ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Saskaņā ar Direktīvas 94/62 1. pantu tās mērķis ir īpaši novērst un samazināt jebkādu iepakojuma un izlietotā iepakojuma nelabvēlīgu ietekmi uz vidi dalībvalstīs un trešās valstīs, tādējādi nodrošinot augsta līmeņa vides aizsardzību, uzliekot dalībvalstīm pienākumu ieviest šī iepakojuma, kā arī izlietotā iepakojuma savākšanas un reģenerācijas sistēmu. Šai nolūkā, kā izriet no Direktīvas 94/62 preambulas 5. apsvēruma un it īpaši tās 2. panta 1. punkta, šī direktīva attiecas uz jebkādu Eiropas Savienības tirgū laisto iepakojumu un visu izlietoto iepakojumu.

Direktīvas 94/62 par iepakojumu un izlietoto iepakojumu, kas grozīta ar Direktīvu 2004/12, 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka serdeņi rullīšu, caurulīšu un cilindru formā, ap kuriem ir aptīts lokans materiāls, kas tiek pārdots patērētājam, ir “iepakojums” šīs tiesību normas izpratnē.

Pirmkārt, šādi serdeņi nav domāti, lai iepakotu šīs preces, tomēr tie vienlaicīgi veic šo lokano preču atbalsta un spoles funkcijas un tādējādi to aizsargāšanas un noformēšanas funkcijas Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē.

Šajā ziņā serdeņi ap tām aptītās lokanās preces aizsargā no iekšpuses, un tas precēm piešķir stingrumu, kas ļauj tās noformēt un atvieglo to transportēšanu un izmantošanu. Turklāt serdenis ir “vienreiz lietojams” izstrādājums šī 3. panta 1. punkta pirmās daļas otrā teikuma izpratnē, tiklīdz ap to aptītā lokanā prece ir izlietota.

Turklāt, ciktāl serdenis ir paredzēts, lai kopā ar ap to aptīto lokano materiālu veidotu vienību patērētājam tirdzniecības vietā, tas atbilst Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta otrās daļas a) punktā paredzētajai primārā iepakojuma definīcijai.

Otrkārt, šādi serdeņi neatbilst Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta trešās daļas i) punktā minētajiem iepakojuma jēdziena negatīvās definīcijas kritērijiem. Pretēji Direktīvas 94/62 I pielikumā kā tādu priekšmetu piemēriem, kuri nav iepakojums šīs tiesību normas izpratnē, minētajiem tējas maisiņiem vai tējas kapsulām, serdenis nav lokanā produkta, kuram tas kalpo par atbalstu un spoli, neatņemama daļa un to nav paredzēts izmantot, patērēt vai no tā atbrīvoties vienlaicīgi ar to, bet, gluži pretēji, tas turpina pastāvēt un ir jāizmet, tiklīdz šis produkts ir izlietots.

(skat. 32.–35. un 37. punktu un rezolutīvo daļu)
LESD 45. pants un Regulas Nr. 492/2011 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par pārrobežu darba ņēmēja bērnu, kurš var netieši saņemt šajā tiesību normā norādītās sociālās priekšrocības, piemēram, dalībvalsts piešķirtu studiju finansējumu to darba ņēmēju bērniem, kas ir nodarbināti vai ir bijuši nodarbināti šajā valstī, ir jāuzskata ne tikai bērns, kam ir izcelšanās saites ar šo darba ņēmēju, bet arī minētā darba ņēmēja laulātā vai partnera reģistrētās partnerattiecībās bērns, ja šis darba ņēmējs nodrošina šī bērna uzturu.

Šī pēdējā minētā prasība izriet no faktiskas situācijas, kas ir jāizvērtē iestādei un, vajadzības gadījumā, valsts tiesai, bet tām nav nedz jānosaka šīs līdzdalības iemesli, nedz skaitliski jānosaka tās konkrētais apmērs.

Ir jau nospriests, interpretējot Regulas Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā 10. pantu, ka apgādībā esoša ģimenes locekļa statuss šīs tiesību normas izpratnē nerada tiesības saņemt uzturlīdzekļus. Ja tā būtu, šajā tiesību normā paredzētā ģimenes atkalapvienošanās būtu atkarīga no valstu tiesību aktiem, kas dažādās valstīs atšķiras, tādēļ Savienības tiesību aktu piemērošana nebūtu vienveidīga. Regulas Nr. 1612/68 10. panta 1. un 2. punkts ir interpretēti tādējādi, ka apgādībā esoša ģimenes locekļa statuss izriet no faktiskas situācijas. Runa ir par ģimenes locekli, kura uzturu nodrošina darba ņēmējs, neesot vajadzībai noteikt šī uztura prasības iemeslus un jautāt, vai ieinteresētā persona var apmierināt savas vajadzības, strādājot algotu darbu. Šādu interpretāciju prasa princips, saskaņā ar kuru tiesību normas, kurās ir noteikta darba ņēmēju brīvas pārvietošanās, kas ir viens no Savienības pamatiem, ir jāinterpretē plaši.

Šāda interpretācija ir piemērojama arī tad, ja runa ir par pārrobežu darba ņēmēja ieguldījumu viņa laulātā vai viņa atzītā partnera uzturēšanā.

Tāda pārrobežu darba ņēmēja ģimenes locekļa statuss, kas ir pēdējā minētā apgādībā, tādējādi var izrietēt, ja tas attiecas uz šī darba ņēmēja laulātā vai atzīta partnera bērna situāciju, no tādiem objektīviem apstākļiem kā, piemēram, šī darba ņēmēja un studenta kopīgas dzīvesvietas esamība.

(skat. 58.–60. un 64. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑355/15

Bietergemeinschaft Technische Gebäudebetreuung GesmbH un Caverion Österreich GmbH

pret

Universität für Bodenkultur Wien un VAMED Management und Service GmbH & Co KG in Wien

(Verwaltungsgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Publiski līgumi – Direktīva 89/665/EEK – Publiskā iepirkuma pārbaudes procedūras – 1. panta 3. punkts – Interese celt prasību – 2.a panta 2. punkts – Jēdziens “attiecīgais pretendents” – Līgumslēdzējas iestādes galīgi izslēgta pretendenta tiesības pārsūdzēt vēlāku lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu

Kopsavilkums – Tiesas (astotā palāta) 2016. gada 21. decembra spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Piegādes un būvdarbu publiskā iepirkuma pārbaudes procedūras – Direktīva 89/665 – Dalībvalstu pienākums noteikt pārbaudes procedūru – Pieeja pārbaudes procedūrām – Līgumslēdzējas iestādes galīgi izslēgtā pretendenta iespējas neesamība iesniegt pārsūdzību, lai norādītu uz pārkāpumu vienīgā cita pretendenta, kas ir izraudzītais pretendents šajā lietā, piedāvājumā – Pieļaujamība

(Padomes Direktīvas 89/665, kas grozīta ar Direktīvu 2007/66, 1. panta 3. punkts un 2.a pants)

Direktīvas 89/665 par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārsūdzības] procedūru piemērošanu, piešķirot [tiesības noslēgt] piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām, kas grozīta ar Direktīvu 2007/66, 1.panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj to, ka pretendentam, kurš tika izslēgts to publiskā iepirkuma procedūras ar līgumslēdzējas iestādes lēmumu, kurš ir kļuvis galīgs, tiek atteikta pieeja pārbaudes procedūrām par attiecīgā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu un līguma noslēgšanu, ja savus piedāvājumus ir iesnieguši tikai šis noraidītais pretendents un izraudzītais pretendents un ja minētais pretendents apgalvo, ka šī izraudzītā pretendenta piedāvājums arī esot bijis jānoraida.

Turklāt, kā izriet no Direktīvas 89/665 1. panta 3. punkta un 2.a panta, tā garantē nelikumīgu lēmumu, kuri tiek pieņemti publiskā iepirkuma procedūrā, efektīvu prettiesisku lēmumu, kas tiek pieņemti publiska iepirkuma procedūrā, pārsūdzības iespēju, ļaujot jebkuram izslēgtajam pretendentam apstrīdēt ne tikai viņa izslēgšanas lēmumu, bet arī, ja šī sūdzība vēl nav tikusi izskatīta, vēlākus lēmumus, kuri viņam kaitētu gadījumā, ja viņa izslēgšana tiktu atcelta. Šādos apstākļos šīs direktīvas 1.panta 3. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka tas noteiktu, ka būtu jāatzīst tāda pretendenta, kas ir jāuzskata par galīgi izslēgtu pretendentu šīs direktīvas 2.a panta 2. punkta otrās daļas izpratnē, tiesības pārsūdzēt lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu.

(skat. 34.–36. punktu un rezolutīvo daļu)
41

Attiecībā uz nosacījumu par priekšrocības selektivitāti, kas veido “valsts atbalsta” jēdzienu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, jo ar to ir aizliegts atbalsts “konkrētiem uzņēmumiem un konkrētu preču ražošanai”, no Tiesas pastāvīgās judikatūras, kas atgādināta pārsūdzētā sprieduma 45. un 46. punktā, izriet, ka šī nosacījuma izvērtējumam ir nepieciešams noteikt, vai valsts pasākums konkrēta tiesiskā regulējuma ietvaros dod priekšroku “konkrētiem uzņēmumiem un konkrētu preču ražošanai” atšķirībā no pārējiem, kas, ņemot vērā minētā regulējuma mērķi, faktiskā un juridiskā ziņā ir līdzīgā situācijā. “Valsts atbalsta” jēdziens neietver valsts pasākumus, kuri rada diferenciāciju uzņēmumu starpā un tādējādi a priori ir selektīvi, ja šāda diferenciācija izriet no sistēmas, kurā tie ietilpst, rakstura vai uzbūves (skat. spriedumus, 2001. gada 8. novembris, Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C‑143/99, EU:C:2001:598, 41. un 42. punkts; 2008. gada 22. decembris, British Aggregates/Komisija, C‑487/06 P, EU:C:2008:757, 82. un 83. punkts; 2011. gada 15. novembris, Komisija un Spānija/Government of Gibraltar un Apvienotā Karaliste, C‑106/09 P un C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 74. un 75. punkts, kā arī 2015. gada 14. janvāris, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, 54. un 55. punkts).
29

Zviedrijas Karaliste atgādina, ka Savienības iestāžu darbībai, kā tas izriet no LES 1. panta, LESD 15. panta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 42. panta, ir piemērojams lielākās iespējamās pārskatāmības princips. Tā apgalvo, ka saskaņā ar 2008. gada 1. jūlija spriedumu Zviedrija un Turco/Padome (C‑39/05 P un C‑52/05 P, EU:C:2008:374) sabiedrības kontrole pār iestāžu darbību ir viens no demokrātiskas sabiedrības būtiskajiem pamatiem un ka izņēmumi no šī principa, kā tas izriet no Regulas Nr. 1049/2001 preambulas 1.–4. apsvēruma, ir jāinterpretē šauri.
16

Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 120. panta c) punktu un ar to saistīto judikatūru prasības pieteikumā ir jānorāda strīda priekšmets, izvirzītie pamati un argumenti, kā arī šo pamatu kopsavilkums. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu (spriedumi, 2013. gada 11. jūlijs, Komisija/Čehijas Republika, C‑545/10, EU:C:2013:509, 108. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2016. gada 23. februāris, Komisija/Ungārija, C‑179/14, EU:C:2016:108, 141. punkts).
12

Standartu EN 13242:2002 saskaņā ar Komisijas 1998. gada 6. jūlija pilnvarojumu, kas pieņemts, pamatojoties uz Direktīvu 89/106 (M 125 – Mandate to CEN/CENELEC concerning the execution of standardisation work for harmonised standards on aggregates related to [specific] end uses [Pilnvarojums CEN/CENELEC standartizācijas darbu veikšanai, lai noteiktu saskaņotus standartus minerālmateriāliem saistībā ar noteiktiem izmantošanas veidiem], turpmāk tekstā – “Pilnvarojums M 125”), izstrādāja Tehniskā komiteja CEN/TC 154“Aggregates” [“Minerālmateriāli”], un 2002. gada 23. septembrī to apstiprināja CEN.
41

Šajā ziņā ir jāuzsver, kā tas izriet gan no LES 2. panta, kas ir ietverts LES vispārējos noteikumos, gan no LES 21. panta, kurš attiecas uz Savienības ārējo rīcību un uz kuru ir atsauce LES 23. pantā, kas attiecas uz KĀDP, ka Savienība ir balstīta uz vienlīdzības un tiesiskuma vērtībām (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumu, 2007. gada 27. februāris, Segi u.c./Padome, C‑355/04 P, EU:C:2007:116, 51. punkts, kā arī atzinumu 2/13, 2014. gada 18. decembris, EU:C:2014:2454, 168. un 169. punkts). Pat tas, ka pastāv efektīva pārbaude tiesā, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību normu ievērošanu, ir raksturīgs šāda tiesiskuma pastāvēšanai (skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Schrems, C‑362/14, EU:C:2015:650, 95. punkts un tajā minētā judikatūra).
37

Minētā likuma 7. pantā ir ietvertas šādas definīcijas: “2) Akcīzes preces ievešana: akcīzes preces ievešana valstī tieši no trešās valsts vai izmantojot vienu vai vairākas dalībvalstis, ar nosacījumu, ka, ja minētā prece tiek ievesta valstī atbilstoši muitas procedūrai, ievešana notiek vienlaicīgi ar šajā režīmā paredzētas procedūra izbeigšanu, kuras rezultātā atbilstoši muitas tiesiskajam regulējumam minētās preces tiek laistas brīvā apgrozībā. 7/I) Atliktā nodokļa maksāšanas režīma nelikumīga novirzīšana: darbība vai apstāklis, kas saistībā ar akcīzes precēm, kuras ir apritē Kopienas atliktā nodokļu maksāšanas režīma ietvaros, nedod tiesības uz atbrīvojumu no atliktā nodokļu maksāšanas pienākuma atbilstoši 21. panta 1. punktam vai 26/B. panta 3. punktam. 22) Laišana brīvā apgrozībā: akcīzes preces izlaišana no akcīzes preču noliktavas, kādas dalībvalsts akcīzes preču noliktavas vai no nodokļa atbrīvota lietotāja telpām, izņemot gadījumu, ja preces galamērķis ir akcīzes preču noliktava, dalībvalsts akcīzes preču noliktava vai citā dalībvalstī reģistrēts komersants, trešā valsts vai no nodokļa atbrīvots lietotājs; ja akcīzes preces saņem reģistrēts komersants, vīnogu vīna vairumtirdzniecība, ko ražotājs veic no akcīzes preču noliktavas; muitas formalitātes, kuru rezultātā atbilstoši muitas tiesiskajam regulējumam notiek no trešās valsts ievestas akcīzes preces laišana brīvā apgrozībā vai arī jebkurš muitas iestāžu pasākums, saskaņā ar kuru akcīzes preces laišana brīvā apgrozībā ir jāuzskata par atbilstošu muitas tiesiskajam regulējumam, ja, izmantojot muitas formalitātes vai pasākumus, akcīzes prece netiek uzglabāta akcīzes preču noliktavā vai no nodokļa atbrīvota lietotāja [telpās], un reģistrēts nosūtītājs to nesūta uz kādu no 18. panta 1. punktā iekļautajiem galamērķiem, uz kuriem attiecas 18. panta 2. punkts”.”
14

Tiesvedības Tiesā laikā Komisija atteicās no savas prasības tiktāl, ciktāl tā attiecas uz to pienākumu neizpildi, kas izriet, pirmkārt, no Direktīvas 91/271 3. panta, attiecībā uz piecām no šīm aglomerācijām un, otrkārt, no šīs direktīvas 4. panta attiecībā uz 11 no minētajām aglomerācijām, tādējādi prasības par pienākumu neizpildes konstatēšanu priekšmets attiecas tikai uz atlikušajām aglomerācijām.
24

Šī tiesa arī precizē, ka nodoklis par ienākumiem no kapitāla ir pamatots ar fiktīvo peļņu. Tas nozīmējot, ka, ņemot vērā nodokļa par ienākumiem no kapitāla bāzes aprēķina metodi, nodokļu uzlikšana dažus gadus varētu būt izdevīgāka akcionāriem rezidentiem, bet citus gadus savukārt šo akcionāru aplikšanas ar nodokli rezultāts varētu būt nelabvēlīgs salīdzinājumā ar akcionāru nerezidentu aplikšanas ar nodokli rezultātu. Tā uzsver, ka nodoklis par ienākumiem no kapitāla tiek iekasēts ik gadu, neatkarīgi no tā, vai dividendes ir vai nav tikušas izmaksātas. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka tajā ticis apgalvots, ka valsts tiesiskā regulējuma par nodokļu uzlikšanu pensiju fondiem uzbūve ir diskriminējoša, jo finanšu zaudējumu atskaitīšana ir iespējama, aprēķinot nodokļa par ienākumiem no kapitāla bāzi, un brīdis, kad nodoklis tiek iekasēts, var radīt naudas uzkrāšanai neizdevīgāku situāciju ārvalstu pensiju fondiem.
30

Lai gan ir tiesa, ka saistībā ar strīdiem starp personām Tiesa pastāvīgi ir spriedusi, ka direktīva pati par sevi nevar radīt pienākumus attiecībā uz [privāt]personām un līdz ar to uz to nevar atsaukties, vēršoties pret tām (it īpaši skat. spriedumus Marshall, 152/84, EU:C:1986:84, 48. punkts; Faccini Dori, C‑91/92, EU:C:1994:292, 20. punkts, kā arī Pfeiffer u.c., no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 108. punkts), tomēr Tiesa arī vairākkārtīgi ir nospriedusi, ka dalībvalstu pienākums, kas izriet no kādas direktīvas, – sasniegt tajā paredzēto rezultātu, kā arī to pienākums veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus, kas ir piemēroti šī pienākuma izpildes nodrošināšanai, attiecas uz visām dalībvalstu iestādēm, ieskaitot tiesu iestādes – atbilstoši to kompetencei (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus von Colson un Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, 26. punkts, kā arī Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, 47. punkts).
50

Proti, šī Direktīvas 80/987 nepiemērojamība, kā tas izriet arī no tās preambulas ceturtā apsvēruma, ir izskaidrojama ar to, ka ar ģeogrāfisko novietojumu un toreizējo nodarbinātības struktūru šajā apgabalā darba tirgus Grenlandē tajā laikā būtiski atšķīrās no darba tirgus citos Kopienas apgabalos. Tomēr tas nekādi neietekmē to, vai uz tādu dalībvalstī dzīvojošu jūrnieku situāciju, kurus pieņēmusi darbā šajā dalībvalstī sabiedrība, kuras uzņēmējdarbības vieta ir šajā pašā dalībvalstī, lai tie strādātu uz kuģa, kas peld ar trešās valsts karogu, attiecas darba tirgus šajā dalībvalstī.
8

Laikā no 2008. līdz 2010. gadam A. Stretinskis importēja no ASV lietotus apģērbus to laišanai brīvā apgrozībā Savienības teritorijā. Vienotajos administratīvajos dokumentos, ko A. Stretinskis tālab noformēja, šo preču muitas vērtību viņš esot aprēķinājis atbilstoši darījuma vērtības metodei, pamatojoties uz kopcenu, kas norādīta Latcars LLC un Dexter Plus LLC (turpmāk tekstā kopīgi sauktas – “pārdevējas sabiedrības”) iesniegtajos rēķinos, kā arī izmaksām, kas saistītas ar to piegādi ar jūras transportu.
15

2011. gada 10. oktobra Likuma Nr. 36/2011 par darba un sociālo lietu tiesām (Ley 36/2011, reguladora de la jurisdicción social, BOE no 245, 2011. gada 11. oktobris, 106584 lpp.), 183. panta 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Ja spriedumā ir atzīta pārkāpuma esamība, tiesai ir jāspriež par apmēru, kādā attiecīgajā gadījuma prasītājam pienākas kompensācija par to, ka tas cietis no diskriminācijas vai cita savu pamattiesību un pamatbrīvību aizskāruma, atbilstoši gan ar pamattiesību pārkāpumu saistītajam morālajam kaitējumam, gan no tā izrietošajiem papildu zaudējumiem un kaitējumam. 2. Tiesa spriež par zaudējuma apmēru, to nosakot apdomīgi, ja tā precīzu apjomu noteikt ir pārlieku grūti vai dārgi, lai cietušajam sniegtu pietiekamu atlīdzinājumu un tam, cik vien iespējams, pilnībā atjaunotu stāvokli, kāds tas bija pirms aizskāruma, kā arī sekmētu zaudējuma novēršanas mērķi.”
18

Tā kā Conseil d’État [Valsts Padomei] radās šaubas par to, vai PVN ir jāuzliek summām, kuras gaisa pārvadājumu sabiedrība ir samaksājusi tāda paša veida uzņēmumam par neizmantoto transportlīdzekļu biļešu pārdošanu, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Sestās direktīvas un grozītās Sestās direktīvas] 2. panta 1. punkta un 10. panta 2. punkta tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka vienotas likmes summa, ko aprēķina procentos no gada apgrozījuma, ko veido ieņēmumi no franšīzē apsaimniekotajiem maršrutiem un ko maksā aviosabiedrība, kas ir izdevusi citas aviosabiedrības vārdā biļetes, kam beidzas derīguma termiņš, ir pēdējai minētajai maksāta atlīdzība, kas nav apliekama ar nodokli, ar ko kompensē atlīdzināmus zaudējumus, ko tā cietusi no nelietderīgas tās transporta līdzekļu pārvietošanas, vai summa, kas atbilst ieņēmumiem no izdotajām biļetēm, kurām ir beidzies derīguma termiņš? 2) Vai gadījumā, ja šī summa būtu uzskatāma par atbilstošu izdoto un derīguma termiņu zaudējušo biļešu cenai, šīs tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka biļetes izsniegšana var tikt pielīdzināta faktiskai pārvadājuma pakalpojuma izpildei un ka summas, ko aviosabiedrība patur, ja lidmašīnas biļetes īpašnieks nav izmantojis savu biļeti un tās derīguma termiņš ir beidzies, ir apliekamas ar PVN? 3) Vai šajā gadījumā iekasēto nodokli, sākot no samaksas iekasēšanas brīža, pat ja ir iespējams, ka brauciens var nenotikt no klienta atkarīgu apstākļu dēļ, Valsts kasei maksā sabiedrība Air France vai sabiedrība Brit Air?”
“(2)

Tādēļ [Direktīva 89/665/EEK] [..] attiecas vienīgi uz līgumiem, kas ir [Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.)] [..] darbības jomā, kā to interpretē [Eiropas Savienības] Tiesa, neatkarīgi no izmantotajām konkursa procedūrām vai konkursa izsludināšanas veidiem, ietverot projektu konkursus, kvalifikācijas sistēmas un dinamiskas iepirkuma sistēmas. Saskaņā ar Tiesas nolēmumiem dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka ir pieejami efektīvi un ātri tiesiskās aizsardzības līdzekļi, lai vērstos pret līgumslēdzēju iestāžu un līgumslēdzēju subjektu lēmumiem par to, vai konkrētais līgums ir [Direktīvas 2004/18] [..] konkrētajā un materiālajā darbības jomā.
16

Tiesa pamatoja šo nolēmumu tostarp ar apsvērumu, ka tāda valsts tiesību norma kā GmbHG 64. panta 2. punkta pirmais teikums, saskaņā ar kuru maksātnespējīgas sabiedrības vadītājam ir jāatmaksā maksājumi, ko viņš šīs sabiedrības vārdā ir veicis pēc tās maksātnespējas iestāšanās, ir atkāpe no vispārīgajiem civiltiesību un komerctiesību noteikumiem tieši šīs sabiedrības maksātnespējas dēļ. No minētā Tiesa secināja, ka uz šīs normas balstīta prasība, kas celta maksātnespējas procedūras kontekstā, ir prasība, kas tieši izriet no maksātnespējas procedūras un ir cieši saistīta ar to (šajā ziņā skat. spriedumu H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, 23. un 24. punkts).
42

Paredzamības jēdziena piemērojamība lielā mērā ir atkarīga no attiecīgā teksta satura, no jomas, uz kuru tas attiecas, kā arī no tā adresātu skaita un statusa. Likuma paredzamība nav pretrunā tam, ka attiecīgā persona ir spiesta izmantot profesionālus padomus, lai lietā pastāvošajos apstākļos saprātīgi novērtētu, kādas sekas attiecīgais akts varētu radīt. To it īpaši var attiecināt uz profesionāļiem, kas pieraduši, ka, veicot savus pienākumus, viņiem jārīkojas ar lielu piesardzību. Tādējādi var tikt sagaidīts, ka viņi būs īpaši uzmanīgi, novērtējot riskus, kas saistīti ar šādu darbību (spriedums Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdzC‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 219. punkts un tajā minētā judikatūra).
4

Hāgas konvencijas par izsniegšanu praktiskajā rokasgrāmatā (Bureau permanent de la conférence de La Haye de droit international privé, Manuel pratique sur le fonctionnement de la Convention Notification de La Haye, 3. izd., Bruylant, Brisele, 2006) it īpaši ir norādīts, ka “ārpustiesas dokumenti atšķiras no tiesas dokumentiem, ciktāl tie nav tieši saistīti ar tiesvedību, un no tīri privāttiesiskiem dokumentiem, attiecībā uz kuriem ir vajadzīga iestādes vai amatpersonas iesaistīšanās”.
27

Tāpat no pastāvīgas judikatūras izriet, ka atšķirībā no apmēra atlaidēm, kas ir saistītas tikai ar to, cik liels iepirkums tiek veikts no attiecīgā ražotāja, kas principā nepārkāpj EKL 82. pantu, lojalitātes atlaides, kas ar finansiālu priekšrocību sniegšanu kavē to, ka klienti visu vai ievērojamu daļu no savām vajadzībām nepieciešamo iegādātos no konkurējošiem ražotājiem, ir uzskatāmas par ļaunprātīgu izmantošanu šī panta izpratnē (skat. spriedumus Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, 322/81, EU:C:1983:313, 71. pants, kā arī Tomra Systems u.c./Komisija, C‑549/10 P, EU:C:2012:221, 70. punkts).
9

Darba likuma, kas apstiprināts ar Karaļa 1995. gada 24. marta Leģislatīvo dekrētu 1/1995, ar kuru apstiprina Darba likuma pārstrādāto tekstu (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores; BOE Nr. 75, 1995. gada 29. marts, 9654. lpp.), redakcijā, kas izriet no 2012. gada 6. jūlija Likuma 3/2012, ar ko noteikti steidzami pasākumi darba tirgus reformai (Ley 3/2012 de medidas urgentes para la reforma del mercado laboral; BOE Nr. 162, 2012. gada 7. jūlijs, 49113. lpp.; turpmāk tekstā – “Darba likums”), 51. panta 1. punktā kolektīvās atlaišanas jēdziens ir definēts kā “darba tiesisko attiecību izbeigšana saimniecisku, tehnisku, organizatorisku vai ar ražošanu saistītu iemeslu dēļ” gadījumos, kad 90 dienu laikā šī darba tiesisko attiecību izbeigšana skar vismaz noteiktu darba ņēmēju skaitu no attiecīgā uzņēmuma kopējā darba ņēmēju skaita. Šajā tiesību normā ir precizēts, ka “saimnieciskie iemesli ir konstatējami tad, ja no uzņēmuma rādītājiem var izsecināt, ka tas ir sliktā ekonomiskā stāvoklī, piemēram, tādos gadījumos, kad ir radušies vai plānoti zaudējumi vai pastāvīga regulāro ieņēmumu vai apgrozījuma samazināšanās”.
34

Tātad, kā izriet no Direktīvas 2003/4 5. panta 1. punkta, lasot to kopā ar tās 3. panta 5. punkta c) apakšpunktu, dalībvalstīm ir ne vien pienākums izveidot un uzturēt publisko iestāžu rīcībā esošās vai tām pieejamās vides informācijas reģistrus un sarakstus vai informācijas punktus, kā arī līdzekļus pieprasītās informācijas izvērtēšanai, bet arī nodrošināt bezmaksas piekļuvi šiem reģistriem, sarakstiem un līdzekļiem.