Keywords

Summary



Keywords

1. Apelācija – Pamati – Pirmoreiz apelācijas tiesvedībā izvirzīts pamats – Nepieņemamība

(Tiesas Reglamenta 113. panta 2. punkts)

2. Konkurence – Savienības noteikumi – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtējuma kritēriji – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām

(LESD 101. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

3. Konkurence – Savienības noteikumi – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtējuma kritēriji – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām – Atspēkojams raksturs

(LESD 101. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

4. Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Piekļuve lietas materiāliem – Mērķis – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piemērojamība

(EKL 81. pants)

5. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Saprātīga termiņa ievērošana

(EKL 81. pants; Padomes Regula Nr. 1/2003)

6. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība

(EKL 81. un 253. pants)

7. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Lēmums, ar kuru uzliek naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumiem un kurš attiecas uz vairākiem adresātiem

(EKL 81. un 253. pants)

Summary

1. Apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanas ietvaros attiecas vienīgi uz juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas ticis sniegts saistībā ar pamatiem, kurus izskatījusi pirmās instances tiesa. Tādēļ lietas dalībnieks, pirmo reizi izvirzot Tiesā pamatu, kuru tas varēja izvirzīt Vispārējā tiesā, bet nav to izdarījis, nedrīkst grozīt strīda priekšmetu, jo tādējādi šis lietas dalībnieks Tiesā, kuras kompetence apelācijas jomā ir ierobežota, varētu iesniegt prasību par strīdu, kas ir plašāks par to, kas ticis izskatīts Vispārējā tiesā. Tādējādi šāds pamats ir uzskatāms par nepieņemamu apelācijas stadijā.

(sal. ar 35., 51. un 78. punktu)

2. Ar jēdzienu “uzņēmums” tiek apzīmēta jebkura vienība, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šādas vienības juridiskā statusa un tās kapitāla nodrošinājuma veida. Šajā ziņā, pirmkārt, Savienības konkurences tiesību kontekstā, jēdziens “uzņēmums” nozīmē ekonomisku vienību, pat ja no juridiskā skatupunkta šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas un juridiskas personas, un, otrkārt, līdzko šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences tiesības, tai atbilstoši personiskās atbildības principam ir jāatbild par šādu pārkāpumu. Meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību, it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitassabiedrība savu uzvedību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā izpilda mātessabiedrības dotus rīkojumus, īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas vieno šīs abas juridiskās vienības.

Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību pārkāpumu, kapitāldaļas, pirmkārt, šai mātessabiedrībai var būt izšķiroša ietekme uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētajai mātessabiedrībai faktiski ir šāda ietekme uz tās meitassabiedrības rīcību. Šādos apstākļos, lai prezumētu, ka mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercdarbības politiku, pietiek, ka Komisija pierāda, ka visas meitassabiedrības kapitāldaļas pieder tās mātessabiedrībai. Līdz ar to Komisija var uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū autonomi.

(sal. ar 53., 54., 56., 57., 80. un 96. punktu)

3. Izšķirošās ietekmes, ko mātessabiedrība var īstenot uz tai pilnībā piederošas meitassabiedrības rīcību, faktiskas izmantošanas prezumpcijas mērķis ir līdzsvarot mērķa sodīt konkurences noteikumiem, it īpaši LESD 101. pantam, pretēju rīcību un novērst tās atkārtošanos svarīgumu, no vienas puses, ar tādu atsevišķu vispārīgo Savienības tiesību principu kā tostarp nevainīguma prezumpcija, soda individualizēšana, tiesiskās drošības princips, kā arī tiesības uz aizstāvību, citstarp vienlīdzīgu iespēju nodrošināšanas princips, svarīgumu, no otras puses. Tostarp tieši šī iemesla dēļ šī prezumpcija ir atspēkojama. Šī prezumpcija balstīta uz konstatējumu, ka, izņemot ārkārtas apstākļus, sabiedrība, kurai pilnībā pieder meitassabiedrība, ņemot vērā tikai šo dalību kapitālā, var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, ka šīs ietekmes faktiska neīstenošana parasti vislietderīgāk var tikt konstatēta tādu vienību gadījumā, attiecībā pret kurām šī prezumpcija ir spēkā.

Šajos apstākļos, ja ieinteresētajai personai, lai atspēkotu minēto prezumpciju, pietiktu norādīt tikai uz nepamatotiem apgalvojumiem, šai prezumpcijai lielā mērā tiktu atņemta tās lietderība. Turklāt prezumpcija, pat ja to ir grūti atspēkot, ir pieņemamās robežās gan tāpēc, ka tā ir samērīga ar sasniedzamo leģitīmo mērķi, gan tāpēc, ka pastāv iespēja iesniegt pretējus pierādījumus un ir nodrošinātas tiesības uz aizstāvību.

(sal. ar 59.–62. punktu)

4. Attiecībā uz procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu administratīvā procedūra Komisijā iedalās divos atsevišķos secīgos posmos, no kuriem katrs atbilst noteiktai iekšējai loģikai, proti, pirmkārt, iepriekšējās izmeklēšanas posmā un, otrkārt, posmā, kas balstīts uz sacīkstes principu. Iepriekšējās izmeklēšanas posms, kas noris līdz paziņojumam par iebildumiem, ir paredzēts, lai ļautu Komisijai savākt visus nozīmīgos faktus, kas apstiprina vai noliedz konkurences tiesību normu pārkāpuma esamību, un formulēt pirmo nostāju par procedūras virzienu, kā arī turpmāko rīcību. Turpretī posms, kas balstīts uz sacīkstes principu, sākas ar paziņojuma par iebildumiem pieņemšanu un turpinās līdz galīgā lēmuma pieņemšanai, un tam ir jāļauj Komisijai pieņemt galīgo lēmumu par konstatēto pārkāpumu.

Iepriekšējās izmeklēšanas posms sākas dienā, kad Komisija, izmantojot Savienības likumdevēja piešķirtās pilnvaras, veic tādus pasākumus, ar ko tā norāda uz izdarīto pārkāpumu un kuri ievērojami ietekmē aizdomās turēto uzņēmumu stāvokli. Tikai administratīvās procedūras sākumposmā, kas balstīts uz sacīkstes principu, attiecīgo uzņēmumu ar paziņojumu par iebildumiem informē par būtiskajiem faktiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procedūras posmā. Tādējādi tikai pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas attiecīgais uzņēmums var pilnībā izmantot savas tiesības uz aizstāvību.

(sal. ar 113.–115. punktu)

5. Attiecībā uz procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu ir svarīgi novērst, ka administratīvā procesa iepriekšējās izmeklēšanas posmā varētu tikt neglābjami pārkāptas tiesības uz aizstāvību, jo veiktajiem izmeklēšanas pasākumiem var būt izšķiroša nozīme, sniedzot pierādījumus par uzņēmumu nelikumīgu rīcību, par ko tie varētu būt atbildīgi.

Tiesību uz aizstāvību efektivitātes iespējamā šķēršļa izcelsmes izvērtēšanu nedrīkst attiecināt tikai uz administratīvās procedūras posmu, kurš balstīts uz sacīkstes principu, bet tā ir jāveic par visu šo procedūru, ņemot vērā visu tās ilgumu.

Tomēr Komisijai, pret attiecīgo uzņēmumu veicot tikai pirmo pasākumu, katrā ziņā nevar būt pienākuma brīdināt šo uzņēmumu par izmeklēšanas pasākumu vai apsūdzību, kas balstītas uz Savienības konkurences tiesībām, iespējamību, it īpaši, ja ar šādu brīdināšanu var tikt nevajadzīgi apdraudēta Komisijas veiktās izmeklēšanas efektivitāte.

Turklāt personīgās atbildības principam pretrunā nav tas, ka Komisija vispirms paredz noteikt sankcijas sabiedrībai, kas ir konkurences noteikumu pārkāpuma izdarītāja, pirms tiek izpētīts, vai, iespējams, pārkāpumā par vainojamu var atzīt mātessabiedrību.

Tiktāl, ciktāl paziņojuma par iebildumiem adresāts administratīvajā procedūrā, kas balstīta uz sacīkstes principu, ir varējis atbilstoši izteikt savu viedokli par Komisijas apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un atbilstību, Komisijai šis adresāts būtībā nav jāinformē par izmeklēšanas pasākumu pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas.

(sal. ar 117.–122. punktu)

6. Pienākuma pamatot individuālu lēmumu mērķis – papildus ļaut tiesai īstenot savu kontroli – ir sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu norādi, lai saprastu, vai lēmumā, iespējams, nav pieļauta kļūda, kas ļauj apstrīdēt tā likumību. Tādējādi pamatojums ieinteresētajai personai principā ir jāpaziņo vienlaicīgi ar tai nelabvēlīgo lēmumu. Pamatojuma trūkumu nevar novērst tā, ka ieinteresētā persona par lēmuma pamatojumu uzzina Savienības tiesās notiekošā tiesvedībā.

Pamatojuma prasība ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzīto motīvu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu. Tomēr tiesību akta pamatojumam ir jābūt loģiskam un tajā it īpaši nedrīkst būt saturisku pretrunu, kas liedz pareizi uztvert šī tiesību akta pamatā esošos iemeslus.

(sal. ar 148.–151. punktu)

7. Ja lēmums par Savienības konkurences tiesību noteikumu piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada problēmu saistībā ar vainojamības pārkāpumā noteikšanu, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atzīti par atbildīgiem par šo pārkāpumu. Tādējādi saistībā ar mātessabiedrību, kas ir atzīta par atbildīgu par tās meitassabiedrības pārkāpumu veidojošo rīcību, šādā lēmumā ir jābūt ietvertam detalizētam to apstākļu izklāstam, kas var pamatot šīs sabiedrības atzīšanu par vainojamu attiecīgā pārkāpuma izdarīšanā. Runājot it īpaši par Komisijas lēmumu, kurš attiecībā uz dažiem adresātiem balstīts tikai un vienīgi uz izšķirošas ietekmes faktiskas izmantošanas prezumpciju, Komisijai – lai šo prezumpciju faktiski nepadarītu neatspēkojamu – katrā ziņā šiem adresātiem atbilstoši ir jāizklāsta iemesli, pamatojoties uz kuriem minētie faktiskie un tiesiskie apstākļi nav bijuši pietiekami, lai atspēkotu minēto prezumpciju. Komisijas pienākums pamatot tās lēmumus šajā jautājumā it īpaši izriet no minētās prezumpcijas atspēkojamības, un to var atspēkot, ieinteresētajām personām iesniedzot pierādījumu par starp attiecīgajām sabiedrībām pastāvošajām ekonomiskajām, organizatoriskajām un juridiskajām saitēm. Ņemot to vērā, Komisijai šādā kontekstā tomēr nav jāizsaka viedoklis par apstākļiem, kas ir acīmredzami nevietā, kam nav nozīmes vai kas, neapšaubāmi, ir otršķirīgi.

Tāpat, lai arī Komisijas lēmumu, kas atbilst tās pastāvīgajai lēmumu pieņemšanas praksei, ir iespējams pamatot kopsavilkuma veidā, tostarp paredzot atsauci uz šo praksi, Komisijai ir jāsniedz detalizēts pamatojums gadījumā, ja lēmums būtiski pārsniedz iepriekš pieņemtajos lēmumos noteikto.

Šādos apstākļos Vispārējai tiesai īpaša uzmanība ir jāpievērš jautājumam par to, vai lēmumā, ar ko uzliek naudas sodu uzņēmumam, kas sastāv no mātessabiedrības un tās meitassabiedrības, un ar kuru pirmā minētā par konkurences tiesību normu pārkāpumiem ir atzīta par vainīgu par otrās minētās rīcību, ir ietverts detalizēts tādu iemeslu izklāsts, saskaņā ar kuriem Komisija uzskata, ka mātessabiedrības iesniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai atspēkotu šajā lēmumā piemēroto vainojamības prezumpciju. Šajā konkrētajā gadījumā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neatzīstot, ka Komisijas lēmumā, kurā ir ietverti tikai daudzi atkārtoti izteikti un vispār nedetalizēti apgalvojumi un noliegumi, nav norādīts pamatojums. Papildu precizējumu neesamības gadījumā šie daudzie apgalvojumi un noliegumi tādā gadījumā neļauj ieinteresētajām personām uzzināt veiktā pasākuma iemeslus vai kompetentajai tiesai īstenot savu kontroli.

(sal. ar 152.–155. un 167.–170. punktu)