecīgajā normā nav lietots vārds “atsevišķi”, kas parādās 20. apsvērumā. Pārējā daļa tomēr ir gandrīz tāda pati (Komisija trīs mēnešos izklāsta paziņojumā savus juridiskos un politiskos secinājumus).

95. Tātad formulējumā ir nianses. Tomēr, ņemot vērā attiecīgo noteikumu loģisko piemērošanas jomu, to ir grūti uzskatīt par pretrunu starp apsvērumu un pantu. Tā ka nav pretrunas un ņemot vērā tikko izklāstīto Tiesas praksi, nebūtu neiespējami EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkta formulējumā izlasīt vārdu “atsevišķi”.

96. Tomēr es nedomāju, ka tas būtu jādara, šādu iemeslu dēļ.

97. Terminu “atsevišķi” var saprast divos dažādos veidos – vai nu tādā nozīmē, ka ir jābūt gan juridiskiem, gan politiskiem apsvērumiem, un/vai ka tiem ne tikai ir jābūt, bet ka paziņojuma tekstā tiem ir jābūt fiziski nodalītiem ( 59 ).

98. 20. apsvērums tika ieviests ar Eiropas Parlamenta grozījumu sarunu par EPI regulu laikā kopā ar 10. pantā iekļauto atsauci uz “juridiskiem un politiskiem” secinājumiem. Šim grozījumam pievienotais pamatojums tikai norāda uz to, ka “Komisijas atbildei [..] jābūt gan juridiski, gan politiski pamatotai” ( 60 ).

99. Ņemot vērā 20. apsvēruma kontekstu un mērķi, to patiešām varētu saprast kā tādu, kas uzsver Komisijas pienākumu skaidri formulēt savus juridiskos un politiskos secinājumus tā, lai pilsoņi varētu saprast šādu apsvērumu atšķirīgo raksturu. Šādā veidā EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktais pienākums skaidri formulēt juridiskos un politiskos secinājumus ir saistīts ar Komisijas atbildes uz sekmīgu EPI pamatojumu kvalitāti un saturu. Tas, kā minēts 20. apsvērumā, saskan ar nepieciešamību Komisijai “skaidri, vispusīgi un detalizēti [izskaidrot] plānotās rīcības iemesl[lus]” un tāpat “[norādīt] iemesl[us], ja tā nav paredzējusi rīkoties”. Patiešām, šāds pastiprināts pienākums norādīt pamatojumu ir sekmīgas EPI būtiska procesuāla prasība, kā arī rūpīgas, nopietnas un detalizētas izskatīšanas garantija un pierādījums.

100. Tādējādi EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunkts, interpretēts saistībā ar 20. apsvērumu, vienkārši nozīmē, ka Komisijas argumentācijā ir jāietver gan juridiskie, gan politiskie apsvērumi un ka lasītājam ir jāspēj atšifrēt, kas ir kas. Tomēr man ir grūti ievērot formālu interpretāciju, saskaņā ar kuru papildus šai prasībai Komisijai ir pienākums strukturēt savu paziņojumu atsevišķās daļās, kurām obligāti jābūt ar nosaukumiem “juridiskie apsvērumi” un “politiskie apsvērumi”, kā neievērošana novestu pie paziņojuma automātiskas atcelšanas.

101. Ir vēl viens pragmatisks iemesls – juridisko un politisko secinājumu fiziska nošķiršana šajā EPI procesa posmā ir nedaudz mākslīga un var būt grūti sasniedzama.

102. Pirmkārt, ierosinātās EPI juridiskais novērtējums tiek veikts galvenokārt reģistrācijas laikā saskaņā ar 4. panta 2. punktu, kad Komisija pārbauda atbilstību LES 2. pantā noteiktajām vērtībām, kā arī pašas Komisijas pilnvaras iesniegt pieprasīto priekšlikumu. Tā kā reģistrācijas atteikums kā šīs pārbaudes rezultāts var būt tikai noteiktos “acīmredzamos” apstākļos, brīdī, kad tiek sniegts paziņojums saskaņā ar 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu, joprojām ir iespējama juridiska analīze. Turklāt šajā juridiskajā analīzē var pārbaudīt saderību ar citiem Savienības tiesību aktiem. Tomēr šajā posmā ir saprotami, ka lielākā daļa Komisijas paziņojumā iekļautā novērtējuma, iespējams, būs politiska rakstura, jo lēmums par turpmāko rīcību pēc veiksmīgas EPI būtībā ir politisks. Tādējādi juridiskie secinājumi šajā posmā drīzāk aprobežosies ar spēkā esošo tiesību aktu aprakstošu izklāstu, kas kalpo kā nepieciešamais atsauces konteksts, lai izstrādātu politiskos secinājumus.

103. Otrkārt, pat ja tas tā nebūtu un juridisko secinājumu raksturu varētu interpretēt kā plašāku, EPI pēdējā posmā, kad Komisijai ir pienākums diezgan plaši iedziļināties EPI būtībā, varētu būt grūti skaidri norādīt, kuri argumenti ir juridiski un kuri – politiski. Ja vien “juridisko apsvērumu” jēdziens neaprobežojas tikai ar attiecīgo tiesību aktu un starptautisko saistību sausu pārskatīšanu (kuru interpretācija jebkurā gadījumā jau varētu ietvert arī kādu politisku novērtējumu), ievērojams skaits argumentu, kas izvirzīti šajā būtiskā novērtējuma posmā, visticamāk, būs transitīvi.

104. Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka paziņojums atbilst 10. panta 1. punkta c) apakšpunkta, kas interpretēts kopā ar 20. apsvērumu, prasībām. Secinājumi paziņojumā ir sniegti tādā veidā, kas ļauj saprast tajā ietverto apsvērumu juridisko un politisko raksturu. Kā atzīmē Komisija, paziņojuma 2. punkts “Pašreizējais stāvoklis” ir veltīts tiesību stāvokļa izklāstam. 3. punktā “Eiropas pilsoņu iniciatīvu pieteikumu izvērtēšana” izskaidrots apstrīdētās EPI politiskais novērtējums. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji nekad nav apgalvojuši, ka nebūtu spējuši identificēt Komisijas paziņojumā minēto apsvērumu politisko vai juridisko raksturu.

105. Pārsūdzētā sprieduma 128.–131. punktā Vispārējā tiesa interpretē 20. apsvērumu kā formālu pienākumu, un, pamatojoties uz to, starp 20. apsvērumu un 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu pastāv acīmredzama pretruna. Šo secinājumu 92.–96. punktā minēto iemeslu dēļ es pieņemu, ka šādā argumentācijā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.

106. Tomēr ir arī skaidrs, ka pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa joprojām ir spēkā, jo tā ir pamatota ar juridiskiem pamatiem, kas izklāstīti šo secinājumu 97.–105. punktā.

107. Līdz ar to, tā kā pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa joprojām ir pamatota, otrais pamats ir jānoraida kā nederīgs.

C. Trešais pamats – pārbaude tiesā

108. Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā pārsūdzētā sprieduma 170. punktā, kurā tā atzina, ka Komisijas lēmums neiesniegt tiesību akta priekšlikumu, pamatojoties uz apstrīdēto EPI, ir pakļauts ierobežotai Tiesas pārbaudei, un tikai acīmredzamas kļūdas vērtējumā varot novest pie kļūdām šādā lēmumā.

109. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka nav iespējams uzzināt, vai paziņojumā nav acīmredzamu kļūdu, jo nepastāvot kritērijs, lai atšķirtu acīmredzamas kļūdas no tādām kļūdām, kas nav acīmredzamas. Viņuprāt, Vispārējā tiesa ir noteikusi pārāk zemus kritērijus, paturot sev tiesības brīvi noteikt, vai pārbaude ir vai nav izturēta. Apelācijas sūdzības iesniedzēji turklāt apgalvo, ka ir paradoksāli uzskatīt, ka paziņojuma argumenti ir pārskatāmi, ja pārbaudes kritērijs ir tik zems un neskaidrs. Turklāt tie apgalvo, ka izskatāmā lieta atšķiras no lietas Rica Foods ( 61 ), uz ko Vispārējā tiesa atsaucās kā uz būtisku precedentu “acīmredzamu kļūdu” pārbaudes piemērošanai. Šī lieta atšķirībā no izskatāmās lietas, kas attiecas uz Savienības pilsoņu tiesībām attiecībā uz skaidri definētu demokrātisku tiesību, attiecās uz nepilsoņu tiesībām attiecībā uz neskaidrām finanšu interesēm. Apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējās tiesas nostāju apkopo šādi: “Tā kā Kopienai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz cukuru no Antiļu salām, tai arī ir jābūt plašai rīcības brīvībai attiecībā uz tādas EPI noraidīšanu, kas tai neizraisa simpātijas.”

110. Komisija uzskata, ka trešais apelācijas pamats ir jānoraida kā nepamatots. Ar Komisijas iniciatīvas tiesībām ir saderīga tikai ierobežota pārbaude tiesā. Atsaucoties uz spriedumu lietā Schönberger/Parlaments ( 62 ), Komisija turklāt apgalvo, ka būtu pretrunīgi, ja paziņojums, kas pieņemts saskaņā ar EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu, tiktu pilnībā pārbaudīts, savukārt Parlamenta pieņemtie lēmumi par to, kā izskatīt lūgumrakstu, vispār nav pakļauti pārbaudei tiesā.

111. Šis apelācijas pamats rada izšķirošo jautājumu par to, cik lielā mērā Savienības tiesām ir jāpārbauda paziņojums, kurā ietverts Komisijas lēmums par turpmākajiem pasākumiem attiecībā uz sekmīgu EPI. Šis jautājums noteikti ir saistīts ar pirmajā apelācijas pamatā izvirzītajiem jautājumiem, kuru pārbaude apstiprināja, ka Komisijai nav pienākuma ierosināt priekšlikumu par tiesību aktu, ko ierosinājusi sekmīga EPI.

112. Pārsūdzētā sprieduma 170. punkts, kas ir šī apelācijas pamata kritikas objekts, ir ietverts piektā Komisijas paziņojuma atcelšanas pamata, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirzīja pirmajā instancē, Vispārējās tiesas vērtējumā. Pēc konstatējuma, ka Komisijai ir jāpiešķir plaša rīcības brīvība likumdošanas iniciatīvas jomā, un tādējādi, lemjot, vai veikt darbības pēc sekmīgas EPI ( 63 ), pārsūdzētā sprieduma 170. punktā ir noteikts paziņojuma pārbaudei tiesā piemērojamais apjoms un līmenis. Saskaņā ar šo punktu tam jāpiemēro “ierobežota kontrole, lai pārbaudītu papildus pamatojuma pietiekamībai acīmredzamas kļūdas minētā lēmuma vērtējumā”. Pieņemot šo paziņojumu, Vispārējā tiesa pēc analoģijas kā uz attiecīgo precedentu atsaucās uz Tiesas spriedumu lietā Rica Foods ( 64 ).

113. Manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentos pārsūdzētā sprieduma tikko citētajā punktā neatklājas kļūda tiesību piemērošanā.

114. Pirms analizēju pārsūdzētajā spriedumā piemēroto pārbaudes tiesā kritēriju, vispirms ir jāatgādina, kāds ir no šī sprieduma izrietošais pārbaudes tiesā apjoms.

115. Apelācijas sūdzības iesniedzēju apstrīdētajā punktā Vispārējā tiesa stingri paziņoja, ka paziņojums ir pakļauts pārbaudei tiesā. Varētu teikt, ka šis apstiprinājums ievērojami stiprina EPI pozīciju. Tajā ir paredzēta tiesiska garantija, ka Komisija pienācīgi apsvērs sekmīgu EPI. Vienīgi būtu jāpiebilst, kā liecina iepriekšējās akadēmiskās diskusijas par šo jautājumu ( 65 ), ka šāds konstatējums bija tālu no iepriekš izdarīta secinājuma.

116. Turklāt pārsūdzētajā spriedumā ir konstatēts, ka tiesas pārbaudei ir pakļauta gan paziņojuma pamatojuma atbilstība, gan vērtējums, kas veido tā saturu.

117. Kā Komisija norāda savos apsvērumos, šī nostāja ir pretrunā Tiesas judikatūrai par Parlamenta nostāju par pārbaudi tiesā attiecībā uz to, kā izskatīt lūgumrakstu. Patiešām, Tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā Parlamenta plašo rīcības brīvību, šī nostāja nav pakļauta pārskatīšanai tiesā ( 66 ). Turpretim, neraugoties uz plašas rīcības brīvības atzīšanu Komisijai šajā ziņā, pārsūdzētajā spriedumā netiek uzskatīts, ka paziņojumā ietvertais vērtējums ir politiska rakstura lēmums, kas pasargāts no pārbaudes tiesā ( 67 ).

118. Manuprāt, tas ir pareizi. Šī stingrā pieeja pareizi atspoguļo EPI sistēmu un mērķus. EPI mehānisma kā demokrātijas principa izpausmes izšķirošā nozīme, stingrās prasības, lai šāda EPI būtu sekmīga, un EPI regulā noteiktās procesuālās garantijas – tas viss pamato, ka, pat pastāvot ievērojamai politiskās rīcības brīvībai, Savienības tiesu pārbaude attiecas ne tikai uz pamatojuma atbilstību, bet arī uz pamatojumu, uz kuriem balstīts Komisijas lēmums, pamatotības pārbaudi ( 68 ).

119. Patiešām, saskaņā ar EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu pieņemto paziņojumu pārbaude ir cieši saistīta ar pienākumiem, kas EPI regulā Komisijai ir noteikti šajā EPI procesa pēdējā posmā. Komisijai ir pienākums sniegt skaidru, detalizētu un pilnīgu pamatojumu tās nostājai. Paziņojumā jāietver gan juridiski, gan politiski apsvērumi. Tomēr EPI regulas 10. pantā noteiktie pienākumi nav tikai procesuāli, bet ietver pienākumu pienācīgi un padziļināti apsvērt sekmīgas EPI priekšlikumus.

120. Attiecībā uz pārbaudes kritēriju pārsūdzētajā spriedumā ir izmantotas divas atšķirīgas pieejas. Pirmkārt, tajā norādīts, ka Savienības tiesām ir jāpārbauda pamatojuma atbilstība. Šā elementa pārskatīšana, kas, kā minēts iepriekš, ir svarīgs institucionāls pienākums, kurš saistīts ar sekmīgu EPI ( 69 ), nav ierobežots ar “acīmredzamu kļūdu” pārbaudi. Tādējādi tā ir pilnīga pārbaude. Otrkārt, Vispārējā tiesa precizē, ka pārbaudē ietverta arī pārbaude par to, vai pastāv acīmredzamas kļūdas vērtējumā, kas šo lēmumu padara kļūdainu.

121. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd otrajam elementam, proti, Komisijas paziņojumā ietvertajam vērtējumam pēc būtības piemēroto pārbaudes līmeni. Konkrētāk, apelācijas sūdzības iesniedzēji savu kritiku koncentrē uz pārsūdzētajā spriedumā minēto judikatūru, kas kalpo kā precedents pieņemtajam pārbaudes tiesā kritērijam. Nolūkā kritizēt Vispārējās tiesas pārsūdzētajā spriedumā piedāvātās pārbaudes tiesā kritēriju viņi uzstāj uz atšķirību starp situāciju šajā lietā un spriedumu lietā Rica Foods.

122. Apelācijas sūdzības iesniedzēju kritika šajā ziņā, manuprāt, ir kļūdaina.

123. Ir jāuzsver, ka pārbaudes tiesā kritērijs ir ierobežots tikai ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā konstatēšanu saistībā ar situācijām, kad Savienības iestādēm ir plaša rīcības brīvība, it īpaši, ja tās veic pasākumus “tādās jomās, kurās tām it īpaši ir jāizdara politiska rakstura izvēle un jāveic sarežģīts novērtējums” ( 70 ). Patiešām, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pārbaudes intensitāte mainās atkarībā no iestādēm piešķirtās rīcības brīvības ( 71 ).

124. Tieši šajā kontekstā, proti, atsaucoties uz atbilstošu pārbaudes kritēriju, tika izdarīta atsauce uz Rica Foods kā atbilstošu piemēru. Šajā kontekstā atsauce ir pilnībā piemērota, jo pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumiem tā nav saistīta ar importa priekšmetu šajā lietā, bet ir minēta kā atbilstoša pārbaudes kritērija pazīme kopumā. Papildus varētu pat piebilst, ka atsauce uz šo konkrēto lietu ir rūpīgi izvēlēta, jo, kā tas izriet no ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumiem šajā lietā, tā sniedza iespēju izskatīt konkrēto jautājumu par politiskās rīcības brīvības pārbaudes kritēriju, ko pieņēma toreizējā Pirmās instances tiesa ( 72 ).

125. Tādējādi kopumā jomās, kurās Komisijas rīcības brīvība ir ļoti plaša, kā tas ir norādīts saistībā ar pirmo apelācijas pamatu, korelējošais pārbaudes tiesā kritērijs ir ierobežots. Šai rīcības brīvībai galvenokārt ir politisks raksturs, bet tā var ietvert arī to, ka Komisija, nolemjot (ne–)izmantot savas iniciatīvas tiesības, veic sarežģītus vērtējumus.

126. Katrā ziņā, paturot prātā, ka paziņojumā iekļautā Komisijas lēmuma būtība nepieņemt apstrīdētās EPI pieprasīto priekšlikumu galvenokārt balstās uz politiska rakstura vērtējumu ( 73 ), un pieņemot, ka šāds būtībā politisks lēmums vispār ir pakļauts pārbaudei tiesā, es nesaprotu, kā šādu vērtējumu varētu pakļaut stingrai pārbaudei tiesā, nepārkāpjot robežas, jo īpaši starp Savienības izpildvaru un Savienības tiesām, ko nosaka institucionālā līdzsvara princips.

127. Patiešām, politiskās rīcības brīvība Komisijas iniciatīvas tiesībās, kas būtībā ietver atšķirīgu interešu saskaņošanu un politikas risinājumu izvēli, prasa ierobežotu pārbaudes kritēriju. Šī rīcības brīvība izriet arī no vērtējuma kodola politiskā rakstura Komisijas paziņojumā par to, kā un vai turpināt sekmīgas EPI kā daļu no savas iniciatīvas tiesībām. Savienības tiesas nevar aizstāt politisko vērtējumu, ko veikusi Komisija, kurai jāpaziņo par savu lēmumu uzsākt lēmumu pieņemšanas procesu, izmantojot savas iniciatīvas tiesības.

128. Līdz ar to, manuprāt, trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

D. Ceturtais pamats: acīmredzamas kļūdas vērtējumā

129. Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pat tad, ja Vispārējās tiesas piemērotais pārbaudes kritērijs būtu pareizs, Vispārējā tiesa neesot konstatējusi, ka Komisijas paziņojumā minētie iemesli iztur acīmredzamas kļūdas pārbaudi.

130. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd piecus Komisijas paziņojuma punktus, kuriem, viņuprāt, šādu acīmredzamu kļūdu vērtējumā dēļ piemīt trūkumi.

131. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji, atsaucoties uz spriedumu lietā Brüstle ( 74 ), apgalvo, ka ir nepārprotami nekonsekventi aizliegt izgudrojumu, kas paredzētu cilvēka embrija iznīcināšanu, patentēšanu un vienlaikus finansēt šo pašu pētījumu.

132. Apelācijas sūdzības iesniedzēju izdarītie secinājumi no Tiesas sprieduma lietā Brüstle ir daudz plašāki par minētās lietas pareizo piemērojamību.

133. Kā Komisija pamatoti norāda, šis spriedums attiecās tikai uz jautājumu par patentspēju. Patiešām, Direktīvas Nr. 98/44/EK ( 75 ) mērķis, kas šajā lietā bija interpretācijas priekšmets, nav “reglamentēt cilvēka embriju izmantošanu zinātniskajā pētniecībā. Tās mērķis ir tikai biotehnoloģisko izgudrojumu patentspēja” ( 76 ). Patentspējas nepieļaušana nav saistīta ar izmantošanas aizliegumu zinātniskās pētniecības nolūkos vai tās finansēšanu konkrētā jomā ( 77 ). Patiešām, īpaša patentspējas nepieļaušana konkrētā jomā nozīmē, ka nav iespējams noteikt ekskluzīvas komerciālas izmantošanas tiesības, kas atšķiras no jautājumiem, kurus dažādajos pielietojumos rada zinātniskie pētījumi.

134. Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 173. punktā norādot, ka Komisijas secinājuma in fine paziņojuma 2.1. punktā, saskaņā ar kuru spriedums lietā Brüstle nav saistīts ar jautājumu, vai šādu pētījumu varētu veikt un finansēt, nepiemīt trūkums acīmredzamas kļūdas vērtējumā dēļ.

135. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka esot pašsaprotami, ka nav iespējams panākt līdzsvaru starp embriju tiesībām uz dzīvību un cilvēka embriju cilmes šūnu (CECŠ) pētniecības interesēm. Cilvēka cieņas jēdziens nepieļaujot šāda līdzsvara panākšanu. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka paziņojumā norādot, ka “nav nepieciešams precizēt embrija juridisko statusu”, acīmredzami ir pieļauta kļūda.

136. Es piekrītu Komisijai, ka šis arguments ir bezjēdzīgs. Tas nav vērsts pret Vispārējās tiesas argumentācijas jēgu, kurā tā analizēja apelācijas sūdzības iesniedzēju piektajā atcelšanas pamatā izvirzītās iespējamās kļūdas, bet gan pret vienu no Vispārējās tiesas paziņojumiem attiecībā uz ceturto atcelšanas pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu iespējamo pārkāpumu. Patiesībā pārsūdzētā sprieduma 156. punktā Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi pamatojuma atbilstību.

137. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji ir izvirzījuši vairākus argumentus, kas būtībā apstrīd Vispārējās tiesas argumentāciju par CECŠ pētniecību. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka paziņojumā paustais apgalvojums, ka “trīskāršās slēdzenes” sistēma nodrošina ētiski pamatotu kritēriju pētniecības projekta novērtēšanai, esot acīmredzama kļūda vērtējumā. Komisijas apgalvojums, ka šāda sistēma, kas ļauj finansēt pētniecības projektus, kuri ir nelikumīgi 27 no 28 dalībvalstīm, ir augsts standarts, esot ne tikai acīmredzami kļūdains, bet arī pilnīgi absurds. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējās tiesas atšķirīgā ētiskā pieeja esot kļūda tiesību piemērošanā, jo Tiesas uzdevums attiecībā uz sekmīgu EPI neesot noteikt salīdzināmu sociāli ētisku jautājumu būtību, kas ir nevis tiesu, bet politiska procesa jautājums. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējās tiesas nostāja pati par sevi esot neētiska. Tā esot pieņēmusi tīra subjektīvisma pieeju, ar ko mēģinot padarīt Komisijas viedokļus par tādiem, kurus nav iespējams pierādīt kā nepatiesus. Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējās tiesas veiktā pārbaude esot nepilnīga, jo tajā neesot aplūkotas visas apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītās kļūdas vērtējumā. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet, ka, neraugoties uz to, ka tiek apspriesta lieta Brüstle, pārsūdzētajā spriedumā neesot ietverta turpmāka diskusija par Komisijas apgalvojumiem attiecībā uz “trīskāršās slēdzenes” sistēmu.

138. Iepriekš izklāstītie apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti nav pamatoti. Šķiet, ka šie argumenti ir balstīti uz nepareizu Vispārējās tiesas sprieduma izpratni.

139. Pārsūdzētā sprieduma 176. punktā, kurā kritika tiek vērsta pret apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, Vispārējā tiesa vispirms norādīja uz apstrīdētās EPI un Komisijas atšķirīgo ētisko pieeju būtiskajām iezīmēm, minot, ka “apstrīdētās EPI ētiskā pieeja ir tāda, ka cilvēka embrijs ir cilvēks, kurš bauda cilvēka cieņu un tiesības uz dzīvību, savukārt Komisijas ētiskajā pieejā, kas izriet no paziņojuma, ir ņemtas vērā tiesības uz dzīvību un cilvēka embriju cieņu, bet tajā pašā laikā arī CECŠ pētījumu vajadzības, ko var izmantot, lai ārstētu šobrīd neārstējamas vai potenciāli letālas slimības [..]”. Pēc tam tā secināja, ka “līdz ar to nešķiet, ka Komisijas ētiskajā pieejā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā šajā jautājumā, un prasītāju argumenti, kuru pamatā ir atšķirīga ētiska pieeja, nepierāda šādas kļūdas esamību”.

140. Ir skaidrs, ka Vispārējā tiesa nav atbalstījusi tādu pozīciju vai pieņēmusi tādu ētisku nostāju, ko varētu kritizēt kā tādu, kas “palielina tiesisko iejaukšanos” politiskās izvēlēs. Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, Vispārējās tiesas spriedumā ir precīzi saglabāta politiskā rīcības brīvība, kas saskaņā ar pašreizējo institucionālo lēmumu pieņemšanas struktūru, tostarp gadījumos, kad EPI ir bijusi sekmīga, pieder Komisijai. Izskatot, vai paziņojumā ir acīmredzama kļūda vērtējumā, Vispārējā tiesa tikai norādīja uz faktu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji pārstāv no Komisijas atbalstītās ētiskās pieejas atšķirīgu nostāju.

141. Pret šo argumentāciju nevar neko iebilst. Kā pareizi norādījusi Komisija, saskaņā ar piemērojamo pārbaudes tiesā kritēriju, novērtējot pašreizējā tiesiskā regulējuma pietiekamību un atbilstību, šajā pieejā ir uzsvērta Komisijas politiskā rīcības brīvība, kas ir viens no pamatojuma elementiem, kuri pamato tās lēmumu neizmantot savu rīcības brīvību, lai apstrīdētās EPI ierosinātajā nozīmē izmantotu savas iniciatīvas tiesības.

142. Līdz ar to Vispārējās tiesas argumentācijā pārsūdzētā sprieduma 176. un 177. punktā, manuprāt, ir pietiekami atspēkoti apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie argumenti. Es neredzu iemeslu vēl vairāk apspriest šos argumentus, jo tie vai nu kritizē Komisijas pausto vērtību izvēli, īstenojot tās rīcības brīvību, vai pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pieņēmusi ētiskus apsvērumus un bez iemesla aizstāvējusi noteiktas vērtības.

143. Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka apgalvojums bez pierādījumiem, ka Savienības nodokļu maksātāju finansēta abortu nodrošināšana samazina abortu skaitu, ir acīmredzami paradoksāls.

144. Šis arguments ir neefektīvs tiktāl, cik tas neietekmē Vispārējās tiesas argumenta pamatu, atbildot uz apelācijas sūdzības iesniedzēju sūdzībām par Komisijas apsvērumiem saistībā ar sadarbību attīstības jomā ( 78 ). Katrā ziņā šķiet, ka šis arguments ir balstīts uz diezgan apšaubāmu paziņojuma izpratni, jo šāds apgalvojums tajā nav atrodams ( 79 ).

145. Piektkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējās tiesas spriedumā esot kļūdaini atspoguļoti to argumenti, pārsūdzētā sprieduma 164. punktā norādot, ka “prasītāji arī apgalvo, ka TAM un SKIA rīcības programma ir nevis juridiskas saistības, bet gan politiski mērķi”. Tā vietā apelācijas sūdzības iesniedzēji esot mēģinājuši norādīt, ka Komisija ir kļūdaini apgalvojusi, ka šajos dokumentos ir saistošas juridiskas saistības, un tā esot acīmredzama Komisijas kļūda.

146. Pat tad, ja uzskatītu, ka apgalvojums, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, neuzskatot, ka Komisijas paziņojums, ka TAM un SKIA rīcības programma ietver juridiskas saistības, ir acīmredzama kļūda, šis arguments nav pieņemams, jo patiešām Komisijas paziņojumā nav ietverts šāds priekšlikums. Tādējādi, Vispārējai tiesai konstatējot, ka pārsūdzētā sprieduma 164. punktā minētie apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti neatklāj acīmredzamu kļūdu vērtējumā, šis arguments neliecina par kļūdām tiesību piemērošanā.

147. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ceturtais apelācijas pamats, manuprāt, ir jānoraida kā daļēji neefektīvs un daļēji nepamatots.

E. Piektais pamats – kļūdaina apstrīdētās EPI raksturošana

148. Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 156. punktā, kurā tika konstatēts, ka nav nepieciešams risināt argumentu par to, vai cilvēka embrijs ir cilvēks, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.

149. Apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka apstrīdētās EPI mērķis, nolūks un loģiskais pamatojums esot skaidri saprotams no priekšmeta, ko tā izklāsta kā “cilvēka cieņas, tiesību uz dzīvību un tiesību uz personas neaizskaramību no ieņemšanas brīža juridiskā aizsardzība [..]”. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, Vispārējā tiesa ir nonākusi pie šāda secinājuma tāpēc, ka ir nepareizi raksturojusi apstrīdētās EPI mērķi, uzskatīdama, ka tas nav embrija kā cilvēka aizsardzība, bet gan tikai trīs Savienības likumdevējam iesniegto priekšlikumu pieņemšana.

150. Pēc Komisijas domām, privātas puses izstrādāta dokumenta interpretācija attiecas uz faktu novērtējumu un, izņemot gadījumus, kad ir sagrozīti pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas ir pakļauts Tiesas pārbaudei apelācijas tiesvedībā ( 80 ).

151. Es neesmu pārliecināts par to, ka – tāpat kā privātas puses izstrādātu dokumentu – ir lietderīgi izvērtēt jautājumu par (sekmīgas) EPI priekšmeta definīciju kā fakta elementu. Lai gan, protams, tas, kas ir uzrakstīts, ir faktu jautājums, šo faktu tūlītēja juridiskā kvalifikācija “reģistrējamības” nolūkā saskaņā ar EPI regulas 4. panta 2. punktu, kā arī citiem vēlākiem EPI posmiem, noteikti nav tikai fakts. Turklāt diez vai varētu iedomāties, ka EPI ir līdzīga līgumam, par kuru vienojušās divas privātas puses, un pēc tam Savienības tiesas to ņem vērā, piemēram, konkurences tiesību kontekstā. Saistībā ar EPI starp privātām pusēm un Savienības iestādēm pastāvīgi notiek (faktiski – virkne) darbību apmaiņa un novērtēšana.

152. Tomēr, lai cik kopumā intriģējoša varētu būt diskusija par robežām starp faktiem un tiesību aktiem, man šķiet, ka izskatāmās lietas kontekstā tā būtu arī pilnīgi lieka. Pārsūdzētajā spriedumā nekādā veidā nav nepareizi raksturots apstrīdētās EPI mērķis.

153. Apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments liek secināt, ka tie apgalvo, ka Komisijai nebūtu bijis jāinterpretē apstrīdētā EPI kā tāda, kas pieprasa tikai to, kas tika īpaši lūgts (trīs konkrētie tiesību aktu priekšlikumi pielikumā), bet apstrīdētās EPI priekšmets būtu bijis jāinterpretē kā īpašs lūgums pieņemt skaidru juridisko nostāju attiecībā uz embrija cilvēka dabu.

154. Es tam nepiekrītu.

155. Saskaņā ar EPI regulas 4. panta 1. punktu, lai pieprasītu EPI reģistrāciju, organizatoriem ir jāsniedz II pielikumā minētā informācija. Minētajā pielikumā ir 1) jānorāda nosaukums (ne vairāk kā 100 rakstzīmju), 2) priekšmets (ne vairāk kā 200 rakstzīmju) un 3) mērķu apraksts (ne vairāk kā 500 rakstzīmju). Turklāt – neobligāti – organizatori, ja vēlas, var arī iesniegt tiesību akta projektu.

156. Apstrīdētās EPI 3. punktā izklāstītie īpašie mērķi ir skaidri definēti kā ierosinājums – “jāizveido aizliegums un jāpārtrauc finansējums darbībām, kas paredz cilvēka embriju iznīcināšanu, īpaši pētniecības, attīstības palīdzības un veselības aizsardzības jomās” ( 81 ). Šiem mērķiem bija pievienots attiecīgs tiesību akta projekts.

157. Saistībā ar to ierosinātas EPI reģistrācijas nolūkā saskaņā ar EPI regulas 4. pantu Tiesa jau ir uzsvērusi, cik svarīgi ir Komisijai rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus elementus, kurus, priekšlikumam pievienojot kā detalizētu informāciju par sava priekšlikuma priekšmetu, mērķiem un pamatojumu, iesnieguši EPI organizatori ( 82 ). Turklāt saskaņā ar EPI regulas 10. panta 1. punkta c) apakšpunktu visi šie elementi ir pienācīgi jāņem vērā Komisijas paziņojumā.

158. Abos šajos posmos EPI mērķi loģiski paliek nemainīgi. Izskatāmajā lietā Komisija saprata mērķus, atsaucoties uz konkrētajiem apstrīdētās EPI izvirzītajiem priekšlikumiem, tādējādi secinot, ka tos var reģistrēt, jo tie atbilst EPI regulas 4. panta nosacījumiem. Es uzskatu, ka arguments, ka Komisijai paralēli (vai papildus) bija jāsaprot apstrīdētās EPI mērķi, arī atsaucoties uz iepriekš minēto priekšmetu, ir ļoti savdabīgs, jo tas, iespējams, būtu nozīmējis, ka mērķis nebūtu atbildis EPI regulas 4. panta 2. punkta b) apakšpunkta prasībām.

159. Tādējādi, īsumā, Komisijai faktiski tiek pārmests, ka papildus apstrīdētās EPI konkrētajiem skaidri formulētajiem mērķiem tā nav interpretējusi vēl vienu mērķi, kas izriet no apstrīdētās EPI nosaukuma. Šādi interpretējot apstrīdēto EPI, tai patiesībā tiktu kaitēts, jo tad būtu bijis jāatsaka reģistrēt šo mērķi (vai, iespējams, visu apstrīdēto EPI). Man personīgi jāatzīst, ka ir diezgan grūti noteikt Komisijas pilnvaras, saskaņā ar kurām, kā noteikts EPI regulas 4. panta 2. punkta b) apakšpunktā, tai būtu tiesības iesniegt Savienības tiesību akta priekšlikumu, ar kuru tiek risināts jautājums par to, vai cilvēka embrijs ir cilvēks.

160. Šādos apstākļos nevar apgalvot, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 156. punktā, konstatēdama, ka apstrīdētās EPI mērķis nebija cilvēka embriju juridiskā statusa definīcija vai precizējums, bet gan tas, lai Komisija iesniedz šos trīs priekšlikumus Savienības likumdevējam, būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

161. Tādēļ es uzskatu, ka piektais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

VI. Par tiesāšanās izdevumiem

162. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

163. Komisija ir prasījusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Spriedums, manuprāt, ir apelācijas sūdzības iesniedzējiem nelabvēlīgs. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējiem ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar šo apelācijas tiesvedību.

VII. Secinājumi

164. Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai: – apelācijas sūdzību noraidīt; – piespriest prasītājiem segt pašiem savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Spriedums, 2018. gada 23. aprīlis, One of Us u.c./Komisija (T‑561/14, EU:T:2018:210).

( 3 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2011. gada 16. februāris) par pilsoņu iniciatīvu (OV 2011, L 65, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “EPI regula”).

( 4 ) Skat. spriedumus, 2017. gada 12. septembris, Anagnostakis/Komisija (C‑589/15 P, EU:C:2017:663), un 2019. gada 7. marts, Izsák un Dabis/Komisija (C‑420/16 P, EU:C:2019:177), kā arī Vispārējās tiesas spriedumus, 2016. gada 19. aprīlis, Costantini u.c./Komisija (T‑44/14, EU:T:2016:223); 2017. gada 3. februāris, Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe/Komisija (T‑646/13, EU:T:2017:59); 2017. gada 5. aprīlis, HB u.c./Komisija (T‑361/14, nav publicēts, EU:T:2017:252), un 2017. gada 10. maijs, Efler u.c./Komisija (T‑754/14, EU:T:2017:323).

( 5 ) Pārējās trīs sekmīgās EPI līdz šim bija Right2Water, Stop vivisection un Ban glyphosate. Skat. http://ec.europa.eu/citizens‑initiative/public/initiatives/successful.

( 6 ) EPI (2012) 000005.

( 7 ) OV 2002, L 248, 1. lpp.

( 8 ) COM(2011) 809, galīgā redakcija.

( 9 ) OV 2006, L 378, 41. lpp.

( 10 ) COM(2014) 355 final.

( 11 ) Rīkojums, 2015. gada 26. novembris, One of Us/Parlaments u.c. (T‑561/14, nav publicēts, EU:T:2015:917).

( 12 ) Spriedums, 2018. gada 23. aprīlis (T‑561/14, EU:T:2018:210).

( 13 ) Apstrīdētā sprieduma 53.–65. punkts.

( 14 ) Apstrīdētā sprieduma 66.–101. punkts.

( 15 ) Apstrīdētā sprieduma 102. un nākamie punkti.

( 16 ) Šīs trīs situācijas ir izklāstītas pārsūdzētā sprieduma 103. punktā: “[..] pirmkārt, ja pasākumi, kurus tiek lūgts veikt saskaņā ar EPI, vairs nav vajadzīgi [..], otrkārt, ja saskaņā ar EPI nepieciešamo pasākumu pieņemšana ir kļuvusi neiespējama pēc pēdējās reģistrācijas un, treškārt, ja pilsoņu iniciatīvā nav ietverti konkrēti rīcības priekšlikumi, bet tikai norādīts, ka ir problēma, kas jāatrisina, atstājot Komisijai iespēju vajadzības gadījumā noteikt, kādas darbības tā var veikt.”

( 17 ) Spriedums, 2015. gada 14. aprīlis (C‑409/13, EU:C:2015:217, 75. un 76. punkts).

( 18 ) Skat., piemēram, vāciski “[..] können die Initiative ergreifen und die Europäische Kommission auffordern”; spāniski “[..] podrá tomar la iniciativa de invitar a la Comisión Europea”; itāliski “[..] possono prendere l'iniziativa d'invitare la Commissione europea”; holandiešu valodā “kunnen zij het initiatief nemen de Europese Commissie te verzoeken”; portugāliski “pode tomar a iniciativa de convidar a Comissão Europeia”; un čehu valodā “se může ujmout iniciativy a vyzvat Evropskou komisi”.

( 19 ) Kā piemēru skat. manus secinājumus lietā Beļģija/Komisija (C‑16/16 P, EU:C:2017:959, 114.–115. punkts un 140.–141. punkts).

( 20 ) OV 2003, C 169, 1. lpp. Šis noteikums bija formulēts šādi: “Ne mazāk kā viens miljons pilsoņu no ievērojama skaita dalībvalstu var aicināt Komisiju iesniegt jebkādus piemērotus priekšlikumus par jautājumiem, kuros pilsoņi uzskata, ka ir vajadzīgs Savienības tiesību akts, lai īstenotu Konstitūciju. Eiropas likums nosaka noteikumus attiecībā uz īpašām procedūrām un nosacījumiem, kas nepieciešami šādai pilsoņu iniciatīvai.”

( 21 ) Skat., piemēram, Morelli, M., La democrazia partecipativa nella governance dell’Unione europea, Giuffrè editore, Milāna, 2011, 55. un turpmākās lpp.

( 22 ) Attiecībā uz saistītiem grozījumiem, kas balstīti uz pilsoņu iniciatīvas elementiem, Eiropas referendumu un tiesībām iesniegt lūgumrakstu skat. Lamassoure, A., “Proposition d'amendement à l’Article 34. (bis)”, kurā ietverts Komisijas pienākums iesniegt priekšlikumu, un Einem, C., Berger, M., “Suggestion for amendment of Article: 34a” par pienākumu rīkot referendumu. Ar grozījumiem var iepazīties: http://european‑convention.europa.eu/EN/amendemTrait/amendemTrait2352.html?lang=EN.

( 23 ) Skat. Meyer, J., “Suggestion for amendment of Article: I‑46, part I, title VI (CONV 724/03)”. Saskaņā ar šā grozījuma skaidrojumu “tā paplašinās esošās tiesības iesniegt lūgumrakstu līdz pilsoņu tiesībām iesniegt likumdošanas priekšlikumus ES Komisijai. Pēc tam Komisijai ir jāizlemj, vai tā veiks likumdošanas darbību, vai ne”.

( 24 ) 19. grozījums, I ziņojums par Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par pilsoņu iniciatīvu (COM(2010) 0119 ‑ C7‑0089/2010 ‑ 2010/0074 (COD)), Konstitucionālo jautājumu komiteja A7‑0350/2010.

( 25 ) Par Eiropas Parlamenta debatēm skat. Szeligowska, D. un Mincheva, E., “The European Citizens’ Initiative – Empowering European Citizens within the Institutional Triangle: A Political and Legal Analysis”, Perspectives on European Politics and Society, 13. sēj., 2012, 3. izdevums, 270.–284. lpp., 274. lappusē.

( 26 ) Paskaidrojums, I ziņojums par Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par pilsoņu iniciatīvu (COM(2010) 0119 ‑ C7‑0089/2010 ‑ 2010/0074 (COD)), Konstitucionālo jautājumu komiteja A7‑0350/2010.

( 27 ) Plašo pieeju pieņemamībai reģistrācijas posmā apstiprina Tiesas judikatūra, kur līdz šim ir interpretēts tikai EPI regulas 4. panta 2. punkta b) apakšpunkta kritērijs. Šajā ziņā Tiesa ir paziņojusi, ka Komisijai, saņemot ierosināto EPI, “4. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētais reģistrācijas nosacījums [..] ir jāinterpretē un jāpiemēro tādā veidā, lai nodrošinātu EPI vieglu pieejamību, un ir tiesīga atteikties reģistrēt šo ierosināto EPI tikai tad, kad ierosinātā EPI ir acīmredzami ārpus Komisijas pilnvarām”. Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 12. septembris, Anagnostakis/Komisija (C‑589/15 P, EU:C:2017:663, 49. un 50. punkts), un 2019. gada 7. marts, Izsák un Dabis/Komisija (C‑420/16 P, EU:C:2019:177, 64. punkts).

( 28 ) Spriedums, 2015. gada 14. aprīlis (C‑409/13, EU:C:2015:217, 75. un 76. punkts).

( 29 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome (C‑643/15 un C‑647/15, EU:C:2017:631, 146. punkts).

( 30 ) Šajā saistībā skat. ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] secinājumus lietā Padome/Komisija (C‑409/13, EU:C:2014:2470, 44. un 45. punkts).

( 31 ) Par šo diskusiju skat. Ponzano, P., “Le droit d’initiative de la Commission européenne: théorie et pratique”, Revue des affaires européennes, 2009–2010/1, 27.–35. lpp.; Ponzano, P., Hermanin, C., un Corona, D., The Power of Initiative of the European Commission: A Progressive Erosion?, Notre Europe, 2012, 7. lpp., vai von Buttlar, C., Das Initiativrecht der Europäischen Kommission, Duncker & Humblot, Berlīne, 2003, 17. lpp.

( 32 ) Spriedumi, 2015. gada 14. aprīlis, Padome/Komisija (C‑409/13, EU:C:2015:217, 70. punkts), un 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome (C‑643/15 un C‑647/15, EU:C:2017:631, 146. punkts).

( 33 ) Spriedums, 2015. gada 14. aprīlis, Padome/Komisija, (C‑409/13, EU:C:2015:217, 70. punkts).

( 34 ) Kā tas bija lietā attiecībā uz kopējo pārvadājumu politiku saskaņā ar EEK līguma 74. un 75. pantu. Skat. spriedumu, 1985. gada 22. maijs, Parlaments/Padome (13/83, EU:C:1985:220, it īpaši 64.–68. punkts).

( 35 ) Šajā ziņā Tiesas judikatūrā ir konsekventi atgādināts, ka “noteikumi par to, kādā veidā Savienības iestādes pieņem lēmumus, ir noteikti Līgumos un nav ne dalībvalstu, ne arī pašu iestāžu ziņā”. Skat., piem., spriedumu, 2015. gada 10. septembris, Parlaments/Padome (C‑363/14, EU:C:2015:579, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 36 ) Šajā nozīmē, attiecībā uz pieejas dokumentiem nozīmīgumu, skat. spriedumu, 2018. gada 4. septembris, ClientEarth/Komisija (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, 108. punkts).

( 37 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 23. marts, Francija/Komisija (C‑233/02, EU:C:2004:173, 51. punkts).

( 38 ) Ir taisnība, ka demokrātijā iniciatīvu ar atšķirīgu vai pat pretēju saturu vienlaicīga virzīšana un apspriešana noteikti ir iespējama. Varētu izdarīt analoģiju ar valsts līmeni, kur parlamentā vienlaikus var iesniegt un apspriest dažādus priekšlikumus. Tomēr šī analoģija nav pilnībā atbilstīga, jo valsts līmenī šādas situācijas pēc būtības ir saistītas ar atsevišķu parlamenta deputātu, parlamentāro grupu vai politisko apvienību parlamentā iniciatīvas tiesībām, kas, iespējams, varētu būt savstarpēji pretrunīgas vai pretrunā jau iesniegtam valdības priekšlikumam. Šajā ziņā labāka analoģija būtu situācija, kad viena un tā pati valdība vienlaikus nosūta valsts parlamentam pretrunīgus priekšlikumus, ko jebkurā līmenī diez vai varētu saukt par efektīvu (vai pat demokrātisku) pārvaldību.

( 39 ) Tiesas priekšsēdētāja vietnieka rīkojums, 2018. gada 5. septembris, Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe/Komisija (C‑717/17 P(I), nav publicēts, EU:C:2018:691, 31. punkts).

( 40 ) Spriedums, 2015. gada 14. aprīlis (C‑409/13, EU:C:2015:217).

( 41 ) Spriedums, 2015. gada 14. aprīlis (C‑409/13, EU:C:2015:217, 75. un 76. punkts).

( 42 ) Iepriekš, šo secinājumu 38.–41. punkts.

( 43 ) Spriedums, 2017. gada 12. septembris, Anagnostakis/Komisija (C‑589/15 P, EU:C:2017:663, 24. punkts).

( 44 ) Spriedumi, 2017. gada 12. septembris, Anagnostakis/Komisija (C‑589/15 P, EU:C:2017:663, 49. punkts), un 2019. gada 7. marts, Izsák un Dabis/Komisija (C‑420/16 P, EU:C:2019:177, 53. punkts).

( 45 ) Iepriekš, šo secinājumu 39.–42. punkts.

( 46 ) 52. grozījums, I ziņojums par Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par pilsoņu iniciatīvu (COM(2010) 0119 – C7‑0089/2010 – 2010/0074 (COD)), Konstitucionālo jautājumu komiteja, A7‑0350/2010.

( 47 ) Varētu piebilst, ka Pamatnolīgums par attiecībām starp Eiropas Parlamentu un Eiropas Komisiju (OV 2010, L 304, 47. lpp.) veido būtisku saikni starp Parlamenta lūguma kontroli saskaņā ar LESD 225. pantu un EPI 16. pantu. Komisija apņemas ziņot par konkrētiem pasākumiem trīs mēnešu laikā pēc rezolūcijas [pieņemšanas plenārsēdē] un, ja tā neiesniedz priekšlikumu, tā “detalizēti informē” Parlamentu par iemesliem. It īpaši Komisija “apņemas arī pievērsties ciešai Komisijas sadarbībai ar Parlamentu agrīnā posmā attiecībā uz likumdošanas iniciatīvas pieprasījumiem, kuri izriet no pilsoņu iniciatīvām”. Par sadarbību ar Eiropas Parlamentu skat. Karatzia, A., “The European Citizens’ Initiative and the EU Institutional Balance: On realism and the possibilities of affecting EU law‑making”, Common Market Law Review, 54. sēj., 2017, 177. lpp., 187.–190. lappusē.

( 48 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 10. maijs, Efler u.c./Komisija (T‑754/14, EU:T:2017:323, 45. punkts).

( 49 ) Kā norādīts Eiropas Ombuda 2015. gada 4. marta lēmumā, ar kuru tiek noslēgta pašiniciatīvas izmeklēšana OI/9/2013/TN par Eiropas Komisiju, 20. punkts.

( 50 ) Attiecībā uz diskusiju par citām iniciatīvas sistēmām salīdzinošā perspektīvā skat. Cuesta López, V., “A Comparative approach to the Regulation on the European Citizens’ Initiative”, Perspectives on European Politics and Society, 13, 2012, 257.–269. lpp., 263. lappusē; Petropoulos, E., “Die Europäische Bürgerinitiative im paneuropäischen Kontext: Wo steht die direkte Demokratie in der EU im Vergleich zu ihren Mitgliedstaaten?”, Saar Blueprints, 2016. gada novembris; Qvortrup, M., “The Legislative Initiative: A comparative Analysis of the Domestic Experiences in EU Countries”, no: Dougan, M., Nic Shuibhne, N., un Spaventa, E., Empowerment and Disempowerment of the European Citizen, Hart, Oksforda, 2012, 291.–304. lpp.

( 51 ) Iepriekš, 39. un 71. punkts.

( 52 ) Skat. šo secinājumu 31. punktu.

( 53 ) Piem., Organ, J., “Decommissioning Direct Democracy? A Critical Analysis of Commission Decision‑Making on the Legal Admissibility of European Citizens Initiative Proposals”, European Constitutional Law Review, 10. sēj., Nr. 3, 2014, 422.–443. lpp.; Guilloud‑Colliat, L., “La mise en oeuvre de l’initiative citoyenne européenne: anatomie d'un échec”, Revue du droit de l'Union européenne, 4. sēj., 2008, 175.–200. lpp., un Bouza Garcia, L., un Del Río Villar, S., “The ECI as a Democratic Innovation: Analysing its Ability to Promote Inclusion, Empowerment and Responsiveness in European Civil Society”, Perspectives on European Politics and Society, 13(3), 2012, 312.–324. lpp.

( 54 ) Sk. Komisijas ziņojumus par Regulas (ES) Nr. 211/2011 piemērošanu attiecībā uz pilsoņu iniciatīvu (COM(2015) 145 final un COM(2018) 157 final) un dokumentu “The European Citizens’ Initiative: the experience of the first 3 years. European Implementation Assessment”, Eiropas Parlamenta Pētniecības dienests, 27. un nākamās lpp. un tur minētās Eiropas Parlamenta rezolūcijas.

( 55 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/788 (2019. gada 17. aprīlis) par Eiropas pilsoņu iniciatīvu (OV 2019, L 130, 55. lpp.). Jaunā regula nemaina sekmīgas EPI nesaistošo raksturu attiecībā uz Komisiju. Tomēr šajā konkrētajā nozīmē tiek ieviesti grozījumi, kas saistīti ar Parlamenta politisko uzraudzību attiecībā uz Komisijas veiktajiem pasākumiem (16. pants) un Parlamenta pienākumu pēc uzklausīšanas novērtēt iniciatīvai pausto politisko atbalstu (14. panta 3. punkts).

( 56 ) Atsaucoties uz spriedumiem, 1998. gada 19. novembris, Nilsson u.c. (C‑162/97, EU:C:1998:554, 54. punkts); 1998. gada 25. novembris, Manfredi (C‑308/97, EU:C:1998:566, 30. punkts), un 2005. gada 24. novembris, Deutsches Milch‑Kontor (C‑136/04, EU:C:2005:716, 32. punkts).

( 57 ) Ieskatam skat., piem., spriedumus, 2005. gada 12. jūlijs, Alliance for Natural Health u.c. (C‑154/04 un C‑155/04, EU:C:2005:449, 91. un 92. punkts); 2011. gada 21. decembris, Ziolkowski un Szeja (C‑424/10 un C‑425/10, EU:C:2011:866, 42. un 43. punkts), vai 2018. gada 25. jūlijs, Confédération paysanne u.c. (C‑528/16, EU:C:2018:583, 44.–46. un 51. punkts).

( 58 ) Mācību grāmatu piemēri par šo tēmu ir situācijas, kurās tiesību akta pantos ietverta grūti definējama vai neskaidra juridiska jēdziena darbības joma, ņemot vērā apsvērumu, tiek interpretēta vai nu šauri, vai plaši. Šādā veidā kādai pusei var uzlikt pienākumu vai kādai citai – piešķirt tiesības, formāli, protams, pamatojoties uz tiesību akta pantu, bet patiesībā pamatojoties uz apsvērumu, kas var būtiski mainīt attiecīgā juridiskā jēdziena darbības jomu.

( 59 ) Nevēloties uzsākt “retrospektīvu interpretāciju”, jāatzīmē, ka Regulas 2019/788 28. apsvērumā, kas atbilst EPI regulas 20. apsvērumam, vārds “atsevišķi” ir pazudis.

( 60 ) Skat. I ziņojuma par Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par pilsoņu iniciatīvu (COM(2010) 0119 ‑ C7‑0089/2010 ‑ 2010/0074 (COD)) 19. grozījuma pamatojumu, Konstitucionālo jautājumu komiteja, A7‑0350/2010. Tāpat 52. grozījumā ir norādīts, ka “Komisijai būtu jāsniedz juridiski un politiski secinājumi par šo iniciatīvu. Paziņojumā jāietver abu veidu secinājumi”.

( 61 ) Spriedums, 2005. gada 14. jūlijs, Rica Foods/Komisija (C‑40/03 P, EU:C:2005:455).

( 62 ) Spriedums, 2014. gada 9. decembris (C‑261/13 P, EU:C:2014:2423).

( 63 ) Pārsūdzētā sprieduma 169. punkts.

( 64 ) Spriedums, 2005. gada 14 jūlijs, Rica Foods/Komisija (C‑40/03 P, EU:C:2005:455, 53.–55. punkts un tajos minētā judikatūra).

( 65 ) Par debatēm par saziņas par turpmākiem pasākumiem attiecībā uz sekmīgu EPI attaisnojamību skat., piem., Dougan, M., “What are we to make of the citizens’ initiative?”, Common Market Law Review, 48, 2011, 1807.–1848. lpp., 1839. lappusē.; Vogiatzis, N., “Between discretion and control: Reflections on the institutional position of the Commission within the European citizens’ initiative process”, European Law Journal, 23, 2017, 250.–271. lpp., 257. lappusē.

( 66 ) Spriedums, 2014. gada 9. decembris, Schönberger/Parlaments (C‑261/13 P, EU:C:2014:2423, 24. punkts).

( 67 ) Tādējādi nepieņemot izslēgšanu no pārbaudes tiesā, atsaucoties uz “politiska jautājuma” esamību, kas varēja būt zināmā mērā arī iespējams. Ja tiek atzīts, ka Komisijai ir politiska rīcības brīvība attiecībā uz to, vai veikt pasākumus pēc sekmīgas EPI, tad kas būtu jāpārskata? Gaume, pārliecība un politiskie uzskati diez vai ir pakļauti (racionālai) pārbaudei tiesā. Par šīm debatēm skat. Butler, G., “In search of the Political Question Doctrine in EU law”, Legal Issues of Economic Integration, 45. sēj., Nr. 4, 2018, 329.–354. lpp.

( 68 ) Tādējādi diskusija par “pievienoto vērtību” tiek atspoguļota citā līmenī, iepriekš šo secinājumu 73. un 74. punktā.

( 69 ) Skat. šo secinājumu 100. punktu.

( 70 ) Skat., piemēram, spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome (C‑643/15 un C‑6