ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 25. novembrī ( 1 )

Lieta C‑161/20

Eiropas Komisija

pret

Eiropas Savienības Padomi

Atcelšanas prasība – Pastāvīgo pārstāvju komitejas (Coreper) lēmums – Lēmums, ar kuru apstiprina Starptautiskajai Jūrniecības organizācijai iesniegto iesniegumu saistībā ar aprites cikla pamatnostādņu ieviešanu, lai noteiktu siltumnīcefekta gāzu emisijas ilgtspējīgu alternatīvo degvielu aprites ciklā no degvielas ieguves līdz uzpildes stacijām (well‑to‑tank), un kuru dalībvalstu un Komisijas vārdā Padomes prezidentūra ir paredzējusi nosūtīt Starptautiskajai Jūrniecības organizācijai – Eiropas Savienības ekskluzīva, dalīta vai papildinoša kompetence – Komisijas institucionālās prerogatīvas saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu

I. Ievads

1. Izskatāmā lieta attiecas uz diviem atšķirīgiem jautājumiem. Pirmais attiecas uz Eiropas Savienības ārējās pārstāvības principiem un kārtību starptautiskā organizācijā, kurā Savienība nav ne locekle, ne novērotāja. Otrais attiecas uz Savienības ārējās kompetences būtību neatkarīgi no tā, vai tā ir ekskluzīva vai dalīta, attiecībā uz diskusiju par nākotnes instrumentu jomā, uz kuru zināmā mērā attiecas Savienības tiesību akti.

2. Pirmā jautājuma pamatā ir jautājums par to, vai LES 17. panta 1. punkts, ciktāl tajā ir paredzēta Komisijas prerogatīva pārstāvēt Eiropas Savienību ārējās attiecībās, ir piemērojams situācijās, kad Savienība nevar īstenot savu ārējo kompetenci citādi kā vien ar dalībvalstu starpniecību.

3. Otrā jautājuma būtību var apkopot jautājumā par to, vai starptautiskas organizācijas nākotnes instruments, kura būtība, saturs un piemērošanas joma vēl nav noteikta, var ietekmēt kopējos Savienības noteikumus vai mainīt to piemērošanas jomu LESD 3. panta 2. punkta izpratnē in fine.

4. Atbildes uz šiem jautājumiem nosaka likumību lēmumam iesniegt Starptautiskās Jūrniecības organizācijas (turpmāk tekstā – “SJO”) komitejai dalībvalstu un Eiropas Komisijas (nevis Eiropas Savienības) vārdā priekšlikumu par jautājumiem, kas saistīti ar jūras transportu un vides aizsardzību.

II. Piemērojamie tiesību akti

A. Starptautiskās tiesības

5. SJO tika izveidota ar Konvenciju par starpvaldību konsultatīvo jūrniecības organizāciju ( 2 ), kas 1948. gada 6. martā pieņemta Apvienoto Nāciju Organizācijas Jūrniecības konferencē Ženēvā un kas stājās spēkā 1958. gadā (turpmāk tekstā – “SJO konvencija”).

6. Saskaņā ar SJO konvencijas 1. panta a) punktu viens no SJO mērķiem ir “atbalstīt un veicināt vispārēju augstāko prakses standartu pieņemšanu jomās, kas saistītas ar [..] piesārņojuma no kuģiem profilaksi un kontroli [..]”.

7. SJO konvencijas 2. pantā ir paredzēts, ka, lai sasniegtu savus mērķus, SJO tostarp: “a) [..] izskata un izsaka rekomendācijas [..]; b) izstrādā konvenciju, vienošanos vai citu nepieciešamo pasākumu projektus un iesaka tos valdībām un starpvaldību organizācijām [..].”

8. SJO konvencijā nav ietverta klauzula, kas paredzētu reģionālu (ekonomikas) integrācijas organizāciju pievienošanos. Saskaņā ar tās 4. pantu dalība SJO ir pieejama tikai valstīm. Attiecīgi atšķirībā no visām Savienības dalībvalstīm, kas ir SJO dalībvalstis, pati Eiropas Savienība nevar pievienoties SJO konvencijai un kļūt par tās dalībnieci.

9. Tomēr SJO konvencijas 25. panta a) punktā ir noteikts: “Padome var slēgt nolīgumus un vienošanas par organizācijas attiecībām ar citām organizācijām [..]. Šādi nolīgumi vai vienošanās ir jāapstiprina Asamblejā.”

10. Saskaņā ar SJO konvencijas 66. pantu: “[SJO] tās darbības jomā esošajos jautājumos var sadarboties ar citām starpvaldību organizācijām, kas nav Apvienoto Nāciju Organizācijas specializētās aģentūras, bet kuru intereses un darbības ir saistītas ar [SJO] mērķiem.”

11. Šajā kontekstā Eiropas Komisija 1974. gada 28. jūnijā noslēdza sadarbības līgumu ar SJO ( 3 ) (turpmāk tekstā – “1974. gada sadarbības līgums”) saskaņā ar toreizējo EEK līguma 229. pantu. Tas ietver Komisijas tiesības kā novērotājai piedalīties SJO, tostarp tās komiteju, darbā. Komisijai nav balsstiesību SJO.

12. SJO galvenās institūcijas ir asambleja, padome, piecas komitejas un sekretariāts ( 4 ). Viena no šīm komitejām ir Jūras vides aizsardzības komiteja (Marine Environment Protection Committee; turpmāk tekstā – “MEPC”). MEPC veido visi SJO locekļi ( 5 ). Saskaņā ar SJO konvencijas 38. pantu MEPC“izskata visus [SJO] darbības jomā ietilpstošos jautājumus saistībā ar piesārņojuma no kuģiem profilaksi un kontroli [..]”.

13. MEPC reglamenta 5. noteikumā ir paredzēts: “[..] 3. Ģenerālsekretārs uzaicina viņu pārstāvēt novērotājus katrā Komitejas sesijā, kuras darba kārtībā ir jautājumi, kas viņus skar tieši: 1. citas starpvaldību organizācijas, ar kurām ir noslēgta vienošanās vai īpaša vienošanās; un 2. nevalstiskās starptautiskās organizācijas, ar kurām organizācija ir nodibinājusi attiecības saskaņā ar noteikumiem, kas reglamentē konsultācijas ar šādām organizācijām. 4. Pēc priekšsēdētāja uzaicinājuma un ar attiecīgās komitejas piekrišanu šādi novērotāji var piedalīties bez balsošanas jautājumos, kas viņus skar tieši.”

14. Viena no galvenajām SJO konvencijām ir Starptautiskā konvencija par kuģu izraisītā piesārņojuma novēršanu, kas parakstīta Londonā 1973. gada 2. novembrī un kas ir papildināta ar 1978. gada 17. februāra protokolu (turpmāk tekstā – “Marpol 73/78 konvencija”), un ar ko tiek ieviesti noteikumi cīņai ar jūras vides piesārņojumu. Visas dalībvalstis, bet ne pati Eiropas Savienība, ir līgumslēdzējas puses šajā konvencijā. Ar 1997. gada protokolu, ar ko groza 1997. gada 26. septembrī Londonā parakstīto Marpol 73/78 konvenciju (turpmāk tekstā – “1997. gada protokols”), šai konvencijai tika pievienots VI pielikums “Noteikumi par gaisa piesārņojuma novēršanu no kuģiem”.

15. Saskaņā ar Marpol 73/78 konvenciju, kas grozīta ar 1997. gada protokolu (turpmāk tekstā – “Marpol 73/78/97 konvencija”), SJO pieņēma vairākus tiesību aktus, kuru mērķis ir samazināt starptautiskās kuģniecības radīto siltumnīcefekta gāzu (turpmāk tekstā – “SEG”) emisijas. MEPC pati izveidoja starpsesiju darba grupu par SEG emisiju samazināšanu no kuģiem (Intersessional Working Group on Reduction of GHG Emissions from Ships; turpmāk tekstā – “ISWG‑GHG”), kas sesiju laikā ziņo MEPC.

B. Savienības tiesības

16. LES 17. panta 1. punkta sestajā teikumā ir paredzēts: “[Komisija] nodrošina Savienības ārējo pārstāvību, izņemot kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomu un citus Līgumos paredzētus gadījumus.”

17. Saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu: “Savienības ekskluzīvā kompetencē ir [..] noslēgt starptautisku līgumu, ja tā slēgšana ir [..] nepieciešam[a], lai ļautu Savienībai īstenot tās iekšējo kompetenci, vai tiktāl, ciktāl līguma slēgšana ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu.”

18. Regula (ES) 2015/757 ( 6 ) (turpmāk tekstā – “MZV regula”) stājās spēkā 2015. gada 1. jūlijā.

19. MZV regulas 1. pantā “Priekšmets” ir noteikts: “Lai veicinātu jūras transporta radīto oglekļa dioksīda (CO2) emisiju rentablu samazināšanu, ar šo regulu paredz noteikumus par precīzu monitoringu, ziņošanu un verifikāciju par CO2 emisijām un citu attiecīgu informāciju no kuģiem, kas ienāk dalībvalstu jurisdikcijā esošās ostās, uzturas tajās un iziet no tām.”

20. Šīs regulas 4. panta 1.–3. punktā ir noteikts: “1. Saskaņā ar 8. līdz 12. pantu uzņēmumi attiecībā uz katru no to kuģiem veic monitoringu un ziņošanas laikposmā ziņo par attiecīgajiem parametriem. Minēto monitoringu un ziņošanu tie veic visās kādas dalībvalsts jurisdikcijā esošās ostās un par jebkuriem reisiem uz kādas dalībvalsts jurisdikcijā esošu ostu vai no tās. 2. Monitorings un ziņošana ir pilnīgi un aptver degvielas sadedzināšanā radušās CO2 emisijas, kamēr kuģi ir jūrā, kā arī pie piestātnes. Uzņēmumi veic atbilstīgus pasākumus, lai nepieļautu, ka ziņošanas laikposmā rodas kādi datu iztrūkumi. 3. Monitorings un ziņošana ir konsekventa un laika gaitā salīdzināma. Minētajā nolūkā uzņēmumi izmanto tās pašas monitoringa metodoloģijas un datu kopumus, ņemot vērā verificētāja izvērtētas izmaiņas.”

21. Šīs regulas 5. panta “Monitoringa metodes attiecībā uz CO2 emisijām un cita attiecīga informācija” 1. punktā ir paredzēts: “Šīs regulas 4. panta 1., 2. un 3. punkta nolūkā uzņēmumi par katru savu kuģi nosaka CO2 emisijas saskaņā ar jebkuru no I pielikumā izklāstītajām metodēm. [..]”

22. Šīs regulas I pielikuma A daļā CO2 emisiju aprēķināšanai ir noteikta šāda formula: “degvielas patēriņš × emisijas faktors”, un tajā ir tabula ar emisijas faktoru standartvērtību sarakstu septiņām degvielām, kas nav alternatīvās degvielas. Tabulai seko noteikums, ka biodegvielām, alternatīvām nefosilām degvielām un citām degvielām, kam standartvērtības nav norādītas, piemēro atbilstošus emisijas faktorus.

23. Direktīvas 2014/94/ES ( 7 ) 1. pantā “Priekšmets” ir noteikts: “Ar šo direktīvu izveido vienotu pasākumu sistēmu alternatīvo degvielu infrastruktūras ieviešanai Savienībā, lai līdz minimumam samazinātu transporta atkarību no naftas un mazinātu transporta ietekmi uz vidi. Ar šo direktīvu nosaka minimālās prasības alternatīvo degvielu infrastruktūras, tostarp elektrotransportlīdzekļu uzlādes punktu un dabasgāzes (LNG un CNG) un ūdeņraža uzpildes punktu, izbūvei, kuras īstenojamas ar dalībvalstu valsts politikas regulējumu, kā arī kopējas tehniskās specifikācijas attiecībā uz šādiem uzlādes un uzpildes punktiem un prasības attiecībā uz lietotāju informēšanu.”

24. Direktīvas (ES) 2018/2001 ( 8 ) 1. pantā “Priekšmets” ir noteikts: “Šī direktīva izveido vienotu satvaru no atjaunojamajiem energoresursiem iegūtas enerģijas izmantošanas veicināšanai. Tā nosaka saistošu Savienības mērķrādītāju attiecībā uz no atjaunojamajiem energoresursiem iegūtas enerģijas kopējo īpatsvaru enerģijas bruto galapatēriņā 2030. gadā. Tā arī nosaka noteikumus par finansiālu atbalstu elektroenerģijai no atjaunojamiem energoresursiem, šādas elektroenerģijas pašpatēriņu un no atjaunojamajiem energoresursiem iegūtas enerģijas izmantošanu siltumapgādes un aukstumapgādes nozarē un transporta nozarē, reģionālo sadarbību dalībvalstu starpā un starp dalībvalstīm un trešām valstīm, izcelsmes apliecinājumiem, administratīvajām procedūrām un informāciju un mācībām. Tā arī nosaka ilgtspējas un [SEG] ietaupījuma kritērijus biodegvielām, bioloģiskajiem šķidrajiem kurināmajiem un biomasas kurināmajiem/degvielām.”

25. Direktīvas 2018/2001 29. pantā ir paredzēti sīki izstrādāti noteikumi par ilgtspējības un SEG emisiju samazināšanas kritērijiem biodegvielām, bioloģiskajam šķidrajam kurināmajam un biomasas degvielai.

III. Strīda priekšvēsture

26. 2018. gada 13. aprīlīMEPC pieņēma “Sākotnējo SJO stratēģiju par kuģu radītās SEG emisijas apjoma samazināšanu” (turpmāk tekstā – “sākotnējā stratēģija”) ( 9 ). Starp izskatāmajiem īstermiņa pasākumiem jautājumos, kas saistīti ar kuģu radītās SEG emisijas apjoma samazināšanu, sākotnējā stratēģijā ir uzskaitītas stabilas aprites cikla SEG/oglekļa intensitātes vadlīnijas visiem degvielas veidiem, lai sagatavotos īstenošanas programmai efektīvai alternatīvu zema oglekļa satura un nulles oglekļa degvielu izmantošanai ( 10 ).

27. Aprites cikls attiecas uz SEG emisiju novērtējumu no degvielas ieguves līdz kuģim (Well‑to‑Wake (turpmāk tekstā – “WtW”)); no primārās ieguves līdz degvielas pārvadāšanai kuģa tvertnē (Well‑to‑Tank (turpmāk tekstā – “WtT”), kas zināmas arī kā augšposma emisijas) un no kuģa degvielas tvertnes līdz izplūdes gāzei (Tank‑to‑Propeller (turpmāk tekstā – “TtP”) vai Tank‑to‑Wake, kas zināmas arī kā lejasposma emisijas) ( 11 ).

28. 2019. gadā MEPC 74. sesijā apstiprināja ISWG‑GHG sestās sanāksmes (turpmāk tekstā – “ISWG‑GHG 6”) darba uzdevumus. ISWG‑GHG 6 tika uzdots tostarp turpināt apsvērt konkrētus priekšlikumus, lai veicinātu alternatīvu zema oglekļa satura un nulles oglekļa emisiju degvielu ieviešanu, tostarp pēc vajadzības izstrādāt aprites cikla SEG/oglekļa intensitātes vadlīnijas visiem attiecīgajiem degvielas veidiem un veicināšanas shēmas.

29. Šajā ziņā pēc diskusijām 2019. gada novembra sanāksmes laikā ISWG‑GHG 6 atbalstīja īpašas darba plūsmas izveidi, lai izstrādātu aprites cikla SEG/oglekļa intensitātes vadlīnijas visiem attiecīgajiem degvielas veidiem. Tā vienojās, ka starptautiskās kuģniecības prioritāte ir jāpiešķir TtP emisijas faktoru izstrādei alternatīvajām degvielām un ka šim darbam būtu jāaptver terminoloģija un grāmatvedības jautājumi. Tomēr tā norādīja, ka ir svarīgi apzināties augšposma emisijas (WtT), jo “tās ir svarīgas alternatīvo degvielu ilgtspējības novērtēšanai”. Visbeidzot tā “aicināja ieinteresētās dalībvalstis un starptautiskās organizācijas sadarboties un iesniegt priekšlikumus pamatnostādņu projektiem par SEG/oglekļa intensitāti aprites cikla laikā visiem attiecīgajiem degvielas veidiem” ( 12 ).

30. Atbildot uz pēdējo aicinājumu, Komisija sagatavoja iesnieguma projektu (turpmāk testā – “iesnieguma projekts”) ISWG‑GHG septītajai sanāksmei, kura nosaukumā lasāms: “[..] iesniegusi Eiropas Komisija Eiropas Savienības vārdā”. Iesnieguma projektā tika ierosināts ieviest aprites cikla vadlīnijas, lai novērtētu WtT SEG emisijas. Tā ierosināja, ka pamatnostādnēs jāturpina balstīties uz TtP emisijām kā primāro metriku, bet būtu jādefinē metodika šīs metrikas pielāgošanai, lai atspoguļotu WtW emisijas. Šī metodika varētu balstīties uz korekcijas vērtību izmantošanu, ko piemēro esošajām TtP emisiju standartvērtībām.

31. Iesnieguma projekts tika iesniegts Padomei pielikumā Komisijas dienestu darba dokumentam SWD(2019) 456 (turpmāk tekstā – “SWD”) ( 13 ). Saskaņā ar SWD pievienotais iesniegums tika iesniegts, lai noteiktu Savienības nostāju. Tomēr tā nebija paredzēta kā oficiāla nostāja saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu ( 14 ). Komisija apgalvoja, ka akts, kas MEPC galu galā būs jāpieņem, būtu akts ar tiesiskām sekām un varētu būtiski ietekmēt attiecīgo Savienības tiesību aktu, proti, MZV regulu, Direktīvu 2018/2001 un Direktīvu 2014/94 ( 15 ). Pēdējā minētā iemesla dēļ iesnieguma projekts ietilpa Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetencē. Tā arī apgalvoja, ka priekšlikumu vai informācijas dokumentu iesniegšana SJO par jautājumiem, kas ietilpst Eiropas Savienības ekskluzīvās ārējās kompetences jomā, ir ārējās pārstāvības akti, un tādējādi tas būtu jāveic Komisijai vai Savienības delegācijai saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu un LESD 221. pantu ( 16 ).

32. Iesnieguma projektu izskatīja Padomes Kuģniecības darba grupa. Tā noraidīja sākotnējo priekšlikumu par korekcijas vērtību izmantošanu un ieteica tā vietā izmantot īpašas WtT vērtības. Šīs WtT vērtības kopā ar esošajām standartvērtībām TtP emisijām atspoguļotu izmantoto degvielu veiktspēju. Turklāt Kuģniecības darba grupa nepiekrita Komisijas apgalvojumiem par Savienības kompetences būtību iesniegumā aplūkotajā jomā. Tā uzskatīja, ka iesniegums ir Savienības ekskluzīvā kompetencē tikai tiktāl, cik uz tā priekšmetu attiecas SWD minētie tiesību akti. Ciktāl jautājumi, uz kuriem attiecas iesniegums, šajos aktos nebija lielā mērā ietverti, tika uzskatīts, ka iesniegumu ir iesniegušas dalībvalstis saskaņā ar dalītu kompetenci un ka tas nav jāuztver kā Savienības dalītas kompetences īstenošana. Rezultātā dalībvalstis uzskatīja, ka iesniegums būtu jāiesniedz dalībvalstīm un Komisijai.

33. Tādējādi Komisijas iesnieguma projekts tika grozīts, lai atspoguļotu iepriekš minētos secinājumus. Pirmkārt, daļas, kas attiecas uz korekcijas vērtību izmantošanu, tika aizstātas ar priekšlikumiem par WtT vērtību izmantošanu. Otrkārt, iesnieguma nosaukums tika grozīts šādi: “[..] iesniegušas Austrija, [citas Savienības dalībvalstis, kas uzskaitītas alfabēta secībā] un Eiropas Komisija” (bez Eiropas Savienības pieminēšanas). Pastāvīgo pārstāvju komiteja (turpmāk tekstā – “Coreper”) tika aicināta apstiprināt grozītā iesnieguma projekta tekstu (turpmāk tekstā – “strīdīgais iesniegums”), lai Padomes prezidējošā valsts to nosūtītu SJO ( 17 ).

34. 2020. gada 5. februārī Coreper apstiprināja strīdīgo iesniegumu SJO, lai Padomes prezidējošā valsts to nosūtītu SJO (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Saskaņā ar Padomes praksi SJO jautājumos oficiāls lēmums netika pieņemts.

35. Paziņojumā, kas ir ietverts 2020. gada 5. februāra sanāksmes protokolā, Komisija izteica nepiekrišanu apstrīdētajam lēmumam. Tā būtībā apgalvoja, ka Eiropas Savienībai ir ekskluzīva kompetence attiecībā uz strīdīgo iesniegumu un tādējādi tikai Savienība var iesniegt iesniegumu. Iesniegums ir ārējās pārstāvības akts, un tādēļ tas būtu jāiesniedz Komisijai Savienības vārdā. Pēc Komisijas domām, procesuālie argumenti pret to, ka tā Savienības vārdā iesniedz SJO iesniegumus, nebija pārliecinoši. Nebija pierādījumu, kas liecinātu, ka SJO kā specializēta ANO aģentūra noraidītu iesniegumu.

36. 2020. gada 7. februārī strīdīgo iesniegumu ar e‑pasta starpniecību ISWG‑GHG nosūtīja Horvātijas Republika, kas attiecīgajā laikā bija Padomes prezidējošā valsts. E‑pasta ziņojuma galvenais teksts skan šādi: “Horvātija, kas pašlaik ir Eiropas Savienības prezidējošā valsts, nosūta pievienoto iesniegumu līdzautoru (Austrija, citas Eiropas Savienības dalībvalstis un Eiropas Komisija) vārdā [..].”

IV. Lietas dalībnieku prasījumi

37. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi: – atcelt Coreper2020. gada 5. februāra dokumentā ietverto Padomes lēmumu, kurā ir atbalstīta vēršanās Starptautiskajā Jūrniecības organizācijā (SJO) saistībā ar aprites cikla pamatnostādņu ieviešanu, lai noteiktu siltumnīcefekta gāzu emisijas ilgtspējīgu alternatīvo degvielu aprites ciklā no degvielas ieguves līdz uzpildes stacijām (well‑to‑tank), un kuru dalībvalstu un Komisijas vārdā Padomes prezidentūra ir paredzējusi nosūtīt SJO; – saglabāt apstrīdētā lēmuma iedarbību; – piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

38. Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi: – noraidīt prasību kopumā; – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

39. Beļģijas Karalistei, Čehijas Republikai, Dānijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas Republikai, Francijas Republikai, Nīderlandes Karalistei, Somijas Republikai un Zviedrijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.

40. Visas iepriekš minētās puses, izņemot Vācijas Federatīvo Republiku un Zviedrijas Karalisti, piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2021. gada 7. septembrī.

V. Vērtējums

41. Prasības pamatošanai prasītāja izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir par Eiropas Savienības ekskluzīvās kompetences, kas noteikta LESD 3. panta 2. punktā, pārkāpumu jomā, uz ko attiecas strīdīgais iesniegums, uz kuru, pēc Komisijas domām, lielā mērā attiecas kopīgie noteikumi, kas piemērojami Savienības iekšējām situācijām. Otrais pamats attiecas uz Komisijas institucionālo prerogatīvu pārkāpumu saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu, jo tikai šai iestādei ir tiesības darboties Eiropas Savienības vārdā un nodrošināt tās ārējo pārstāvību.

42. Vispirms izvērtēšu prasības pieņemamību un pēc tam pievērsīšos pamatotības pārbaudei.

A. Par pieņemamību

43. Prasības pieņemamību neapstrīd ne Padome, ne dalībvalstis, kas iestājušās lietā, izņemot Grieķijas Republiku, kas būtībā apgalvo, ka Tiesai nav jurisdikcijas lemt par to, vai Savienībai ir līdzdalības statuss SJO.

44. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē ir ikviens Savienības iestādes, struktūras vai biroja pieņemts lēmums neatkarīgi no tā rakstura vai formas, kura mērķis ir radīt tiesiskas sekas ( 18 ).

45. Tiesa arī ir atzinusi, ka Coreper pieņemtajam tiesību aktam ir jābūt pakļautam tiesas kontrolei, ja tas kā tāds ir paredzēts tiesisku seku radīšanai un tāpēc neietilpst tā sagatavošanas un īstenošanas funkcijas ietvaros ( 19 ).

46. Apstrīdētajā lēmumā ir noteikta Eiropas Savienības nostāja attiecībā uz jautājumu, kas ir Savienības kompetencē, piemēram, jūras transports un vides aizsardzība. Tā iesniegšana SJO nozīmē, ka dalībvalstīm un Komisijai ir pienākums atbalstīt šo nostāju SJO komitejā saskaņā ar lojālas sadarbības pienākumu. Tādējādi šajā ziņā apstrīdētā lēmuma mērķis ir radīt tiesiskas sekas. Kā tāds tas ir apstrīdams akts LESD 263. panta izpratnē. Tāpēc secinu, ka prasība par apstrīdētā lēmuma atcelšanu ir pieņemama un ka saskaņā ar LESD 263. pantu Tiesas kompetencē ir pārbaudīt šī lēmuma likumību.

B. Vērtējums pēc būtības

47. Iebilstot pret apstrīdēto lēmumu, Komisija izvirza divus pamatus: pirmais attiecas uz Savienības kompetences būtību jomā, uz kuru attiecas strīdīgais iesniegums, savukārt otrais attiecas uz Savienības ārējās pārstāvības noteikumiem.

48. Ir svarīgi norādīt, ka Komisija iebilst pret apstrīdēto lēmumu tiktāl, cik tajā, pirmkārt, ir norādītas Savienības dalībvalstis un Komisija (nevis Savienība) par strīdīgā iesnieguma autoriem (līdzautoriem) un otrkārt, ar to tiek uzticēts Padomes prezidentūrai, proti, Horvātijas Republikai, pārsūtīt strīdīgo iesniegumu SJO. Turpretim ar to netiek apstrīdēts strīdīgā iesnieguma faktiskais saturs (izņemot tā nosaukumu, kurā daļēji norādīti tā līdzautori). Komisija uzskata, ka šis saturs ir būtisks lietas iznākumam, jo tā priekšmets ir Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetencē.

49. Šajā ziņā Padome apgalvo, ka saskaņā ar noteikumiem, kas reglamentē dalību SJO un līdzdalību tajā, šai organizācijai nevar nosūtīt nekādus iesniegumus “Eiropas Savienības vārdā” neatkarīgi no tā, vai tas ietilpst tās ekskluzīvās kompetences jomā. Saskaņā ar šo apgalvojumu dažas dalībvalstis, kas iestājušās lietā, apšauba pirmā pamata atbilstību – tās apgalvo, ka Eiropas Savienības ārējās pārstāvības kārtība, kas izriet no SJO noteikumiem, prasīja apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.

50. Šos argumentus nevar noraidīt jau no paša sākuma. Savienības kompetences būtībai neatkarīgi no tā, vai tā ir ekskluzīva vai dalīta, nevarētu būt nozīme lietas iznākumā, ja būtu pamats uzskatīt, ka Eiropas Savienība jebkurā gadījumā nevarētu būt iesniegusi iesniegumu. Tāpēc vispirms izskatīšu otro pamatu un pēc tam pirmo pamatu.

1. Par otro pamatu

51. Ar otro pamatu Komisija apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāptas tās institucionālās prerogatīvas saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu.

a) Lietas dalībnieku argumenti

52. Komisija izvirza argumentu, ka tai ir Eiropas Savienības ārējās pārstāvības pilnvaras saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu attiecībā uz strīdīgo iesniegumu. 1974. gada sadarbības līgumā, to interpretējot, ņemot vērā ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūciju 65/276 ( 20 ), netika izslēgta šādu iesniegumu iesniegšana Eiropas Savienības vārdā. Turklāt ( 21 )2009. gada 27. novembra verbālnotā Padome un Komisija informēja SJO, ka no 2009. gada 1. decembra Eiropas Savienība izmantos visas Eiropas Kopienas tiesības un uzņemsies visus pienākumus, tostarp tās statusu organizācijā. Galu galā ISWG‑GHG 6 adresēja savu aicinājumu visām “ieinteresētajām dalībvalstīm un starptautiskajām organizācijām”, un, ņemot vērā diskusijas tematu, Eiropas Savienība ir “ieinteresēta starptautiska organizācija”. Tāpēc Komisija ierosināja strīdīgo iesniegumu iesniegt tādā veidā, ka to ir iesniegusi “Eiropas Komisija Eiropas Savienības vārdā”. Apstrīdētajā lēmumā tomēr bija noteikts, ka prezidentūra iesniegs iesniegumu “dalībvalstu un Komisijas” vārdā, un tajā nav norādes, ka dalībvalstis rīkojas Eiropas Savienības interesēs. Ciktāl strīdīgais iesniegums ir jāsaprot kā iesniegts Savienības vārdā, apstrīdētais lēmums liedza Komisijai nodrošināt Eiropas Savienības ārējo pārstāvību, tādējādi pārkāpjot LES 17. panta 1. punktu.

53. Komisija arī apgalvo, ka Savienības pārstāvības monopols, kas Komisijai piešķirts ar Līgumiem, nozīmē, ka Padomes rotējošā prezidentūra nekad nevar likumīgi pārstāvēt Savienību vai īstenot tās ārējo kompetenci. Tā kā nav juridiska pamata Padomes lēmumam liegt Komisijai pārstāvēt Eiropas Savienību saistībā ar strīdīgo iesniegumu, ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāpts LES 17. panta 1. punkts.

54. Padome, kuru atbalsta iesaistītās dalībvalstis, apgalvo, ka Eiropas Savienības rīcība saskaņā ar SJO noteikumiem nav iespējama, jo tā nav ne SJO locekle, ne novērotāja. Saskaņā ar 1974. gada sadarbības līgumu tikai Komisijai šajā organizācijā ir novērotājas statuss. Ne ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcija 65/276, ne 2009. gada 27. novembra verbālnota šajā ziņā neko nevar mainīt. Eiropas Savienība, pamatojoties tikai uz Lisabonas līguma stāšanos spēkā, nevarēja izmantot nekādas Kopienas tiesības vai uzņemties saistības SJO, jo pašai Eiropas Kopienai nebija nekādu tiesību vai pienākumu SJO. Līdz ar to, lai gan Komisija kā novērotāja var iesniegt MEPC dokumentus, piemēram, ziņojumus, pētījumus utt., tā nevar iesniegt dokumentus SJO “Savienības vārdā”, jo Savienība nav ne SJO locekle, ne novērotāja. Šī iemesla dēļ SJO noraidīja 2005. gadā Nīderlandes iesniegto iesniegumu SJO Eiropas Kopienu vārdā. Pēc Padomes domām, no aicinājuma teksta neizriet, ka iesniegums varētu būt iesniegts Savienības vārdā, jo tā nav organizācija ar novērotāja statusu un tāpēc tai nav tiesību piedalīties MEPC.

55. Padome turklāt apgalvo, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka gadījumā, ja Savienība nav starptautiskas organizācijas locekle, dalībvalstīm, rīkojoties kopīgi, ir jānosūta šai organizācijai iesniegumi Savienības interesēs, tostarp jomās, kas ir Savienības ekskluzīvā kompetencē. Dalībvalstis rīkojas savā vārdā. Turklāt, ņemot vērā faktu, ka Komisijai nav balsstiesību SJO, tostarp MEPC, kad MEPC tiek aicināta pieņemt aktu, tikai dalībvalstis var rīkoties kopīgi Savienības interesēs attiecībā uz jautājumiem, kas ietilpst Savienības kompetencē.

56. Saskaņā ar Padomes teikto, kuru atbalsta dalībvalstis, kas iestājušās lietā, nekas Līgumos neliedz dalībvalstīm noteikt atsevišķus uzdevumus saistībā ar to ārējo pārstāvniecību tā, kā tās uzskata par vajadzīgu. Dalībvalstis katrā atsevišķā gadījumā var brīvi izlemt, kā tās vēlas organizēt savu ārējo pārstāvniecību. Pastāv iedibināta prakse, ka prezidējošā dalībvalsts tiek aicināta veikt šādus uzdevumus.

b) Vērtējums

1) Ievada piezīmes

57. Šķiet, ka joprojām tiek piemēroti tradicionālie uz valsti orientētie starptautiskās organizācijas jēdzieni, kas izstrādāti pēc 1648. gada Vestfālenes miera līguma ( 22 ). Te jāmin, piemēram, atturīgā pieeja pret starptautiskajām organizācijām kā citu starptautisko organizāciju dalībniecēm. Jāatzīst – tagad ir stingri noteikts, ka principā šāda dalība ir iespējama. Tomēr starptautiskās organizācijas reti ir citu organizāciju pilntiesīgas dalībnieces ( 23 ).

58. Ir dažādas līdzdalības formas starptautiskas organizācijas darbā. Ir liela atšķirība starp dalībnieku līdzdalību un tādu pušu dalību, kas nav locekļi, tostarp novērotāji ( 24 ).

59. Starptautiskas organizācijas dalība citā starptautiskā organizācijā ir pakļauta pēdējās minētās organizācijas noteikumiem, kas ietverti tās dibināšanas līgumā ( 25 ), un it īpaši tā sauktās REIO vai RIO klauzulas iekļaušanai tajā ( 26 ).

60. Parasti tiek uzskatīts, ka starptautiskai organizācijai ir vieglāk iegūt novērotāja statusu citā starptautiskā organizācijā nekā kļūt par tās dalībnieci ( 27 ). Šajā ziņā jāuzsver, ka nav tāda viena “novērotāja” statusa kā tāda. Šī termina precīza nozīme var atšķirties dažādās organizācijās un pat starp novērotājiem vienas organizācijas ietvaros ( 28 ). Principā novērotāju tiesības nav pilnas tiesības. Novērotāji parasti nevar balsot vai izplatīt dokumentus kā oficiālus dokumentus bez īpašas atļaujas; viņiem var būt nepieciešams pilntiesīga locekļa atbalsts, lai iesniegtu priekšlikumus ( 29 ). Viņu dalība var aprobežoties tikai ar formālām sanāksmēm, un viņu oficiālā iejaukšanās var būt iespējama tikai oficiālu dalībnieku iejaukšanās beigās ( 30 ).

61. Ja starptautiskas organizācijas dibināšanas līgumā nav iekļauta R(E)IO klauzula, Eiropas Savienība nevar darboties tieši tās tiesiskajās darbībās kā dalībniece. Bez īpaša lēmuma vai vienošanās, kas to paredz, Eiropas Savienība šādā organizācijā nevar darboties pat kā novērotāja. Šādās situācijās tās kompetenci nevar īstenot Līgumos noteiktajā veidā.

62. Starptautiskas organizācijas noteikumu interpretācija attiecībā uz līdzdalības un dalības formām tajās, tostarp to noteikumu, kuri nosaka dalības tiesības, principā ir attiecīgās starptautiskās organizācijas ziņā. Tiesai nav kompetences tos interpretēt tādā veidā, kas ir saistošs attiecīgajai organizācijai ( 31 ).

63. Ideālā gadījumā starptautiskajās tiesībās būtu jāņem vērā Eiropas Savienības kā pārnacionālas organizācijas būtība, kā arī tās noteikumi par ārējo kompetenču īstenošanu. Ja tas tā nav, Eiropas Savienībai ir jāatrod vispiemērotākie līdzekļi, kas ļautu tai nodrošināt, ka tās ārējās kompetences, kuras noteiktas Līgumos, tiek pienācīgi izmantotas.

64. Iepriekš minētie apsvērumi rada zināmu pretrunu, no vienas puses, starp Eiropas Savienības ārējās darbības kārtību, kas noteikta Līgumos, un, no otras puses, kārtību rīcībai, ko var veikt starptautiskā tiesā. Tiesa pilnībā apzinās šo neatbilstību, kā tas ir atspoguļots tās judikatūrā. Saskaņā ar šo judikatūru, pirmkārt, ja Savienība nolemj īstenot savas pilnvaras, tās ir jāīsteno, ievērojot starptautiskās tiesības ( 32 ). Otrkārt, ja starptautiskā tiesā piemērojamie noteikumi neļauj Savienībai darboties tās vārdā, tā var īstenot savu ārējo kompetenci ar savu dalībvalstu starpniecību, kas darbojas kopīgi tās interesēs ( 33 ). Treškārt, dalībvalstīm, kas darbojas starptautiskā tiesā, tas jādara saskaņā ar konstitucionālajiem noteikumiem, kuri reglamentē Savienības ārējo pārstāvību, proti, lojālas sadarbības, konsekvences un vienotības principu ( 34 ).

65. Saskaņā ar šo judikatūru lēmumi par Eiropas Savienības nostāju starptautiskajās organizācijās, kurās tā nav un nevar kļūt par dalībnieci, ko Padome pieņēmusi atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam, paredz, ka šo nostāju paudīs dalībvalstis, kopīgi rīkojoties Savienības interesēs ( 35 ).

66. Izskatāmā lieta attiecas uz darbību Eiropas Savienības interesēs SJO. Dalība šajā organizācijā ir paredzēta tikai valstīm, un Eiropas Savienība nevar kļūt par dalībnieci. SJO konvencija paredz iespēju novērotāja statusā sadarboties ar citām organizācijām. SJO īpatnība slēpjas apstāklī, ka saskaņā ar 1974. gada sadarbības līgumu novērotājas statuss šajā organizācijā ir Komisijai, nevis Savienībai.

67. Šajā kontekstā galvenais jautājums izskatāmajā lietā ir par to, vai darbība Savienības interesēs SJO ir jāveic Savienībai, Komisijai vai dalībvalstīm un vai atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no Eiropas Savienības kompetences rakstura attiecīgajā jomā.

2) Par apstrīdēto lēmumu – tā saturs un pamatojums

68. Apstrīdētajā lēmumā būtībā ir paredzēts, ka strīdīgais iesniegums tiks iesniegts SJO kā dalībvalstu un Komisijas iesniegums un ka to SJO nosūtīs Padomes prezidentūra.

69. Apstrīdētais lēmums tika pieņemts neformāli atbilstoši institūciju pieņemtajai praksei ( 36 ). Tā rezultātā tā pamatojums neizriet tieši no lēmuma kā tāda, bet to var izsecināt tikai no apstākļiem, kas saistīti ar tā pieņemšanu un kas atspoguļoti sagatavošanas dokumentos un Coreper sanāksmes protokolā ( 37 ).

70. Šajā ziņā no Padomes dokumenta, kas adresēts Coreper, izriet, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts, konstatējot, ka iesniegums ir Savienības ekskluzīvā kompetencē tikai tiktāl, cik uz tā priekšmetu attiecas SWD minētie tiesību akti. Attiecībā uz pārējo tika pieņemts, ka iesniegums jāiesniedz dalībvalstīm saskaņā ar dalītu kompetenci. No Komisijas paziņojuma, kas iekļautsCoreper sanāksmes protokolā, var arī secināt, ka dalībvalstis ir izvirzījušas argumentu, ka iesniegumu iesniegšana SJO Savienības vārdā nav iespējama saskaņā ar attiecīgajiem SJO noteikumiem.

71. Attiecībā uz deleģēšanas Padomes prezidentūrai apjomu jānorāda, ka apstrīdētais lēmums aprobežojās ar tīri tehnisku aktu, ar kuru tiek nosūtīts strīdīgais iesniegums SJO. Faktiski tas ietvēra ievada e‑pasta ziņojuma sagatavošanu, strīdīgā iesnieguma pievienošanu tam kā pielikumu un, kā izteikušās pašas puses, “noklikšķināšanu uz pogas [“Sūtīt”]”. Konkrēti, prezidentūra nekādā gadījumā nebija norīkota iesniegt un aizstāvēt iesniegumu MEPC vai ISWG‑GHG. Apstrīdētais lēmums nekādā veidā neierobežoja Komisijas kā novērotājas tiesības SJO veicināt un aizstāvēt iesniegumu.

3) Par Savienības iesnieguma SJO pieņemamību

72. Sākotnējais jautājums, kas jāatrisina, ir Savienības statuss SJO saistībā ar strīdīgo iesniegumu. Pirmkārt, puses ir vienisprātis, ka Savienība nav SJO locekle un tai nav novērotājas statusa šajā organizācijā ( 38 ). Otrkārt, Komisija apgalvo, ka attiecībā uz strīdīgo iesniegumu Savienībai bija tiesības darboties SJO savā vārdā. Šajā ziņā Komisija uzskata, ka ir svarīgi divi apstākļi, proti, Savienības statuss Apvienoto Nāciju Organizācijas sistēmā pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā un SJO ISWG‑GHG 6 aicinājuma teksts.

73. Jāatzīst, ka SJO aktu interpretācija neietilpst Savienības tiesību interpretācijas jomā. Tiesai tomēr ir jāveic šāda interpretācija, lai pārbaudītu apstrīdētā lēmuma likumību.

74. Pēc 1974. gada sadarbības līguma, kas tika parakstīts ar Komisiju, SJO vienmēr ir uzskatījusi, ka tieši Komisijai (nevis Eiropas Kopienai vai vēlāk Savienībai) ir novērotājas statuss organizācijā ( 39 ). Tā praktiskās sekas bija tādas, ka Nīderlandes Karalistes 2005. gadā Eiropas Kopienas vārdā iesniegtais iesniegums SJO, atbildot uz tās aicinājumu ( 40 ), tika noraidīts. No pušu paziņojumiem izriet, ka šāda SJO lēmuma pamatā ir bijis fakts, ka Eiropas Kopiena nebija SJO dalībvalsts un tai organizācijā nebija novērotājas statusa.

75. Man nešķiet, ka Lisabonas līgums, ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcija 65/276 vai verbālnota šajā ziņā būtu varējusi ko mainīt. Jāatzīst, ka Lisabonas līgums paredzēja Savienības juridiskas personas statusu un tās pēctecību Eiropas Kopienā. Tas kopā ar Savienības pārstāvības noteikumiem tika atzīts ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcijā 65/276, un uz to attiecas arī verbālnota. Tomēr puses ir vienisprātis, ka ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcija 65/276 kā tāda nav piemērojama ANO specializētajām aģentūrām, tostarp SJO. Turklāt Kopienas aizstāšanai ar Eiropas Savienību nav nozīmes, jo novērotājas statuss SJO bija nevis Eiropas Kopienai, bet gan Eiropas Komisijai. Visbeidzot verbālnota kā vienpusējs paziņojums Savienības vārdā pati par sevi nevarēja mainīt Savienības statusu SJO.

76. Rezultātā ir jākonstatē, ka Savienībai nav ne dalībnieces, ne novērotājas statusa SJO. Tikai Komisijai šajā organizācijā ir novērotājas statuss ( 41 ).

77. Attiecībā uz ISWG‑GHG 6 aicinājumu ir taisnība, ka dalībnieku loks, ko ISWG‑GHG 6 aicināja iesniegt priekšlikumus par SEG aprites cikla vadlīnijām, nekādā ziņā neaprobežojās tikai ar organizācijas dalībniekiem, bet iekļāva arī starptautiskas organizācijas. Šķiet, Komisija no tā secina, ka tas ir bijis atklāts aicinājums, kas adresēts jebkurai starptautiskai organizācijai, kura ir ieinteresēta iesniegt priekšlikumu. Padome un dalībvalstis, kas iestājušās lietā, nepiekrīt šādai aicinājuma interpretācijai.

78. Nav šaubu, ka ISWG‑GHG 6 aicinājums bija adresēts starptautiskajām organizācijām, kas piedalās SJO darbā. Aicinājums bija ietverts iekšējā ISWG‑GHG dokumentā, un tas jau no paša sākuma liek domāt, ka tā adresāti bija subjekti, kuriem bija noteikts statuss šajā SJO darba grupā. Turklāt adresāti tika aicināti iesniegt sākotnējos priekšlikumus par sarežģītu tehnisku jautājumu, kas kalpotu par sākumpunktu turpmākām diskusijām. Tikai starptautiskas organizācijas, kas piedalās SJO darbībā, bija spējīgas virzīt, apspriest, skaidrot un aizstāvēt savus priekšlikumus ISWG‑GHG darba/aktivitāšu gaitā. Tāpēc jāuzskata, ka tikai tie dalībnieki, kuriem ir SJO MEPC dalībnieka vai novērotāja statuss, bija attiecīgā aicinājuma adresāti un varēja iesniegt savus iesniegumus bez noraidīšanas riska.

79. Līdz ar to nebija pamata uzskatīt, ka aicinājuma teksts ir īpašs pamats, kas Savienībai dod tiesības iesniegt strīdīgo iesniegumu.

4) Par LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma piemērošanas jomu

80. Komisija apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāptas tās prerogatīvas saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu, ciktāl šajā pantā ir noteikts, ka, izņemot kopējo ārpolitiku un drošības politiku un citus Līgumos paredzētos gadījumus, Komisijai ir jānodrošina Savienības ārējā pārstāvniecība.

81. Tāpēc būtisks jautājums ir par to, vai iepriekšminētā noteikuma piemērošanas joma ir ierobežota ar tām situācijām, kurās Savienība darbojas savā vārdā, vai arī tā aptver situācijas, kad Savienība, kurai ir liegts īstenot savu ārējo kompetenci savā vārdā, īsteno to ar dalībvalstu starpniecību.

82. Šķiet, ka Tiesas judikatūra par Savienības kompetences īstenošanu ar dalībvalstu starpniecību ( 42 ) nav novecojusi pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā ( 43 ). Ja šajās situācijās būtu piemērojams LES 17. panta 1. punkta sestais teikums, dalībvalstis, kas rīkojas kopīgi Savienības interesēs, būtu jāpārstāv Komisijai. Šāda Komisijas prerogatīva no Līgumiem neizriet.

83. Vienīgā loģiskā LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma interpretācija ir tāda, ka šis noteikums ir piemērojams situācijās, kad Savienība kā starptautisko tiesību subjekts var rīkoties savā vārdā. Šī interpretācija atbilst vispārpieņemtajai jēdziena “pārstāvība” izpratnei, kas attiecas uz jautājumu par to, kurš var tikt atzīts par tiesīgu rīkoties starptautisko tiesību subjekta vārdā ( 44 ), it īpaši, lai tā vārdā uzņemtos saistības attiecībā uz citiem subjektiem ( 45 ).

84. Attiecīgi ikreiz, kad dalībvalstis rīkojas kopīgi Savienības interesēs, jo pati Savienība starptautisko tiesību normu dēļ nevar īstenot savu ārējo kompetenci, tās nedarbojas kā Savienības pārstāvji, bet gan darbojas savā vārdā kā tās pilnvarnieki ( 46 ). Līdz ar to tās (nevis Savienība) kļūst par tiesību un pienākumu subjektiem, kas izriet no noslēgtajiem līgumiem ( 47 ). Tāpēc es uzskatu, ka LES 17. panta 1. punkta sestais teikums, ciktāl tajā ir paredzēta Komisijas prerogatīva pārstāvēt Savienību ārējās attiecībās, nav piemērojams situācijās, kad Savienība nerīkojas savā vārdā ( 48 ).

85. Ikreiz, kad dalībvalstis rīkojas kopā kā Savienības pilnvarnieki, jo pastāv šķērslis, lai Savienība pati varētu rīkoties, tās var brīvi izlemt, vai tās rīkojas atsevišķi vai arī uztic vienai dalībvalstij veikt noteiktu uzdevumus to vārdā. Šādas “rīkošanās ar pilnvaras starpniecību” iespēja ir pieļaujama saskaņā ar starptautisko tiesību parasto noteikumu ( 49 ). Nav iemesla uzskatīt, ka šis noteikums nav piemērojams attiecībām starp Savienības dalībvalstīm, ja tās darbojas savā vārdā, bet Savienības interesēs. Manuprāt, LES 17. panta 1. punkta sestais teikums to neizslēdz.

5) Norāde par rīcību Savienības interesēs

86. Komisija apgalvo, ka lēmumā kļūdaini nav norādīts, ka dalībvalstis rīkojas Savienības interesēs.

87. Ņemot vērā faktu, ka nav oficiāla Padomes lēmuma, kurā šāda norāde varētu būt iekļauta, saprotu, ka šis arguments attiecas uz strīdīgā iesnieguma nosaukumu.

88. Manuprāt, no lojālas sadarbības principa izriet, ka ikreiz, kad dalībvalstis rīkojas kopīgi Savienības interesēs kā tās pilnvarnieki, tām šī informācija ir jānodod saviem ārējiem partneriem. To rīcības pamatā ir pienākumi, kas izriet no to dalības Eiropas Savienībā, un tādējādi tā nav pilnībā autonoma. Šis fakts nav mazsvarīgs ārējiem partneriem. Vispārējais godprātīgas rīcības princips paredz, ka šie partneri par to ir jāinformē.

89. Tomēr tas, kā pareizi izteikt faktu, ka dalībvalstis rīkojas Savienības interesēs, ir atkarīgs no apstākļiem. It īpaši tam nevajadzētu būt formā, kas varētu radīt šaubas par tā dalībnieka identitāti, kurš veic darbību. No vienas puses, sliecos piekrist Komisijai, ka nebija nekādu šķēršļu SJO MEPC ziņot, ka attiecīgā darbība tiek veikta Savienības interesēs. No otras puses, tas ne vienmēr nozīmē, ka iesnieguma nosaukumā bija jābūt vārdiem “Eiropas Savienības vārdā”, it īpaši, ņemot vērā faktu, ka SJO agrāk šādu norādi ir sapratusi kā dalībnieka norādīšanu, kas veic darbības SJO, kā rezultātā tika noraidīts Savienības (toreiz Eiropas Kopienas) vārdā iesniegtais iesniegums.

90. Manuprāt, izskatāmajā lietā nebija šaubu par to, ka līdzautori rīkojas Savienības interesēs. Tas izriet no strīdīgā iesnieguma autoru norādīšanas, kas ir Savienības dalībvalstis, kuras darbojas kopā ar Eiropas Komisiju. Pēdējās minētās iestādes klātbūtne skaidri norādīja, ka darbība ir saistīta ar Eiropas Savienību. Tas ir redzams arī no e‑pasta ziņojuma teksta, ar kuru nosūtīts strīdīgais iesniegums. Autors ir norādījis ka e‑pastu nosūtījusi Eiropas Savienības prezidējošā dalībvalsts ( 50 ). Tajā arī bija informācija, ka iesnieguma līdzautori ir Eiropas Savienības dalībvalstis. Šajā kontekstā bija skaidrs, ka strīdīgais iesniegums ir darbība, kas veikta Savienības interesēs.

6) Noslēguma piezīmes

91. Ņemot vērā faktu, ka, balstoties uz iepriekš minēto vērtējumu, nav pamata uzskatīt, ka Savienība bija to dalībnieku vidū, kuriem bija tiesības iesniegt strīdīgo iesniegumu SJO, secinu, ka LES 17. panta 1. punkta sestais teikums, kas paredz, ka Savienību pārstāv Komisija, nebija piemērojams.

92. Tādējādi Savienības rīcības kārtība saistībā ar strīdīgo iesniegumu starptautiskajās tiesībās bija ierobežota līdz dalībvalstu rīcībai, kuras rīkojas kopīgi Savienības interesēs. Izņēmuma kārtā, ņemot vērā īpašo aicinājumu, kas adresēts starptautiskajām organizācijām (kuras piedalās SJO MEPC darbā), Eiropas Komisija bija tiesīga darboties kopā ar dalībvalstīm.

93. Šajā kontekstā Savienības dalībvalstu un Eiropas Komisijas izraudzīšana par strīdīgā iesnieguma līdzautoriem nevarēja novest pie LES 17. panta 1. punkta sestajā teikumā paredzētās Komisijas prerogatīvas pārstāvēt Savienību pārkāpuma. Komisijas iekļaušana strīdīgā iesnieguma līdzautora statusā atbilda Komisijas priekšlikumam, kas ietverts SWD un iesnieguma projektā, ciktāl tas bija iespējams saskaņā ar SJO noteikumiem, kurus līdz šim interpretējusi pati SJO. Šī iekļaušana bija izpausme tam, ka darbība tiek veikta Savienības interesēs.

94. Šo secinājumu 85. punktā izklāstīto iemeslu dēļ ar deleģēšanu Padomes prezidentūrai nosūtīt strīdīgo iesniegumu SJO netika pārkāpts arī LES 17. panta 1. punkta sestais teikums. Turklāt šī deleģēšana pat pastiprināja faktu, ka dalībvalstis rīkojas kā Eiropas Savienības dalībvalstis.

95. Līdz ar to uzskatu, ka ar apstrīdēto lēmumu nav pārkāpts LES 17. panta 1. punkta sestais teikums, jo tas nebija piemērojams strīdīgajam iesniegumam.

c) Secinājums par otro pamatu

96. Otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots, jo ar apstrīdēto lēmumu nav pārkāpts LES 17. panta 1. punkts.

2. Par pirmo pamatu

97. Mana otrā pamata vērtējuma rezultāts padara pirmā pamata vērtējumu par nevajadzīgu. Neatkarīgi no Savienības kompetences veida ir pamats uzskatīt, ka SJO tiesību aktos ir paredzēta tikai tādu iesniegumu pieņemamība Savienības interesēs, ko iesniegušas dalībvalstis (kā SJO dalībvalstis) un Komisija (kā SJO novērotāja ( 51 )). Līdz ar to Savienības kompetences raksturs jomā, uz kuru attiecas strīdīgais iesniegums, nekādi neietekmē apstrīdētā lēmuma likumību. Pat ja tā būtu ekskluzīva, strīdīgais iesniegums nevarētu būt kā Eiropas Savienības iesniegums.

98. Tomēr turpināšu pirmā pamata vērtējumu gadījumā, ja Tiesa nepiekristu manam viedoklim par otro pamatu.

99. Pirmais pamats attiecas uz LESD 3. panta 2. punkta un Savienības ekskluzīvās kompetences pārkāpumu. Lai gan prasības pieteikumā tas kā tāds nav norādīts, pamats būtībā sastāv no divām daļām – pirmā daļa attiecas uz pēdējo (trešo) situāciju, kas paredzēta LESD 3. panta 2. punktā, savukārt otrā attiecas uz otro šajā pantā minēto situāciju.

a) Par pirmā pamata pirmo daļu

1) Lietas dalībnieku argumenti

100. Pirmā pamata pirmā daļa attiecas uz LESD 3. panta 2. punkta pēdējās daļas pārkāpumu. Pēc Komisijas domām, SJO pieņemtais nākotnes akts ietekmētu kopējos noteikumus vai mainītu to piemērošanas jomu, un tas nozīmē, ka Savienības kompetence ir ekskluzīva. It īpaši strīdīgajā iesniegumā ierosinātā jūras transporta SEG emisiju aplēses metodika ietilpst jomā, uz kuru lielā mērā attiecas kopīgi Savienības noteikumi. Šajā ziņā Komisija atsaucas uz MZV regulu, Direktīvu 2014/94 un Direktīvu 2018/2001. Tā arī apgalvo, ka strīdīgais iesniegums var ietekmēt šos kopīgos noteikumus, ņemot vērā to paredzamo attīstību.

101. Padome, kuru atbalsta dalībvalstis, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi, ka strīdīgais iesniegums var ietekmēt kopējos Savienības noteikumus vai mainīt to piemērošanas jomu LESD 3. panta 2. punkta izpratnē. Ar to vien, ka tam varētu būt līdzīgs galvenais mērķis kā iepriekš minētajos Savienības tiesību aktos ietvertajiem noteikumiem, nepietiek, lai uzskatītu, ka tas skar jomu, uz kuru lielā mērā attiecas šie noteikumi, vai ka tas var tās ietekmēt LESD 3. panta 2. punkta izpratnē. Pēc Padomes domām, Komisijas SWD, kam pievienots strīdīgā iesnieguma projekts, trūkst vērtējuma par paredzamo turpmāko attīstību un Savienības noteikumu un starptautiskā instrumenta noteikumu būtību un saturu.

102. Šajā ziņā Beļģijas Karaliste apgalvo, ka strīdīgā iesnieguma mērķis ir tikai noteikt galvenos jēdzienus un principus pirms pamatnostādņu projekta izstrādes. Tāpēc pašreizējā situācijā nav pat nekādu pamatnostādņu projektu, nemaz nerunājot par risku, ka tiks ietekmēti kopējie Savienības noteikumi.

103. Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka LESD 3. panta 2. punkts principā nav piemērojams, iesniedzot priekšlikumus nesaistošu pamatnostādņu izstrādei. Šajā ziņā izskatāmā lieta neattiecas uz pasākumiem, kas ir saistoši saskaņā ar starptautiskajām tiesībām un varētu attaisnot LESD 3. panta 2. punkta piemērošanas jomas paplašināšanu, jo MEPC/ISWG‑GHG šajā lietā nedarbojas kā noteikumu izstrādātāja. Šeit aplūkotais iesniegums sākotnēji ir diskusijas objekts.

104. Attiecībā uz MZV regulu Komisija apgalvo, ka tajā ir izklāstīti noteikumi precīzai kuģu oglekļa dioksīda (CO2) emisiju uzraudzībai, ziņošanai un pārbaudei, rentablai jūras transporta radīto CO2 emisiju samazināšanas veicināšanai. Tā ir balstīta uz kuģa faktisko degvielas patēriņu, kas tiek reizināts ar emisijas koeficientu, kurš atspoguļo attiecīgās degvielas sadegšanu. Strīdīgajā iesniegumā ierosinātā WtT emisiju aprēķināšanas metodikas izstrāde ietilpst MZV regulas piemērošanas jomā. Ja to pieņems SJO, tas noteikti būtu saistīts ar minētās regulas I pielikuma A iedaļā uzskaitīto emisijas faktoru izmaiņām.

105. Šajā ziņā Padome un lielākā daļa dalībvalstu, kas iestājušās lietā, būtībā apgalvo, ka nevar pieņemt, ka nākotnes pamatnostādnēs būtu noteikta jauna un visaptveroša emisiju MZV metodika, jo šo pamatnostādņu saturs un priekšmets joprojām ir neskaidrs. Šajā ziņā strīdīgais iesniegums neliecina par jaunas MZV metodika izstrādi. It īpaši tas neprasa nekādas izmaiņas SJO vai Savienības MZV noteikumos. Strīdīgajā iesniegumā ir tikai sniegta atsauce uz WtT SEG emisiju aplēsi, lai ļautu kuģu operatoriem noteikt alternatīvo degvielu ietekmi, salīdzināt šādu degvielu WtW veiktspēju un veicinātu minēto degvielu izmantošanu. Tā aptver arī plašāku piemērošanas jomu nekā MZV regula, kas attiecas tikai uz kuģu oglekļa dioksīda (CO2) emisijām un paredz emisiju standartvērtības tikai degvielām, kas nav alternatīvās degvielas. Šī reglamentēšanas sistēma ir balstīta uz TtP pieeju, un tajā nav ņemtas vērā WtT emisijas. Lai atspoguļotu WtW emisijas, Komisija bija ierosinājusi izstrādāt īpašas korekcijas vērtības, kas jāpiemēro esošajām noklusējuma emisiju vērtībām TtP emisijām. Tomēr Coreper pieņēma atšķirīgu pieeju, jo tā ierosināja izstrādāt īpašas WtT vērtības, kas tiktu pievienotas TtP vērtībām. Tāpēc MZV regulā grozījumi nebūtu vajadzīgi.

106. Savā atbildē Komisija apgalvo, ka WtT un TtP emisijas ir saistītas strīdīgajā iesniegumā izklāstītajā metodikā. Nav nozīmes tam, vai kopējā emisiju aprēķina nolūkos WtT emisijas aprēķina atsevišķi no TtP emisijām vai arī no paša sākuma tiek piemērots kombinēts aprēķins. Pretēji Padomes argumentam MZV regulu piemēro neatkarīgi no degvielas veida, lai gan tajā nav noteiktas emisijas faktoru standartvērtības alternatīvajām degvielām, kas ir jānosaka šīs regulas ieviešanas gaitā. Komisija arī apgalvo, ka SEG iesniegumā paredzēto metodiku var uzskatīt par paredzamu pašlaik piemērojamās sistēmas paplašināšanu no CO2 uz citām SEG emisijām.

107. Attiecībā uz Direktīvu 2014/94 Komisija apgalvo, ka paredzētais SJO instruments var ietekmēt tās 2. panta 1. punktā ietverto “alternatīvo degvielu” definīciju. Visticamāk, šī definīcija konsekvences labad būtu jāpielāgo jebkuriem SJO noteikumiem, un tai varētu būt horizontāla ietekme uz kopējo Savienības noteikumu kopumu, kuri izstrādāti, lai veicinātu alternatīvo degvielu izmantošanu.

108. Padome un dažas dalībvalstis, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka nav pamata uzskatīt, ka Direktīvā 2014/94 ietvertā “alternatīvo degvielu” definīcija būtu jāpielāgo pamatnostādnēm, kas jāpieņem SJO, pamatojoties uz strīdīgo iesniegumu. Beļģijas Karaliste apgalvo, ka Direktīva 2014/94 nav pilnībā saistīta ar iesnieguma saturu. Francijas Republika izvirza argumentu, ka strīdīgajā iesniegumā nav ietverta “alternatīvo degvielu” definīcija. Francijas Republika un Vācijas Federatīvā Republika būtībā apgalvo, ka Komisija nav paskaidrojusi, kāpēc Direktīvas 2014/94 2. panta 1. punktā noteiktajai “alternatīvo degvielu” definīcijai būtu nepieciešami grozījumi.

109. Komisija savā atbildē norāda, ka pietiek ar to, ka SEG iesniegumā ir paredzēti noteikumi, kas lielā mērā pārklātos ar kopējiem Savienības noteikumiem.

110. Attiecībā uz Direktīvu 2018/2001 Komisija norāda uz tās 29. pantu, kurā ir noteikti sīki izstrādāti noteikumi par ilgtspējības un SEG emisiju samazināšanas kritērijiem biodegvielām, bioloģiskajam šķidrajam kurināmajam un biomasas degvielai. Tā piekrīt, ka šīs definīcijas galvenokārt ir paredzētas citiem mērķiem, piemēram, lai novērtētu atbilstību dalībvalstu saistībām attiecībā uz atjaunojamo enerģiju. Tomēr tā apgalvo, ka arī tās, visticamāk, ietekmēs nākotnes SJO instruments.

111. Pēc Padomes domām, kuru atbalsta dalībvalstis, kas iestājušās lietā, pat ja Direktīvai 2018/2001 un strīdīgajam iesniegumam ir līdzīgs galvenais mērķis, proti, veicināt atjaunojamo enerģijas veidu ražošanu un izmantošanu, it īpaši, lai samazinātu SEG emisijas, direktīvas 29. pantā noteiktie kritēriji ir paredzēti citiem mērķiem, nevis tiem, kas paredzēti strīdīgajā iesniegumā. Pēdējā minētā dokumenta mērķis ir ļaut kuģu operatoriem precīzi noteikt un salīdzināt dažādu alternatīvo degvielu kopējo ietekmi uz SEG un to veiktspēju. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka, tā kā starp pamatnostādņu projekta un Direktīvas 2018/2001 normatīvo saturu nepastāv korelācija, nevar apšaubīt, ka reglamentējošo jomu lielā mērā aptver Savienības tiesību normas.

2) Vērtējums

i) Ievads

112. LESD 3. panta 2. punktā in fine ir paredzēta Savienības ekskluzīva ārējā kompetence starptautisku līgumu noslēgšanai, ja tā noslēgšana var ietekmēt kopējos noteikumus vai mainīt to piemērošanas jomu. Ņemot vērā Tiesas judikatūru, šis pants ir piemērojams ne tikai starptautiska līguma noslēgšanai, bet arī agrākā stadijā, kad notiek sarunas par šādu līgumu, un vēlākā posmā, kad ar līgumu izveidota iestāde tiek aicināta pieņemt pasākumus tā īstenošanai ( 52 ).

113. LESD 3. panta 2. punkts in fine ir judikatūras par Savienības netiešajām ārējām pilnvarām galvenā pavediena kodifikācija, kuras izcelsme ir spriedumā Komisija/Padome ( 53 ), ko parasti dēvē par AETR doktrīnu.

114. AETR doktrīna laika gaitā ir attīstījusies, un šķiet, ka tās evolūcijas process vēl nav beidzies. Nosaukt to par “vienu no visnecaurredzamākajām doktrīnām Savienības tiesībās pat visdziļākajiem juridiskajiem prātiem” ( 54 ) varētu būt pārspīlēti, taču tā noteikti ir pelnījusi tikt dēvēta kā “sarežģīta tiesnešu izstrādāta doktrīna, kas nav piemērota perfektai kodifikācijai vienā vai divās rindiņās” ( 55 ).

115. Īss kopsavilkums par tās pašreizējo stāvokli ir atrodams vairākos pēdējos gados pasludinātos spriedumos un nolasītajos atzinumos. Pēc pašas Tiesas vārdiem, tā kā Savienībai ir piešķirtas tikai pilnvaras, jebkurai kompetencei, it īpaši, ja tā ir ekskluzīva, ir jābalstās uz secinājumiem, kas izdarīti, veicot visaptverošu un detalizētu vērtējumu attiecībā uz saistību starp paredzēto starptautisko līgumu un spēkā esošajiem Savienības tiesību aktiem. Šajā vērtējumā ir jāņem vērā jomas, uz kurām attiecas atbilstoši Savienības tiesību noteikumi un paredzētā līguma noteikumi, to paredzamā turpmākā attīstība, kā arī šo noteikumu un nosacījumu raksturs un saturs, lai noteiktu, vai līgums var apdraudēt Savienības noteikumu vienotu un konsekventu piemērošanu un ar tiem izveidotās sistēmas pareizu darbību ( 56 ).

116. Iepriekš minētajā kopsavilkumā minēto dažādo elementu nozīme un attiecības starp tiem ir apstrīdamas. Tie tika pakāpeniski pievienoti AETR doktrīnai gadu gaitā pēc turpmākajiem Tiesas spriedumiem un atzinumiem. Ir iespējams noteikt divas šādu elementu kategorijas. Pirmās kategorijas elementi nosaka objektus, uz kuriem attiecas vērtējums (Savienības noteikumi un starptautiskās saistības). Otrās kategorijas elementi attiecas uz attiecībām starp šiem objektiem.

117. Lietas būtība ir attiecībās, kuras skar otrās grupas elementi ( 57 ). Ja starptautiskajām saistībām nebūtu nekādas ietekmes uz Savienības tiesībām (ņemot vērā to paredzamo turpmāko attīstību), faktam, ka abas noteikumu sistēmas attiecas uz vienu un to pašu jomu, LESD 3. panta 2. punkta izpratnē nebūtu nozīmes.

118. Tas izriet ne tikai no LESD 3. panta 2. punkta formulējuma, bet arī no iepriekš minētās Tiesas judikatūras. Tajā ir norādīts, ka vērtējums ir jāveic pilnībā, lai noteiktu, vai starptautiskās saistības var apdraudēt Savienības noteikumu vienotu un konsekventu piemērošanu un ar šiem noteikumiem izveidotās sistēmas pareizu darbību vai arī pakārtoti – vai attiecīgās starptautiskās saistības, kas ne vienmēr ir pretrunā šiem noteikumiem, var ietekmēt to nozīmi, apjomu un efektivitāti ( 58 ). Tādējādi, lai attiecīgais nosacījums tiktu izpildīts, ir nepieciešama reāla starptautisko saistību ietekme uz Savienības tiesībām.

119. Pārbaudot pirmās kategorijas elementus, ir jāpatur prātā nosacījums, ka Savienības noteikumiem ir reāla ietekme. Ciktāl tas attiecas uz šiem jautājumiem, Tiesa it īpaši ir atzinusi, ka pastāv risks, ka dalībvalstu uzņemtās starptautiskās saistības var kaitēt Savienības kopīgajiem noteikumiem vai grozīt to piemērošanas jomu, un tas var attaisnot Savienības ekskluzīvo ārējo kompetenci, ja šie noteikumi ir piemērojami šīm saistībām ( 59 ). Tā arī ir nospriedusi, ka šāda riska konstatēšana nenozīmē, ka starptautisko saistību un Savienības noteikumu joma pilnībā sakrīt ( 60 ). It īpaši šādas starptautiskas saistības var ietekmēt Savienības noteikumus vai mainīt to piemērošanas jomu, ja saistības attiecas uz jomu, uz kuru jau lielā mērā attiecas šādi noteikumi ( 61 ). Tomēr visās šajās lietās konstatējums, ka abu noteikumu sistēmu attiecīgās piemērošanas jomas pārklājas, ir tikai pirmais solis. Lai attiecīgais nosacījums tiktu izpildīts, starptautiskajām saistībām ir jābūt zināmai ietekmei uz Savienības noteikumu nozīmi, piemērošanas jomu un efektivitāti.

120. Tāpat ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ieinteresētajai pusei ir jāsniedz pierādījumi, lai noteiktu Savienības ārējās kompetences, uz kuru tā vēlas atsaukties, ekskluzīvo raksturu ( 62 ).

121. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmkārt, vērtēšu paredzēto starptautisko saistību apjomu, veidu un saturu; otrkārt, salīdzināšu to ar Savienības tiesību normu piemērošanas jomu, uz ko atsaucas Komisija; un, treškārt, pārbaudīšu starptautisko saistību ietekmi uz attiecīgo Savienības tiesību normām ( 63 ).

ii) Starptautiskās saistības – piemērošanas joma, būtība un saturs

122. Līguma noslēgšanas vai pat sarunu gadījumā nākotnes starptautisko saistību apjoma, rakstura un satura noteikšana principā ir vienkārša. Tomēr šī lieta attiecas uz nākotnes instrumentu, kura piemērošanas jomu, būtību un saturu ir grūti definēt un paredzēt. Tas ir saistīts ar faktu, ka darbs pie nākotnes tiesību akta ir sākuma stadijā, kad vēl ir jāizlemj par tiesību aktiem, kuri risina jautājumu par SEG emisijām no kuģu degvielas aprites cikla perspektīvā, un tie tikai tagad tiek meklēti un apspriesti.

123. Tāpēc pirmais solis ir noteikt nākotnes starptautisko saistību piemērošanas jomu, būtību un saturu, kas būtu jāņem vērā, veicot vērtējumu saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu. Konkrēti, vai tie būtu jānosaka, pamatojoties uz ISWG‑GHG 6 aicinājuma tekstu vai arī pamatojoties uz strīdīgo iesniegumu?

124. Komisija un Padome tiesas sēdē vienojās, ka ir jāņem vērā strīdīgā iesnieguma saturs, nevis aicinājuma tvērums. Es principā piekrītu šai nostājai. Jāatzīst, ka arī ISWG‑GHG 6 aicinājums ir svarīgs, jo tajā ir izklāstīti noteikti (kaut arī plaši) ierobežojumi attiecībā uz nākotnes instrumenta piemērošanas jomu, raksturu un saturu. Tomēr strīdīgais iesniegums ir vienīgais informācijas avots par to, kā Savienība iztēlojas šo instrumentu. Šī sākotnējā koncepcija ļauj paredzēt nākotnes instrumenta formu un tādējādi var labāk kalpot par vērtējuma objektu nekā atklāts un neskaidrs aicinājums iesniegt priekšlikumus. Tas arī ļauj uzskatīt, ka pastāv zināma varbūtība, ka Savienības ierosinātais priekšlikums tiks pieņemts ( 64 ).

125. Ņemot vērā strīdīgo iesniegumu, tādējādi ir jāsecina, ka nākotnes starptautiskās saistības, kas jāņem vērā LESD 3. panta 2. punkta vērtējumā, ir nākotnes instruments, kas ir pamatnostādnes, ar kurām tiek risināts jautājums par SEG emisijām no jūras degvielas aprites cikla perspektīvā, ieviešot WtT vērtības alternatīvajām degvielām. Šīs WtT vērtības atspoguļotu SEG emisijas augšposmā, savukārt zināmās TtP emisiju vērtības atspoguļotu SEG emisijas lejasposmā.

126. Ņemot vērā strīdīgā iesnieguma tekstu un SJO dokumentus ( 65 ), tostarp ISWG‑GHG 6 aicinājumu, pašlaik nevar noteikt, vai nākotnes vadlīnijas būs saistošas ( 66 ). It īpaši strīdīgajā iesniegumā nav ierosināti nekādi grozījumi nevienā saistošā SJO instrumentā ( 67 ).

iii) To Savienības noteikumu piemērošanas joma, kuri, iespējams, var tikt ietekmēti

127. Komisija balstās uz trim Savienības noteikumu avotiem, kurus var ietekmēt attiecīgais nākotnes starptautiskais instruments, proti, uz MZV regulu, Direktīvu 2014/94 un Direktīvu 2018/2001.

128. Attiecībā uz abām iepriekš minētajām direktīvām pilnībā piekrītu Padomes un dažu personu, kas iestājušās lietā, paustajam viedoklim. Nav pamata uzskatīt, ka jomas, uz kurām attiecas minētās direktīvas, atbilstošā veidā pārklājas ar starptautiskā instrumenta jomām. Tas, ka dažādiem tiesību aktiem ir viens un tas pats galvenais mērķis, proti, SEG emisiju samazināšana un klimata pārmaiņu apkarošana, pats par sevi nav pietiekams apsvērums, lai noteiktu, ka to noteikumi atbilstošā veidā pārklājas no LESD 3. panta 2. punkta viedokļa. To pašu galveno mērķi, piemēram, vides aizsardzību vai, konkrētāk, klimata pārmaiņu apkarošanu vai pat SEG emisiju samazināšanu, var sasniegt ar dažādiem tiesību aktiem, kuru noteikumiem nav obligāti citam cits jāietekmē. Konkrēti, vienus un tos pašus jēdzienus, ko izmanto dažādos aktos, nav nepieciešams definēt tādā pašā veidā kā akta kontekstu, jo tā struktūra un tvērums var noteikt pirmā akta definīciju. Protams, nav izslēgts, ka var pieņemt dažas horizontālas definīcijas, taču tas nav acīmredzamākais risinājums.

129. Šajā ziņā Direktīvas 2014/94 2. panta 1. punktā ietvertā “alternatīvo degvielu” definīcija nav obligāti jāgroza pēc nākotnes starptautiskā instrumenta pieņemšanas. Komisijas apgalvojumi, ka šī definīcija, visticamāk, būtu jāpielāgo jebkuriem SJO noteikumiem konsekvences labad un ka tai varētu būt horizontāla ietekme uz kopējo Savienības noteikumu kopumu, kuri izstrādāti, lai veicinātu alternatīvu degvielu izmantošanu, pagaidām ir tikai hipotētiski. Ar vienkāršu faktu, ka abi akti attiecas uz vienu un to pašu jēdzienu, nepietiek, lai apgalvotu, ka tie savstarpēji pārklājas, ja abu tiesību aktu attiecīgie mērķi ir atšķirīgi. Direktīvā 2014/94 ir lietots termins “alternatīvās degvielas”, lai noteiktu tās noteikumu piemērošanas jomu attiecībā uz pasākumiem alternatīvo degvielu infrastruktūras izvēršanai. Alternatīvajām degvielām piemērojamo WtT vērtību piemērošanas jomas ierobežošana nenozīmē, ka šajā nolūkā terminam “alternatīvās degvielas” nevar piešķirt citu definīciju.

130. Attiecībā uz Direktīvu 2018/2001 pati Komisija atzīst, ka tās 29. pantā ietvertās definīcijas galvenokārt ir paredzētas citiem mērķiem, piemēram, lai novērtētu atbilstību dalībvalstu saistībām attiecībā uz atjaunojamo enerģiju. Nav iespējams sniegt argumentus, kas ļautu prognozēt, ka WtT vērtību ieviešana dažādām jūras transportā izmantotajām degvielām varētu ietekmēt iepriekš minētās definīcijas.

131. Manuprāt, Komisija nav sniegusi pārliecinošus argumentus, lai pamatotu savus apgalvojumus attiecībā ne uz vienu no iepriekš minētajām direktīvām.

132. Tomēr MZV regulas situācija ir diezgan atšķirīga. Šajā ziņā piekrītu Komisijas paustajam viedoklim, ka jomas, uz kurām attiecas šī regula un nākotnes starptautiskais instruments, ir cieši saistītas.

133. MZV regulas pamatojums ir skaidrs. No tās 1. apsvēruma izriet, ka regulas mērķis ir veicināt emisiju samazināšanu. Tas attiecas arī uz nākotnes pamatnostādnēm, ņemot vērā strīdīgo iesniegumu.

134. Gan šī regula, gan šīs pamatnostādnes attiecas uz vienu un to pašu nozari – jūras transportu – un vienu un to pašu darbību – degvielas iegādi un izmantošanu.

135. Abi ir paredzēti, lai sniegtu informāciju par SEG emisijām, kas saistītas ar noteiktu kurināmo izmantošanu ( 68 ). Atšķirība ir tāda, ka TtP emisijas ir tieši saistītas ar degvielas sadedzināšanu uz kuģa, proti, ar faktiskajām darbībām jūrniecības nozarē, savukārt WtT emisijas attiecas uz darbību pirms šīm darbībām, un tām nav avota jūrniecības kā tādas nozarē. Tomēr starp tām pastāv netieša saikne tādā nozīmē, ka pieprasījums pēc degvielas jūrniecības nozarē ir tas, kas izraisa degvielas ražošanu un WtT emisijas.

136. Visbeidzot, skaidra saikne starp MZV regulas un nākotnes starptautiskā instrumenta piemērošanas jomu, kas paredzēta strīdīgajā iesniegumā, izriet no tā teksta. Ierosinātās WtT vērtības nav jāizmanto atsevišķi, bet gan kopā ar zināmajām emisiju vērtībām lejasposmā (kā tas tiek piemērots šajā regulā).

137. Jāatzīst, ka starp abiem instrumentiem ir arī atšķirības.

138. Pirmkārt, MZV regula attiecas tikai uz CO2 emisijām, savukārt WtT vērtības ir paredzētas, lai ietvertu visu veidu SEG. Šajā ziņā jānorāda, ka CO2 ir SEG ar lielāko daļu no visām SEG emisijām kopā ( 69 ). Ja Savienība paredzētu noslēgt starptautisku līgumu, kas paredz citu SEG emisiju aprēķinu, lai samazinātu emisijas no jūras transporta, būtu neiespējami apgalvot, ka instruments neietilpst jomā, uz kuru lielā mērā attiecas Savienības tiesību akti ( 70 ).

139. Otrkārt, pat ja MZV regulas I pielikumā noteiktie noklusējuma emisijas koeficienti pagaidām ir noteikti tikai attiecībā uz fosilo kurināmo, tajā pašā pielikumā ir skaidra norāde, ka tās piemērošanas joma neaprobežojas ar to ( 71 ).

140. Treškārt, fakts, ka nākotnes pamatnostādņu mērķis ir veicināt alternatīvo degvielu ieviešanu, nenozīmē, ka uz fosilo kurināmo, uz ko pirmām kārtām attiecas MZV regula, tas neattiecas ( 72 ). Šķiet, ka ieguvumus no alternatīvo degvielu izmantošanas var redzēt tikai tad, ja ir iespējams salīdzināt vienādu informāciju (WtT emisijas) par visām degvielām.

141. Ceturtkārt, jāatzīst, ka MZV regula ir balstīta uz TtP pieeju, kas principā nozīmē, ka tā attiecas uz SEG emisijām, kuras rodas, sadedzinot degvielu uz kuģa (lejasposms). Savukārt strīdīgajā iesniegumā ir paredzēta WtT vērtību pieņemšana, kas atspoguļo SEG emisijas izejvielu ieguves un degvielas ražošanas un izplatīšanas laikā (augšposms). Tomēr, pat ņemot vērā strīdīgo iesniegumu, šīs WtT vērtības ir jāapvieno ar TtP emisijas vērtībām. Faktiski tās ir paredzētas tam, lai papildinātu pieejamo informāciju par SEG emisijām lejasposmā. Tas ir loģiski, jo iesniegumos bija paredzēts risināt jautājumu par degvielas SEG emisijām aprites cikla perspektīvā, nevis tikai augšposmā. Šī iemesla dēļ man šķiet, ka WtT vērtības nebūtu īpaši noderīgas, ja tās ņemtu atsevišķi. It īpaši tās nedrīkst izmantot, lai vienkārši aprēķinātu faktiskās emisijas kopējo emisiju aprēķināšanas procesa augšposmā ( 73 ). To nolūks ir sniegt informāciju tiem, kas ir atbildīgi par emisijām lejasposmā. Tikai kopā ar TtP emisiju vērtībām WtT vērtības sniegs informāciju par SEG emisijām, kas rodas, izmantojot noteiktu degvielu aprites cikla perspektīvā.

142. Iepriekš minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka atšķirības starp abu tiesību aktu piemērošanas jomu nav svarīgas šī vērtējuma vajadzībām. Un otrādi, es uzskatu, ka nākotnes starptautiskais instruments strīdīgajā iesniegumā paredzētajā formā attiecas uz jomu, kas ir reglamentēta Savienības tiesību aktos, lielā mērā MZV regulā.

iv) Nākotnes starptautiskā instrumenta ietekme uz Savienības noteikumiem

143. Ņemot vērā iepriekš izdarītos secinājumus, izšķirošais jautājums ir par to, vai Komisija ir pierādījusi, ka nākotnes starptautiskajam instrumentam būs reāla ietekme uz Savienības noteikumiem.

144. Mana piedāvātā atbilde uz jautājumu ir “nē”.

145. Šajā ziņā pirmām kārtām nav pamata uzskatīt, ka nākotnes starptautiskais instruments pārskatāmā nākotnē kļūs saistošs. Jākonstatē, ka pagaidām tas ir paredzēts kā nesaistošs akts, kura mērķis ir tikai veicināt noteiktu uzvedību kuģniecības nozarē, sniedzot informāciju par SEG emisijām no alternatīvajām degvielām augšposmā ( 74 ).

146. Jāatzīst, ka WtT vērtību izmantošana kā metrika, kas sniedz šādu informāciju, būtu cieši saistīta ar MZV regulā piemēroto vērtību izmantošanu. Tomēr tas nenozīmē, ka to ieviešana SJO, lai atspoguļotu SEG emisijas augšposmā, ietekmētu šajā regulā noteikto sistēmu. Nav īpaša iemesla uzskatīt, ka pēdējais no minētajiem dokumentiem būtu jebkādā veidā jāgroza. MZV regulu varētu turpināt piemērot tās pašreizējā formā, lai uzraudzītu un ziņotu par faktiskajām jūras transporta radītajām SEG emisijām lejasposmā pat tad, ja tiks pieņemtas nākotnes SJO pamatnostādnes. Tas, ka starptautiskas organizācijas izdotā nesaistošā instrumentā var izmantot tos pašus faktorus, kas ir piemēroti minētajā regulā, lai sniegtu informāciju par SEG emisijām aprites cikla perspektīvā, neietekmētu ne kopējos Savienības noteikumus, ne mainītu to piemērošanas jomu LESD 3. panta 2. punkta izpratnē.

147. Šajā ziņā jānorāda, ka ne no strīdīgā iesnieguma, ne no SJO dokumentācijas neizriet, ka nākotnes instruments būtu paredzēts tam, lai aizstātu jau esošās uzraudzības un ziņošanas sistēmas. Šķiet, ka pēdējās minētās sistēmas un pamatnostādnes tiek uzskatītas par diviem atsevišķiem instrumentiem, kuri ir samērā neatkarīgi viens no otra. Vismaz SJO MEPC darbs pie aprites cikla vadlīnijām nav izklāstīts SJO dokumentācijā kā pirmais solis ceļā uz grozījumu pieņemšanu SJO datu vākšanas sistēmā (turpmāk tekstā – “SJO DCS”), kas ir SJO līdzinieks MZV regulā noteiktajai sistēmai ( 75 ). Pamatnostādnes, kurām nav tik lielas ietekmes uz SJO DCS, ļauj pieņemt, ka tās arī neizraisīs šīs regulas grozījumus.

148. Šī lieta atšķiras no lietas Vācija/Padome, tomēr atgādina to ( 76 ). Tiesa šajā lietā konstatēja, ka Starptautiskās Vīnkopības un vīna organizācijas (International Organisation of Vine and Wine; turpmāk tekstā – “OIV”) nesaistošajiem ieteikumiem ir juridiskas sekas LESD 218. panta 9. punkta izpratnē, jo tie tika iekļauti Savienības tiesību aktos saskaņā ar noteiktiem Savienības tiesību aktu noteikumiem, kuros ir skaidri paredzēts šis mērķis ( 77 ). Lai gan šī lieta neattiecās uz LESD 3. panta 2. punktu, šķiet, ka Tiesas secinājums nozīmē, ka šādu ieteikumu grozījumus varētu uzskatīt par tādiem, kas ietekmē Savienības noteikumus šī panta izpratnē.

149. Šo judikatūru nevar attiecināt uz šo lietu. Savienības tiesību aktos nav noteikumu, kuri ietvertu atsauci uz kādām SJO vadlīnijām, kas paredz WtT vērtību ieviešanu, lai novērtētu SEG emisijas augšposmā, vai uz jebkāda cita veida aprites cikla SEG/oglekļa intensitātes vadlīnijām. Nav arī tādu SJO noteikumu, kuros būtu atsauces uz šādām vadlīnijām.

150. Protams, ir jāņem vērā arī attiecīgo Savienības noteikumu turpmākā attīstība, ciktāl tā ir paredzama šī vērtējuma laikā ( 78 ).

151. Šajā ziņā šo secinājumu tapšanas laikā nav pamata uzskatīt, ka nākotnes SJO pamatnostādnes būs saistošs akts un ka to pieņemšanai būs jāgroza SJO DCS. Turklāt nav iemesla uzskatīt, ka pārskatāmā nākotnē Savienība pieņems tiesību aktu, kas atbilst nākotnes SJO pamatnostādnēm.

152. Šķiet, Komisija apgalvo, ka Savienība noteikti pielāgos savus tiesību aktus nākotnes SJO vadlīnijām. Šajā ziņā tā balstās uz gaidāmajiem MZV regulas grozījumiem, kas ir SJO DCS ieviešanas rezultāts ( 79 ). Tomēr šajā ziņā šīs regulas 22. panta 3. punktā ir skaidri noteikts pienākums veikt šādus grozījumus ( 80 ). Tādējādi minētās regulas saskaņošana ar SJO DCS izriet no īpaša Savienības tiesību akta noteikuma. Nav tādu noteikumu, kas attiektos uz attiecīgajām pamatnostādnēm. Turklāt, tā kā nākotnes pamatnostādnes acīmredzami neietekmē SJO DCS ( 81 ), nav pamata uzskatīt, ka pienākums grozīt MZV regulu saskaņā ar SJO DCS nozīmē pienākumu grozīt Savienības tiesību aktus saskaņā ar nākotnes pamatnostādnēm.

153. Nekādā gadījumā nav izslēgts, ka starptautiskas organizācijas pieņemts instruments kļūst par iedvesmas avotu Savienības likumdevējam. Tomēr, manuprāt, ar iespēju smelties iedvesmu no šāda instrumenta vien nepietiek, lai noteiktu, ka pārskatāmā nākotnē tiks pieņemti arī attiecīgi autonomi Savienības noteikumi.

154. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, manuprāt, nav iemesla uzskatīt, ka nākotnes starptautiskais instruments, kā tas pašlaik ir paredzēts, varētu apdraudēt Savienības noteikumu vienotu un konsekventu piemērošanu un ar tiem izveidotās sistēmas pareizu darbību. Tāpat nevar konstatēt, ka šis starptautiskais instruments varētu ietekmēt Savienības noteikumu nozīmi, piemērošanas jomu un efektivitāti.

b) Par pirmā pamata otro daļu

1) Lietas dalībnieku argumenti

155. Komisija apgalvo, ka, ņemot vērā jūras transporta globālo raksturu un cīņu pret klimata pārmaiņām, Savienības darbība SJO ir nepieciešama, lai Savienība varētu īstenot savu iekšējo kompetenci.

156. Padome, kuru atbalsta dalībvalstis, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi, ka šāda rīcība būtu nepieciešama no juridiskā viedokļa, lai Savienība varētu īstenot savu kompetenci iekšēji.

157. Komisija savā atbildē uz šo apgalvojumu neatbildēja ( 82 ).

2) Vērtējums

158. LESD 3. panta 2. punkta otrajā daļā ir paredzēta Savienības ekskluzīva ārējā kompetence starptautiska līguma noslēgšanai, ja tas ir nepieciešams, lai Savienība varētu īstenot savu iekšējo kompetenci.

159. LESD 3. panta 2. punkta otrā daļa ir Tiesas judikatūras kodifikācija, kuras izcelsme ir Atzinumā 1/76 ( 83 ). Tiesa uzskata, ka šis Savienības ārējās ekskluzīvās kompetences pamats rodas situācijā, kad iekšējo kompetenci var efektīvi īstenot tikai vienlaikus ar ārējo kompetenci ( 84 ), starptautiskā līguma noslēgšana tādējādi ir nepieciešama, lai sasniegtu Līguma mērķus, ko nevar sasniegt, izveidojot autonomus noteikumus ( 85 ).

160. Es uzskatu, ka Komisija prasības pieteikumā nav iesniegusi pierādījumus, kas vajadzīgi, lai konstatētu Savienības ārējās kompetences ekskluzīvo raksturu. Nepietiek ar vienkāršu atsauci uz jūras transporta globālo raksturu un cīņu pret klimata pārmaiņām. Nosacījumu par nepieciešamību noslēgt starptautisku līgumu, lai sasniegtu Līguma mērķus, Tiesa interpretē šauri ( 86 ). Tāda jautājuma globāla dimensija, kas ir Savienības kompetencē, pati par sevi nenozīmē, ka Līguma mērķus nevar sasniegt bez starptautiska līguma.

161. Tas it īpaši attiecas uz nesaistošu aktu, kurš paredzēts, lai sniegtu informāciju, kas varētu veicināt noteiktu rīcību kuģniecības nozarē. Komisija nav pierādījusi, ka bez šāda instrumenta pieņemšanas Līguma mērķus nevar sasniegt, pieņemot autonomus noteikumus.

162. Līdz ar to es uzskatu, ka arī pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.

c) Secinājumi par pirmo pamatu

163. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus par abām pirmā pamata daļām, uzskatu, ka arī šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.

164. Šajā kontekstā, ja Tiesa nepiekrīt manam vērtējumam par otro pamatu, bet piekrīt manam viedoklim par pirmo pamatu, prasība tomēr ir jānoraida. Pat ja Savienība var rīkoties vienatnē jomā, kas ietilpst Savienības dalītās kompetences tvērumā ( 87 ), Komisijas vājāks statuss salīdzinājumā ar Savienības dalībvalstīm SJO ir arguments par labu dalībvalstu dalībai Savienības ārējās kompetences īstenošanā ( 88 ).

VI. Izmaksas

165. Manuprāt, Komisijas argumenti nav veiksmīgi. Savos prasījumos Padome lūdz, lai Komisija atlīdzinātu tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

VII. Secinājumi

166. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai lemt šādi: – prasību noraidīt; – piespriest Eiropas Komisijai pašai segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus; – piespriest Beļģijas Karalistei, Čehijas Republikai, Dānijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas Republikai, Francijas Republikai, Nīderlandes Karalistei, Somijas Republikai un Zviedrijas Karalistei pašām segt savus tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) 1982. gadā tās nosaukums tika mainīts uz “Konvencija par Starptautisko Jūrniecības organizāciju”.

( 3 ) Sadarbības un līdzdarbības vienošanās starp Starpvaldību konsultatīvo jūrniecības organizāciju un Eiropas Kopienu Komisiju.

( 4 ) SJO konvencijas 11. pants.

( 5 ) SJO konvencijas 37. pants.

( 6 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2015. gada 29. aprīlis) par jūras transporta oglekļa dioksīda emisiju monitoringu, ziņošanu un verifikāciju un ar ko groza Direktīvu 2009/16/EK (OV 2015, L 123, 55. lpp.).

( 7 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 22. oktobris) par alternatīvo degvielu infrastruktūras ieviešanu (OV 2014, L 307, 1. lpp.).

( 8 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2018. gada 11. decembris) par no atjaunojamajiem energoresursiem iegūtas enerģijas izmantošanas veicināšanu (OV 2018, L 328, 82. lpp.).

( 9 ) Rezolūcija MEPC.304(72).

( 10 ) Sākotnējās stratēģijas 4.7.11. punkts.

( 11 ) Paskaidrojums, ko SJO sniegusi savā oficiālajā tīmekļvietnē (https://www.imo.org/en/MediaCentre/Pages/WhatsNew-1603.aspx). Plašākā kontekstā aprites cikla izvērtējums (ACI) ir vērsts uz vides aspektiem un iespējamo ietekmi uz vidi (piemēram, resursu izmantošanu un izplūdes ietekmi uz vidi) visā produkta aprites ciklā no izejmateriālu iegūšanas līdz ražošanai, izmantošanai, nolietota produkta apstrādei, pārstrādei un galīgajai apglabāšanai (proti, “no šūpuļa līdz kapam”) (skat. ievadu ISO 14040:2006 Vides vadība – Aprites cikla novērtējums – Principi un pamatstandarts, pieejams vietnē https://www.iso.org/obp/ui/#iso:std:iso:14040:ed-2:v1:en). Pavisam nesen ACI ir iekļauts vairākās politikās/noteikumos, galvenokārt tajos, kas saistīti ar transporta degvielas SEG emisiju intensitātes samazināšanu. Lai gan ACI joma ir strauji paplašinājusies, joprojām pastāv daudzi metodoloģiski un ar ieviešanu saistīti izaicinājumi (Rajagopal, D., Vanderghem, C., MacLean, H. L., “Life Cycle Assessment for Economists”, Annual Review of Resource Economics, 2017, 9. sēj., 361.–381. lpp., https://doi.org/10.1146/annurev-resource-100815-095513, 362. un 363. lpp.).

( 12 ) Ziņojums par starpsesiju darba grupas par SEG emisiju samazināšanu no kuģiem sesto sanāksmi 2019. gada 15. novembrī (ISWG‑GHG 6), MEPC 75/7/2, 49. punkta 1.–3. apakšpunkts.

( 13 ) Komisijas dienestu darba dokuments “Savienības iesniegums SJO starpsesiju darba grupas par SEG emisiju samazināšanu no kuģiem septītajā sanāksmē Londonā 2020. gada 23.–27. martā par aprites cikla pamatnostādņu ieviešanu, lai novērtētu ilgtspējīgu alternatīvo degvielu siltumnīcefekta gāzu (SEG) emisijas, lai nodrošinātu ilgtspējīgu alternatīvo degvielu izmantošanu globālā līmenī” (SWD(2019) 456 final, 2019. gada 20. decembris).

( 14 ) Oficiāla Savienības nostāja saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu bija jāizstrādā laikus (SWD(2019) 456 final, 2. un 3. lpp. un 8. zemsvītras piezīme).

( 15 ) SWD(2019) 456 final, 2. un 3. lpp. un 8. zemsvītras piezīme.

( 16 ) SWD(2019) 456 final, 2. lpp. un 1. zemsvītras piezīme.

( 17 ) Padomes dok. 5606/20.

( 18 ) Spriedumi, 2015. gada 28. aprīlis, Komisija/Padome (C‑28/12, EU:C:2015:282, 14. punkts), un 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (Antarktikas AJT) (C‑626/15 un C‑659/16, EU:C:2018:925, 59. punkts).

( 19 ) Spriedums, 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (Antarktikas AJT) (C‑626/15 un C‑659/16, EU:C:2018:925, 61. punkts).

( 20 ) Kā skaidro Komisija, ANO Ģenerālās asamblejas 2011. gada 3. maija Rezolūcijas 65/276 (turpmāk tekstā – “ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcija 65/276”) pielikumā ir noteikta kārtība Eiropas Savienības pārstāvju dalībai novērotāju statusā Ģenerālās asamblejas un tās komiteju un darba grupu sesijās un darbā, starptautiskās sanāksmēs un konferencēs Asamblejas paspārnē un Apvienoto Nāciju Organizācijas konferencēs.

( 21 ) Atbildē pirmo reizi izvirzīts arguments.

( 22 ) Droesse, G., Membership in International Organizations: Paradigms of Membership Structures, Legal Implications of Membership and the Concept of International Organization, Hāga, T.M.C. Asser Press, 2020, 1., 2., 11. un 12. lpp.

( 23 ) Plašāk skat. Droesse, G., minēts iepriekš, 151. un 152. lpp. Eiropas Savienība, kuras dalība citās organizācijās nav retums, ir izņēmums, kas tikai apstiprina likumu.

( 24 ) Daži autori izšķir dalībniekus, kas ir biedri (tostarp pilntiesīgi biedri, asociētie biedri, saistītie biedri un daļējie biedri), un tos, kas nav biedri (tostarp novērotāji), tomēr norādot, ka saistīto biedru stāvoklis ir tuvu novērotāju stāvoklim. Skat. Schermers, H. G., Blokker, N. M., International Institutional Law: Unity within Diversity, 5. pārskatītais izdevums, Leidene, Brill Nijhoff, 2011, 63. un 150. lpp.

( 25 ) Sīkākai informācijai skat. Klabbers, J., An Introduction to International Institutional Law, 2. izd., Kembridža, Cambridge University Press, 2009, 94.–99. lpp.

( 26 ) Reģionālā ekonomiskās integrācijas organizācija vai reģionālās integrācijas organizācija (turpmāk tekstā – “R(E)IO klauzula”).

( 27 ) Lai gan, kā saka J. Klabbers, “organizācijas dalībvalstis ne vienmēr sirsnīgi uzņem novērotājus” (Klabbers, J., minēts iepriekš, 101. lpp.).

( 28 ) Klabbers, J., minēts iepriekš, 100. lpp.

( 29 ) Klabbers, J., minēts iepriekš, 101. lpp.

( 30 ) Wessel, R. A., Odermatt, J. (red.), Research Handbook on the European Union and International Organizations, Čeltnema, Glosteršīra, Edward Elgar Publishing, 2019, 16. lpp.

( 31 ) Šajā nozīmē skat. Atzinumu 2/91 (SDO konvencija Nr. 170), 1993. gada 19. marts (EU:C:1993:106, 4. punkts). Lai pastāvētu šāda jurisdikcija, būtu nepieciešams īpašs juridiskais pamats starptautiskā līgumā.

( 32 ) Skat. tostarp spriedumu, 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (Antarktikas AJT) (C‑626/15 un C‑659/16, EU:C:2018:925, 127. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 33 ) Šajā nozīmē skat. arī Atzinumu 2/91 (SDO konvencija Nr. 170), 1993. gads 19. marts (EU:C:1993:106, 5. punkts); spriedumus, 2009. gada 12. februāris, Komisija/Grieķija (C‑45/07, EU:C:2009:81, 31. punkts); 2014. gada 7. oktobris, Vācija/Padome (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 52. punkts), un Atzinumu 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris (EU:C:2014:2303, 44. punkts).

( 34 ) Judikatūras pārskatu skat. Wouters, J., Hoffmeister, F., De Beere, G., Ramopoulos, T., The Law of EU External Relations. Cases, Materials, and Commentary on the EU as an International Legal Actor, trešais izdevums, Oxford University Press, Oksforda, 24., 25., 139. un 166. lpp. Skat. arī Van Elsuwege, P., “The Duty of Sincere Cooperation and its Implications for Autonomous Member State Action in the Field of External Relations”, no: Varju, M. (red.), Between Compliance and Particularism. Member State Interests and European Union Law, Springer, Kāma, 283.–297. lpp.

( 35 ) Attiecībā uz SJO skat., piemēram, 4. panta 1. punktu Padomes Lēmumā 2013/268/ES (2013. gada 13. maijs) par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Starptautiskajā Jūrniecības organizācijā (SJO) attiecībā uz dažu kodeksu pieņemšanu un attiecīgiem grozījumiem dažās konvencijās un protokolos (OV 2013, L 155, 3. lpp.).

( 36 ) Pati Komisija dienestu darba dokumentā ir norādījusi, ka oficiālais lēmums saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu tiks pieņemts vēlāk. Kā ir norādījusi ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston] secinājumos lietā Padome/Komisija (C‑660/13, EU:C:2015:787, 107. punkts), “tomēr atšķirībā no Savienības iekšējās darbības tie instrumenti, ar kuru palīdzību Savienība veic ārējās darbības, nav tikai tie instrumenti, kuri Līgumos ir skaidri paredzēti, kuriem ir noteikta forma un sekas un kuros ir formulēti veicamie procesuālie pasākumi”. Iesniedzot Padomei iesnieguma projektu, Komisija varēja pamatoti pieņemt, ka oficiālais lēmums saskaņā ar LESD 218. panta 9. punktu nebija nepieciešams attiecīgajai darbībai.

( 37 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (Antarktikas AJT) (C‑626/15 un C‑659/16, EU:C:2018:925, 65. punkts).

( 38 ) Tiesas sēdē Komisija nepiekrita dažiem juridiskajā atzinumā paustajiem viedokļiem, saskaņā ar kuriem Savienībai, nevis Komisijai bija novērotājas statuss SJO.

( 39 ) Visos pušu minētajos SJO dokumentos, kā arī SJO tīmekļvietnē starp šīs organizācijas novērotājiem ir norādīta Eiropas Komisija (nevis Eiropas Savienība) (https://www.imo.org/en/OurWork/ERO/Pages/IGOsWithObserverStatus.aspx).

( 40 ) Komisija apgalvo, ka 2005. gada iesniegums netika iesniegts, atbildot uz kādu SJO aicinājumu. Tomēr dalībvalstis noteica un citēja īpašu SJO 2004. gada 28. jūnija dokumentu, kurā tika izteikts šis aicinājums. Tāpēc pieņemu, ka iesniegums tapis, atsaucoties uz SJO aicinājumu.

( 41 ) Nekas neliedz Savienībai un tās dalībvalstīm veikt atbilstošus pasākumus, lai mainītu šo situāciju. It īpaši iestādes un dalībvalstis varētu ierosināt grozījumus 1974. gada sadarbības līgumā vai iesniegt priekšlikumu slēgt jaunu vienošanos ar SJO, lai mainītu Savienības statusu šajā organizācijā.

( 42 ) Skat. šo secinājumu 33. zemsvītras piezīmi.

( 43 ) Šajā nozīmē skat. Atzinumu 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris (EU:C:2014:2303, 44. punkts).

( 44 ) Plašāk skat. Schermers, H. G., Blokker, N. M., minēts iepriekš, 190. lpp.; Droesse, G., minēts iepriekš, 84.–86. lpp.; un Klabbers, J., minēts iepriekš, 107. un 108. lpp.

( 45 ) Tāpat kā valstu pārstāvības gadījumā Vīnes Konvencijas par līgumu tiesībām 7. panta izpratnē.

( 46 ) Šis termins, ko Tiesa ir izmantojusi 1981. gada 5. maija spriedumā Komisija/Apvienotā Karaliste (804/79, EU:C:1981:93, 30. punkts), tiek piemērots juridiskajā atzinumā konkrētajai situācijai, skat., piemēram, Cremona, M, “Member States as Trustees of the Union Interests: Participating in International Agreements on Behalf of the European Union”, no: Arnull, A., Barnard, C., Dougan, M., Spaventa, E. (red.), A Constitutional Order of States?: Essays in EU Law in Honour of Alan Dashwood, Hart Publishing, Londona, 2011, 435.–458. lpp.

( 47 ) Tikai izņēmuma gadījumos Tiesa ir atzinusi dalībvalstu noslēgtos līgumus par saistošiem Kopienai (sīkāku informāciju skat. Cremona, M, minēts iepriekš, 447. lpp.). Tomēr tā ir izslēgusi šādu ietekmi uz Marpol 73/78 konvenciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 3. jūnijs, The International Association of Independent Tanker Owners u.c., C‑308/06, EU:C:2008:312, 50. punkts).

( 48 ) Juridiskajā atzinumā ir arī apgalvots, ka situācija, kad dalībvalstis attiecīgā situācijā rīkojas Savienības vietā, ir LES 17. panta 1. punktā minētais izņēmums, kas “paredzēts Līgumos”. Skat., piemēram, Martenczuk, B., “EUV Art. 17”, no: Grabitz, E., Hilf, M., Nettesheim, M. (red.), Das Recht der Europäischen Union, C. H. Beck, Minhene, 2021, 45. punkts. Lai kā arī būtu, secinājums par LES 17. panta 1. punkta nepiemērojamību būs tāds pats.

( 49 ) Plašāk skat. Droesse, G., minēts iepriekš, 85. un 86. lpp. Uzklausīšanas laikā Komisija neapšaubīja iespēju šādu uzdevumu deleģēt dalībvalstij, bet tikai gadījumā, ja SJO iepriekš ir noraidījusi Savienības vārdā iesniegtu iesniegumu.

( 50 ) Pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā līgumi neparedz nekādu kompetenci Padomes prezidentūrai Savienības starptautiskās pārstāvības jomā. Tādējādi Līgumos šādai rīcībai nav juridiska pamata. Tas nenozīmē, ka gadījumos, kad dalībvalstis rīkojas savā vārdā, tās nevar iecelt vienu dalībvalsti, kas darbotos to visu vārdā.

( 51 ) Ciktāl novērotāja darbība ir atļauta.

( 52 ) Spriedums, 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (Antarktikas AJT) (C‑626/15 un C‑659/16, EU:C:2018:925, 112. punkts).

( 53 ) Spriedums, 1971. gada 31. marts, Komisija/Padome (22/70, EU:C:1971:32).

( 54 ) Chamon, M., “Implied exclusive powers in the ECJ’s post‑Lisbon jurisprudence: The continued development of the ERTA doctrine”, Common Market Law Review, 55.(4.) sēj., 2018, 1102. lpp.

( 55 ) Turpat, 1140. lpp.

( 56 ) Šajā nozīmē skat. Atzinumu 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris (EU:C:2014:2303, 74. punkts); spriedumu, 2014. gada 26. novembris, Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, 33. punkts), un Atzinumu 3/15 (Marrākešas līgums, kas atvieglo piekļuvi iespieddarbiem), 2017. gada 14. februāris (EU:C:2017:114, 108. punkts).

( 57 ) Skat. arī Rosas, A., “EU External Relations: Exclusive Competence Revisited”, Fordham International Law Journal, 38.(4.) sēj., 2015, 1086. lpp.

( 58 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Komisija/Padome (C‑114/12, EU:C:2014:2151, 102. punkts); Atzinumu 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris (EU:C:2014:2303, 85. punkts), un spriedumu, 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (Antarktikas AJT) (C‑626/15 un C‑659/16, EU:C:2018:925, 114. punkts).

( 59 ) Atzinums 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris (EU:C:2014:2303, 71. punkts); spriedums, 2014. gada 26. novembris, Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, 29. punkts), un Atzinums 3/15 (Marrākešas līgums, kas atvieglo piekļuvi iespieddarbiem), 2017. gada 14. februāris (EU:C:2017:114, 105. punkts).

( 60 ) Atzinums 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris (EU:C:2014:2303, 72. punkts); spriedums, 2014. gada 26. novembris, Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, 30. punkts), un Atzinums 3/15 (Marrākešas līgums, kas atvieglo piekļuvi iespieddarbiem), 2017. gada 14. februāris (EU:C:2017:114, 106. punkts).

( 61 ) Šajā nozīmē skat. Atzinumu 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris (EU:C:2014:2303, 73. punkts), un spriedumu, 2014. gada 26. novembris, Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, 31. punkts), kā arī Atzinumu 3/15 (Marrākešas līgums, kas atvieglo piekļuvi iespieddarbiem), 2017. gada 14. februāris (EU:C:2017:114, 107. punkts).

( 62 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 4. septembris, Komisija/Padome (C‑114/12, EU:C:2014:2151, 75. punkts), un 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (Antarktikas AJT) (C‑626/15 un C‑659/16, EU:C:2018:925, 115. punkts).

( 63 ) Saskaņā ar ģenerāladvokātes E. Šarpstones ierosinājumu secinājumos lietā Komisija/Padome (C‑114/12, EU:C:2014:224, 89. punkts).

( 64 ) Nākotnes instruments varētu būt ļoti atšķirīgs. Piemēram, savā kopīgajā iesniegumā Austrālija, Japāna, Norvēģija, Korejas Republika un ICS, lai atspoguļotu emisijas augšposmā, ierosināja ieviest degvielas aprites cikla marķējumu, norādot degvielas kategorijas (SJO ISWG dokuments ISWG‑GHG 7/5/8).

( 65 ) Skat. sākotnējās stratēģijas 4.7.11. punktu un ISWG‑GHG 6 darba uzdevumu, kas apstiprināti MEPC 74. sesijā, 7.48.4. punktu.

( 66 ) Dažas SJO komiteju izstrādātās pamatnostādnes ir minētas SJO konvencijās, un tādējādi tām ir saistošs raksturs. Skat., piemēram, Marpol 73/78/97 konvencijas I pielikuma 9. noteikuma 7. punkta g) apakšpunktu vai I pielikuma 13.F noteikuma 5. punktu. Turklāt ir arī vadlīnijas, kas nav tādā pašā veidā pievienotas nevienam saistošam instrumentam.

( 67 ) Arī SJO dokumentos nebija paredzēti tieši priekšlikumi par grozījumiem SJO instrumentos.

( 68 ) Kā norādīts MZV regulas 10. apsvērumā, “emisijas datu publiska pieejamība palīdzēs novērst tirgus šķēršļus, kas kavē daudzu tādu izmaksas nesadārdzinošu pasākumu ieviešanu, kuri samazinātu nozares radītās emisijas”.

( 69 ) Un, ciktāl tas attiecas uz jūras transportu, no Fourth IMO Greenhouse Gas Study 2020 [ceturtā SJO 2020. gada siltumnīcefekta gāzu pētījuma] izriet, ka, lai gan visas kuģniecības radītās SEG emisijas 2018. gadā sasniedza 1076 miljonus tonnu, 1056 miljoni tonnu no tām bija CO2 emisijas. Skat. Fourth IMO Greenhouse Gas Study 2020, SJO, Londona, 2021, 1. lpp., pieejams vietnē: https://www.imo.org/en/OurWork/Environment/Pages/Fourth-IMO-Greenhouse-Gas-Study-2020.aspx

( 70 ) Skat. arī MZV regulas 20. apsvērumu, kurā paskaidrots šīs regulas darbības jomas ierobežojums: “Lai vēl vairāk samazinātu kuģu īpašnieku un operatoru administratīvo slogu, monitoringa noteikumiem būtu jāorientējas uz CO2 kā visnozīmīgāko jūras transporta emitēto siltumnīcefekta gāzi.”

( 71 ) Skat. atzinuma 22. punktu.

( 72 ) Strīdīgajā iesniegumā šis jautājums paliek neatbildēts, taču tiek ieteikts neizmantot WtT vērtības attiecībā uz fosilo kurināmo.

( 73 ) Klimata pārmaiņu starpvaldību padome (Intergovernmental Panel on Climate Change; turpmāk tekstā – IPCC) savā metodikā, kas paredzēta valstīm, lai novērtētu SEG uzskaiti, lai tās ziņotu Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējai konvencijai par klimata pārmaiņām, paredz atsevišķu ziņošanu par emisijām no degvielas izmantošanas kuģos, kas veic starptautiskos pārvadājumus, un par emisijām no degvielas ražošanas. SEG emisijas kurināmā ražošanas un izplatīšanas posmā (augšposmā) jau būtu jāņem vērā aprēķinos citai nozarei. Īpašās vērtības attiecībā uz WtT SEG emisijām degvielai (kā ierosināts strīdīgajā iesniegumā) tādējādi nav paredzētas, lai sniegtu vispārīgu informāciju par emisijām augšposmā, bet gan lai sniegtu informāciju par emisijām augšposmā kuģniecības nozares operatoriem, kuri veic monitoringu, un ziņošanas pienākumus lejasposmā. IPCC metodiku skatīt IPCC 2006. gada vadlīnijās par valsts siltumnīcefekta gāzu uzskaiti: https://www.ipcc-nggip.iges.or.jp/public/2006gl/ un 2019. gada precizējumu IPCC 2006. gada vadlīnijām par valsts siltumnīcefekta gāzu uzskaiti: https://www.ipcc-nggip.iges.or.jp/public/2019rf/index.html.

( 74 ) Es pilnībā apzinos, ka termins “veicināšana” var būt maldinošs, jo tas var attiekties uz cita veida pasākumiem. Tie var ietvert informācijas sniegšanu ar mērķi palielināt izpratni, tādējādi ietekmējot personu pieņemtos lēmumus, bet var ietvert arī ierobežojumu vai papildu pienākumu uzlikšanu noteiktu prasību neievērošanas gadījumā. Strīdīgajā iesniegumā paredzētās nākotnes starptautiskās saistības neļauj secināt, ka pārskatāmā nākotnē būtu jāpieņem konkrēti pasākumi, kas pārsniedz informētības palielināšanu. Pati Komisija savā pieteikumā apgalvo, ka instrumenta mērķis ir sniegt informāciju, kas veicinātu ilgtspējīgu alternatīvo degvielu ieviešanu.

( 75 ) SJO DCS tika ieviesta pēc 2016. gada 28. oktobra Rezolūcijas MEPC.278(70) pieņemšanas (kas stājās spēkā 2018. gada 1. martā), ar kuru tika grozīts Marpol 73/78/97 konvencijas VI pielikums, pievienojot tam jaunu 22.A noteikumu “Kuģu mazuta patēriņa datu vākšana un ziņošana”. Tādējādi SJO DCS juridiskais pamats ir saistoša starptautiska konvencija.

( 76 ) Spriedums, 2014. gada 7. oktobris, Vācija/Padome (C‑399/12, EU:C:2014:2258).

( 77 ) Spriedums, 2014. gada 7. oktobris, Vācija/Padome (C‑399/12, EU:C:2014:2258, 57.–64. punkts).

( 78 ) Spriedums, 2014. gada 26. novembris, Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, 61. punkts).

( 79 ) Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar ko groza Regulu (ES) 2015/757, lai pienācīgi ņemtu vērā kuģu mazuta patēriņa datu globālo datu vākšanas sistēmu (COM(2019) 38).

( 80 ) MZV regulas 22. panta 3. punktā ir noteikts, ka “gadījumā, ja ir panākta starptautiska vienošanās par siltumnīcefekta gāzu emisiju globālu monitoringa, ziņošanas un verifikācijas sistēmu vai par globāliem pasākumiem, lai samazinātu jūras transporta siltumnīcefekta gāzu emisijas, Komisija šo regulu pārskata un attiecīgā gadījumā ierosina grozījumus šajā regulā, lai nodrošinātu saskaņošanu ar minēto starptautisko vienošanos”.

( 81 ) Skat. šo secinājumu 147. punktu.

( 82 ) Tikai mutvārdu paskaidrojumos, atbildot uz Tiesas jautājumiem, Komisija atsaucās uz LESD 191. panta 1. punkta ceturto ievilkumu, LES 21. pantu, kā arī uz jūras transporta globālo raksturu. Tā apgalvoja, ka jebkurai darbībai pret klimata pārmaiņām jūrniecības nozarē, lai tā būtu pilnībā efektīva, ir jābūt globālai un ka nav iespējams pilnībā sasniegt Savienības mērķus bez starptautiska līmeņa rīcības.

( 83 ) Atzinums 1/76 (Līgums par Eiropas iekšējo ūdensceļu kuģu izslēgšanas fonda izveidi), 1977. gada 26. aprīlis (EU:C:1977:63, 3. un 4. punkts). Šī judikatūra tika papildināta turpmākajos atzinumos un spriedumos, it īpaši Atzinumā 1/94 (PTO līgumam pievienotie līgumi) un 1994. gada 15. novembra Atvērto debesu spriedumos, piemēram, spriedumā, 2002. gada 5. novembris, Komisija/Dānija (C‑467/98, EU:C:2002:625, 56. punkts).

( 84 ) Šajā nozīmē skat. Atzinumu 1/76 (Līgums par Eiropas iekšējo ūdensceļu kuģu izslēgšanas fonda izveidi), 1977. gada 26. aprīlis (EU:C:1977:63, 4. un 7. punkts), un Atzinumu 1/94 (PTO līgumam pievienotie līgumi), 1994. gada 15. novembris (EU:C:1994:384, 85. punkts).

( 85 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2002. gada 5. novembris, Komisija/Dānija (C‑467/98, EU:C:2002:625, 57. punkts), un Atzinumu 1/03 (Jaunā Lugāno konvencija), 2006. gada 7. februāris (EU:C:2006:81, 115. punkts).

( 86 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 5. novembris, Komisija/Dānija (C‑467/98, EU:C:2002:625, 57.–62. punkts).

( 87 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 5. decembris, Vācija/Padome (C‑600/14, EU:C:2017:935, 68. punkts).

( 88 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (Antarktikas AJT) (C‑626/15 un C‑659/16, EU:C:2018:925, 130.–133. punkts).