ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Gadījumā, ja degvielas uzpildes stacijas īpašnieks neuzņemas šādus riskus vai arī uzņemas tikai nenozīmīgu šo risku daļu, pārdodot degvielu trešām personām, viņš nekļūst par neatkarīgu uzņēmēju un līdz ar to attiecības starp degvielas uzpildes stacijas īpašnieku un piegādātāju ir identiskas attiecībām, kādas pastāv starp pārstāvi un tā pilnvarotāju. Šādā gadījumā vienīgi degvielas uzpildes stacijas īpašniekam noteiktajiem pienākumiem saistībā ar preču tirdzniecību trešām personām piegādātāja vārdā, tostarp mazumtirdzniecības cenas noteikšanai, nav piemērojams EKL 81. panta 1. punkts. Turpretī pienākumi, kuri tiek noteikti degvielas uzpildes stacijas īpašniekam to pakalpojumu ietvaros, kurus viņš sniedz piegādātājam kā starpnieks un kas ietilpst viņu kā neatkarīgu uzņēmēju attiecībās, var ietilpt šīs tiesību normas piemērošanas jomā. Tā tas ir arī ekskluzivitātes un konkurences aizlieguma klauzulu gadījumā, kuras var būt pretrunā konkurences tiesību normām tiktāl, ciktāl tās veicina attiecīgā tirgus slēgšanu.

Naftas produktu ekskluzīvās piegādes līgumam starp degvielas uzpildes stacijas īpašnieku un piegādātāju var tikt piemērots Regulā Nr. 1984/83 par Līguma 85. panta 3. punkta [jaunajā redakcijā — EKL 81. panta 1. punkts] piemērošanu dažām ekskluzīvās tirdzniecības nolīgumu kategorijām, kura grozīta ar Regulu Nr. 1582/97, noteiktais kategorijas atbrīvojums, ja tiek ievērots tās 12. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētais desmit gadu maksimālais termiņš un ja piegādātājs degvielas uzpildes stacijas īpašniekam apmaiņā pret ekskluzivitāti piešķir nozīmīgas saimnieciskās priekšrocības, kuras ļauj uzlabot izplatīšanu, atvieglo degvielas uzpildes stacijas ierīkošanu vai modernizāciju un samazina izplatīšanas izmaksas.

Gadījumā, ja saskaņā ar Regulu Nr. 1984/83 noslēgtā ekskluzīvā tirdzniecības nolīguma izpildes laiks pārsniedz šīs regulas spēkā esamības termiņu — 1999. gada 31. decembri, tajā paredzētais atbrīvojums saskaņā ar Regulu Nr. 2790/1999 par EKL 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām var tikt piemērots līdz 2000. gada 31. maijam. Līdz ar to šādam nolīgumam var piemērot Regulā Nr. 2790/1999 paredzēto atbrīvojumu, sākot no tās piemērošanas dienas — 2000. gada 1. jūnija, ar nosacījumu, ka piegādātāja tirgus daļa nepārsniedz 30 % no attiecīgā tirgus, kurā tas pārdod līguma preces vai pakalpojumus, un ka tiešu vai netiešu pret konkurenci vērstu saistību ilgums nav nenoteikts un nepārsniedz piecus gadus, bet pret konkurenci vērstas saistības, kas ir automātiski atjaunojamas pēc piecu gadu perioda, ir uzskatāmas par noslēgtām uz nenoteiktu laiku. Tomēr pārejas laiks, kurā netiek piemērots EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums līdz 2001. gada 31. decembrim, attiecas uz nolīgumiem, kuri bija spēkā 2000. gada 31. maijā un kuri atbilst Regulā Nr. 1984/83 noteiktajiem atbrīvojuma nosacījumiem, bet neatbilst Regulā Nr. 2790/1999 noteiktajiem nosacījumiem.

(sal. ar 56.–60. punktu)
Lieta C-194/06

Staatssecretaris van Financiën

pret

Orange European Smallcap Fund NV

(Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“EKL 56.–58. pants — Kapitāla brīva aprite — Dividenžu aplikšana ar nodokli — Kompensācija, kas piešķirta fiskāla rakstura kolektīvo ieguldījumu uzņēmumam sakarā ar tā saņemto dividenžu aplikšanu ar nodokļiem citā dalībvalstī — Šīs kompensācijas piešķiršana tikai tādā apmērā, kādā tās dalībvalsts, kurā ir reģistrēts šis uzņēmums, akcionārs rezidents, kas ir veicis ieguldījumu bez šādas sabiedrības starpniecības, var to atskaitīt no ienākuma nodokļa saskaņā ar konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu — Šīs kompensācijas ierobežošana atkarībā no akcionāru nerezidentu daļas šī uzņēmuma kapitālā lieluma”

Ģenerāladvokāta Īva Bota [Yves Bot] secinājumi, sniegti 2007. gada 3. jūlijā I - 3754

Tiesas (virspalāta) 2008. gada 20. maija spriedums I - 3786

Sprieduma kopsavilkums

Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem izmaksātu dividenžu aplikšana ar nodokli (EKL 56. un 58. pants) Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem izmaksātu dividenžu aplikšana ar nodokli (EKL 56. un 58. pants) Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Jēdziens – Identiska interpretācija attiecībās ar trešām valstīm un Kopienā – Ierobežojumi (EKL 56. panta 1. punkts) Kapitāla brīva aprite – Kapitāla aprites uz vai no trešām valstīm ierobežojumi – Kapitāla aprites, kas ietver tiešas investīcijas, ierobežojumi, kuri pastāv 1993. gada 31. decembrī – “Tiešu investīciju” jēdziens (EKL 57. panta 1. punkts)
Saskaņā ar Regulas Nr. 1260/2001 par cukura tirgu kopīgo organizāciju 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu, nosakot eksportējamo pārpalikumu, no patēriņa ir jāatņem viss to eksportēto produktu daudzums, uz kuriem attiecas šis pants, neatkarīgi no tā, vai kompensācija patiešām ir tikusi izmaksāta.

Regulas Nr. 1260/2001 par cukura tirgu kopīgo organizāciju 15. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka, nosakot paredzamos vidējos zaudējumus no vienas tonnas produkta, ir jāņem vērā viss to eksportēto produktu daudzums, uz kuriem attiecas šis pants, neatkarīgi no tā, vai kompensācija patiešām ir tikusi izmaksāta.

Kopējie paredzamie zaudējumi, kas tiek noteikti, sareizinot eksportējamo pārpalikumu ar vidējiem zaudējumiem, tiktu novērtēti pārāk augstā apmērā, ja, aprēķinot eksportējamo pārpalikumu, produktu uzskatītu par eksportētu, bet tas netiktu atbilstošā veidā ņemts vērā, aprēķinot vidējos zaudējumus, kuru kopsaucējs ir eksporta saistību tonnu kopskaits attiecīgajā tirdzniecības gadā. Līdz ar to, izņemot visai teorētisku iespēju, kad par visu eksportu ir saņemtas kompensācijas, Komisijas ieviestā sistēma, kas no eksporta saistībām izslēdz daudzumu, kas eksportēts, nesaņemot kompensāciju, tiktāl, ciktāl tā rada praksi, saskaņā ar kuru kopējie zaudējumi a priori tiek noteikti lielākā apmērā nekā ar kompensācijām saistītās izmaksas, pārsniedz Regulas Nr. 1260/2001 mērķi un it īpaši taisnīgu ar Kopienā saražotās produkcijas pārpalikuma realizāciju saistīto izdevumu finansēšanu atbilstoši pašfinansēšanās principam.

No iepriekš minētā izriet, ka vidējo zaudējumu no tonnas cukura aprēķināšanas metode, kurā ir ņemts vērā vienīgi tas eksports, par kuru ir saņemta kompensācija, nav saderīga ar Regulas Nr. 1260/2001 15. pantu. Līdz ar to Regulas Nr. 1762/2003 un Nr. 1775/2004, ar ko 2002./2003. un 2003./2004. tirdzniecības gadam nosaka ražošanas maksājumu apjomus cukura nozarē, kurās šī metode ir izmantota, ir spēkā neesošas. Savukārt Regulas Nr. 1837/2002, kas attiecas uz 2001./2002. tirdzniecības gadu, pārbaude nav atklājusi nekādus apstākļus, kas varētu ietekmēt tās spēkā esamību, tiktāl, ciktāl vidējie zaudējumi ir aprēķināti, pamatojoties uz visu to cukura daudzumu, kas tika eksportēts pārstrādātu produktu veidā, neatkarīgi no tā, vai par šo eksportu ir saņemta kompensācija vai nē.

(sal. ar 53., 54., 60., 61., 63.–66. un 68. punktu un rezolutīvo daļu)
Administratīvā iestādē notiekošā procesā, kura mērķis ir pārskatīt administratīvu lēmumu, kurš ir kļuvis galīgs pēc pēdējās instances tiesas sprieduma, kurš atbilstoši vēlāk pieņemtai Tiesas judikatūrai ir ticis pamatots ar Kopienu tiesību kļūdainu interpretāciju, Kopienu tiesības neliek prasītājam pamata lietā prasībā valsts tiesā, ko tas ir iesniedzis par šo lēmumu, atsaukties uz Kopienu tiesībām. Ja Kopienu tiesības nenosaka, ka valsts administratīvajai iestādei principā ir pienākums pārskatīt administratīvu lēmumu, kurš ir kļuvis galīgs, saskaņā ar sadarbības principu, kurš izriet no EKL 10. panta, attiecīgi apstākļi tomēr var radīt pienākumu šādai iestādei pārskatīt galīgu administratīvu lēmumu, lai tiktu ņemta vērā Tiesas vēlāk veikta attiecīgās Kopienu tiesību normas interpretācija. Šādu apstākļu vidū, kuri var radīt šādu pārskatīšanas pienākumu, apstāklis, ka pēdējās instances tiesas spriedums, saskaņā ar kuru apstrīdētais administratīvais lēmums ir kļuvis galīgs, raugoties no vēlākas Tiesas judikatūras viedokļa, ir ticis pamatots ar kļūdainu Kopienu tiesību interpretāciju un ir ticis pieņemts, neuzdodot Tiesai prejudiciālu jautājumu, nevar tikt interpretēts tādējādi, ka lietas dalībniekiem būtu pienākums valsts tiesā atsaukties uz attiecīgo Kopienu tiesību normu. Šajā ziņā ir pietiekami, ja minēto Kopienu tiesību normu, kas, kā tas izriet no vēlāk pasludināta Tiesas sprieduma, ir tikusi kļūdaini interpretēta, ir analizējusi pēdējās instances valsts tiesa, vai arī, ka šo jautājumu šī tiesa izskata pēc savas ierosmes. Ja Kopienu tiesības neuzliek valsts tiesām pienākumu pēc savas ierosmes izvirzīt pamatu, kas pamatots ar Kopienu tiesību normu pārkāpumu, jo saistībā ar šā pamata izskatīšanu tai būtu jāpārsniedz tiesvedības robežas, ko lietas dalībnieki tai ir noteikuši, šīm tiesām pēc savas ierosmes ir jāizvirza pamati, kas izriet no saistošas Kopienu tiesību normas, ja atbilstoši valsts tiesībām tām ir pienākums vai tiesības to darīt saistošu valsts tiesību normu gadījumā.

(sal. ar 37.–39., 44.–46. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Sestā direktīva 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka ļaunprātīga rīcība var pastāvēt tad, ja nodokļu priekšrocības iegūšana ir galvenais attiecīgā darījuma vai darījumu mērķis.

Valsts tiesai ir jānosaka, vai pievienotās vērtības nodokļa piemērošanas nolūkā izpirkumnomas darījumi, kurus raksturo turpmāk minētie elementi, ir jāuzskata par ļaunprātīgu rīcību Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, izpratnē:

— abas sabiedrības, kas piedalās izpirkumnomas darījumā, pieder vienai grupai;

— pats izpirkumnomas sabiedrības pakalpojums ir sadalīts un finansēšanu raksturojošais elements ir uzticēts citai sabiedrībai, to sadalot aizdevuma, apdrošināšanas un starpniecības pakalpojumos;

— tādējādi izpirkumnomas sabiedrības pakalpojums ir tikai transportlīdzekļu noma;

— nomnieka samaksātie nomas maksājumi kopā ir nedaudz lielāki par preces pirkuma izmaksām;

— šķiet, ka šis pakalpojums, ja to apskata atsevišķi, nav saimnieciski rentabls, jo uzņēmuma dzīvotspēju nevar nodrošināt tikai ar nomniekiem noslēgtajiem līgumiem;

— izpirkumnomas sabiedrība saņem atlīdzību par izpirkumnomas līgumu tikai nomnieka pārskaitīto nomas maksājumu summas un šīs pašas grupas citas sabiedrības pārskaitīto summu veidā.

Valsts tiesai ir arī jāizvērtē, vai tai iesniegtā informācija liecina par viena minētā darījuma pastāvēšanu, neņemot vērā darījuma līgumisko struktūru. Šajā kontekstā tai, iespējams, būs jāpaplašina sava analīze, pētot norādes, kas pierāda ļaunprātīgu rīcību. Tādēļ tai vispirms jāpārbauda, vai rezultāts ir nodokļu priekšrocība, kuras piešķiršana ir pretēja vienam vai vairākiem Sestās direktīvas mērķiem, un pēc tam, vai tas ir galvenais pieņemtā līguma mērķis.

Runājot par pirmo kritēriju, minētā tiesa var ņemt vērā, ka cerētais rezultāts ir saņemt nodokļu priekšrocību, kas ir saistīta ar to pakalpojumu, kas tiek sniegti tai sabiedrībai, kura ir noslēgusi līgumu ar izpirkumnomas sabiedrību, atbrīvošanu no nodokļa saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) un d) apakšpunktu. Šāds rezultāts, šķiet, ir pretējs Sestās Direktīvas 11. panta A daļas 1. punktam, proti, visas tās summas aplikšana ar nodokli, ko veido saņemtā vai saņemamā atlīdzība no nomnieka. Tā kā transportlīdzekļu noma saskaņā ar izpirkumnomas līgumiem ir pakalpojuma sniegšana Sestās direktīvas 6. un 9. panta nozīmē, šāds darījums parasti ir apliekams ar pievienotās vērtības nodokli, kura bāze ir jānosaka atbilstoši Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punktam.

Runājot par otro kritēriju, valsts tiesa, veicot vērtējumu, var ņemt vērā darījumu pilnībā mākslīgo raksturu, kā arī juridisko, ekonomisko un/vai personisko saistību starp minētajiem uzņēmējiem, jo ar šādiem elementiem var pierādīt, ka nodokļu priekšrocības saņemšana ir galvenais izvirzītais mērķis, lai gan iespējami pastāv saimnieciski mērķi, ko ietekmē, piemēram, mārketinga, organizācijas un garantijas apsvērumi.

(sal. ar 54., 55. 57.–63. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Tikai tas vien, ka eksporta kompensācijas piešķiršana par dzīvu liellopu eksportu atbilstoši Regulā Nr. 615/98, ar kuru paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus eksporta kompensāciju piešķiršanai saistībā ar dzīvu liellopu labturību pārvadāšanas laikā, noteiktajam ir atkarīga no tā, vai ir ievēroti noteikti Kopienu tiesiskajā regulējumā, ar kuru tiek īstenoti tā mērķi, paredzēti nosacījumi, pats par sevi nevar tikt uzskatīts par iemeslu minētās regulas spēkā neesamībai, jo šāda veida mērķi ir ne vien pilnībā leģitīmi, bet ir arī uzskatāmi par pienākumu, kas atbilstoši Kopienu tiesībām konstanti un pastāvīgi ir jāievēro visām dalībvalstīm un iestādēm, formulējot un īstenojot kopējo lauksaimniecības politiku. Nenoliedzami, direktīva pati par sevi nevar radīt pienākumus attiecībā uz privātpersonām, tomēr nevar izslēgt, ka gadījumā, ja kādā regulā ir tieši paredzēta atsauce uz direktīvas noteikumiem, šie noteikumi var būt piemērojami, ja vien tiek ievēroti vispārējie tiesību principi un it īpaši — tiesiskās drošības princips.

Turklāt Regulā Nr. 615/98 ietvertās vispārējās atsauces uz Direktīvu 91/628 par dzīvnieku aizsardzību pārvadāšanas laikā, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 95/29, mērķis ir nodrošināt, lai, piemērojot Regulas Nr. 805/68 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju, kas grozīta ar Regulu Nr. 2634/97, 13. panta 9. punktu, tiktu ievēroti attiecīgie minētās direktīvas noteikumi dzīvo dzīvnieku labturības jomā un it īpaši dzīvnieku aizsardzības pārvadāšanas laikā jomā. Minētā atsauce, ar kuru tiek noteikti nosacījumi kompensāciju piešķiršanai, līdz ar to nevar tikt interpretēta kā tāda, kas attiecas uz visiem Direktīvas 91/628 noteikumiem un it īpaši uz tiem, kuriem nav nekādas saistības ar minētajā direktīvā paredzēto galveno mērķi.

(sal. ar 26.–29. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Kopējais muitas tarifs – Tarifu pozīcijas

(Padomes Regulas Nr. 2658/87 9. pants; Komisijas Regula Nr. 1223/2002)

Summary

Klasificēdama vistas gaļu ar sāls saturu 1,2–1,9 % apakšpozīcijā 0207 14 10, pieņemot Regulu Nr. 1223/2002 par atsevišķu preču klasifikāciju kombinētajā nomenklatūrā, Komisija ir ierobežojusi pozīcijas 0210 – kura saskaņā ar kombinētās nomenklatūras (redakcijā, kas izriet no Regulas Nr. 1832/2002, kura groza Regulas Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu I pielikumu) otrās daļas I iedaļas 2. nodaļas 7. papildu piezīmi attiecas uz bezkaula saldētiem vistas gaļas gabaliem, kas ir viscaur piesūcināti ar sāli, kura saturs ir vismaz 1,2 % no svara, – piemērojamību. Tādējādi Komisija ir pārsniegusi tai ar Regulas Nr. 2658/87 9. pantu piešķirtās pilnvaras. Līdz ar to Regula Nr. 1223/2002 jāatzīst par spēkā neesošu.

(sal. ar 24. un 25. punktu un rezolutīvo daļu)
30

Zviedrijas valdība apgalvo, ka valsts rīkojums ir pamatots ar vides aizsardzības mērķi, kā arī EKL 30. pantā norādītajiem mērķiem. ŪS izmantošanas ierobežošana ar noteiktiem ūdeņiem ļaujot tostarp izvairīties no nepieļaujamiem vides traucējumiem. ŪS izmantošanai esot negatīva ietekme uz dzīvniekiem, it īpaši tad, ja šāds transporta līdzeklis tiek izmantots ilgākā laikposmā nelielā teritorijā vai tiek vadīts lielā ātrumā. Skaņas emisiju kopums traucējot cilvēkus un dzīvniekus, un it īpaši noteiktas aizsargātās putnu sugas. Turklāt vieglais ŪS transportēšanas veids atvieglojot dzīvnieku slimību izplatīšanos.
53

Līdz ar to jāsecina, ka, pieņemot un uzturot spēkā 14. pantu 2002. gada 8. jūlija Likumdošanas dekrētā Nr. 138, kas pēc grozījumiem kļuva par 2002. gada 8. augusta Likumu Nr. 178 un kas no Likumdošanas dekrēta Nr. 22/97 piemērošanas jomas izslēdz, pirmkārt, vielas, priekšmetus vai lietas, kas ir paredzētas apglabāšanas vai reģenerācijas darbībām, kas nav tieši norādītas minētā dekrēta B un C pielikumā, un, otrkārt, vielas vai priekšmetus, kas ir ražošanas atliekas un no kuriem turētājs ir nodomājis atbrīvoties vai viņam ir pienākums atbrīvoties, ja tos var atkārtoti izmantot un tos atkārtoti izmanto ražošanas vai patēriņa ciklā, gadījumā, kad nav veikta to iepriekšēja apstrāde un tie nav videi kaitīgi vai kad ir veikta to iepriekšēja apstrāde, kas nav viena no reģenerācijas darbībām, kas uzskaitītas tā paša dekrēta C pielikumā, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 1. panta a) punkts.
49

Faktiski minētajā 14. pantā vispārīgi ir uzsvērts nozīmīgums, ko Kopienu likumdevējs ir piešķīris aizsargājošiem noteikumiem, kas paredzēti ar Direktīvu 87/102, un to šaurai piemērošanai. Turklāt, kā to norādīja Francijas, Vācijas, Spānijas un Itālijas valdības, kā arī Komisija, it īpaši šī paša minētā panta 2. punkts nepieļauj to, ka valsts tiesiskais regulējums ļauj kredīta devējam, vienkārši neminot finansētās preces vai pakalpojumus, izvairīties no tā, ka pret viņu patērētājs celtu prasību saskaņā ar Direktīvas 87/102 11. panta 2. punktu.
Lai gan dalībvalstīm ir kompetence noteikt pienācīgus pasākumus, lai nodrošinātu to iekšējo un ārējo drošību, no tā neizriet, ka šādi pasākumi tiek pilnībā izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas. Atkāpes, kas piemērojamas valsts drošības apdraudējuma gadījumos, ir paredzētas tikai EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pantā, kas attiecas uz skaidri noteiktiem izņēmuma gadījumiem. No šiem pantiem nevar secināt, ka Līgumā ir paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Kopienu tiesību piemērošanas jomas tiek izslēgti visi pasākumi, kas veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja tiktu atzīts šāds izņēmums, neraugoties uz Līguma noteikumu īpašajiem nosacījumiem, tas varētu apdraudēt Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu.

Turklāt EKL 296. un 297. pantā paredzētās atkāpes, kā tas ir attiecībā uz atkāpēm no pamatbrīvībām, ir jāinterpretē šauri. Konkrētāk, attiecībā uz EKL 296. pantu ir jānorāda, ka, lai gan tajā ir norādīts uz pasākumiem, kurus dalībvalsts var uzskatīt par vajadzīgiem būtisku savas drošības interešu aizsardzībai, vai informāciju, kuras izpaušanu tā uzskata par pretēju šīm interesēm, tas tomēr nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm tiek piešķirtas pilnvaras atkāpties no Līguma noteikumiem, tikai atsaucoties uz šīm interesēm. Tādējādi tieši dalībvalstij, kura atsaucas uz EKL 296. panta priekšrocību, ir jāpierāda nepieciešamība izmantot šajā pantā paredzēto atkāpi ar mērķi aizsargāt būtiskas tās drošības intereses.

(sal. ar 45.–47. un 49. punktu)
Lieta C-404/05

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Vācijas Federatīvo Republiku

“Regula (EEK) Nr. 2092/91 — Lauksaimniecības produktu ekoloģiski tīra ražošana — Privātas kontroles organizācijas — Prasība, lai pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī būtu birojs vai ilglaicīga infrastruktūra — Pamatojumi — Dalība valsts varas īstenošanā — EKL 55. pants — Patērētāju tiesību aizsardzība”

Ģenerāladvokātes Eleanoras Šarpstones [Eleanor Sharpston] secinājumi, sniegti 2007. gada 12. jūlijā I - 10241

Tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 29. novembra spriedums I - 10242

Sprieduma kopsavilkums

Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi

(EKL 45., 49. un 55. pants; Padomes Regula Nr. 2092/91)

Uzliekot privātajām ekoloģiski tīri ražotu lauksaimniecības produktu kontroles organizācijām, kas apstiprinātas citā dalībvalstī, pienākumu uzturēt biroju valsts teritorijā, lai tajā varētu sniegt kontroles pakalpojumus, dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants.

Pirmkārt, papildu un sagatavošanas loma, kas privātajām organizācijām pienākas saskaņā ar Regulu Nr. 2092/91 par lauksaimniecības produktu bioloģisku [ekoloģiski tīru] ražošanu un norādēm par to uz lauksaimniecības produktiem un pārtikas produktiem — attiecībā uz uzraudzības iestādi, nevar tikt uzskatīta par tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā EKL 55. panta, ko skata kopā ar EKL 45. panta pirmo daļu, izpratnē, kas pamatotu atkāpes izdarīšanu saskaņā ar šīm tiesību normām, bet gan par papildu darbībām, kas ir nodalāmas no šādas iestādes darbības. Otrkārt, šāda prasība pārsniedz to, kas objektīvi nepieciešams patērētāju aizsardzības mērķa sasniegšanai, kas var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.

(sal. ar 37., 38., 44., 48. un 52. punktu un rezolutīvo daļu)
Attiecībā uz jautājumiem, kas minēti tās 3. panta 1. punkta pirmās daļas a)–g) apakšpunktā, Direktīva 96/71 expressis verbis paredz aizsardzības līmeni, kura ievērošanu uzņemošā dalībvalsts var prasīt uzņēmumiem, kas reģistrēti citās dalībvalstīs, par labu to darba ņēmējiem, kas norīkoti darbā minētās uzņemošās dalībvalsts teritorijā. Līdz ar to, neizslēdzot iespēju citās dalībvalstīs reģistrētajiem uzņēmumiem brīvprātīgi — it īpaši saskaņā ar saistībām, ko tie uzņēmušies par labu saviem norīkotajiem darbiniekiem — pievienoties uzņemošajā dalībvalstī darba koplīgumam, kas varētu būt labvēlīgāks, aizsardzības līmenis, kas jānodrošina uzņemošās dalībvalsts teritorijā norīkotiem darba ņēmējiem, principā ir ierobežots ar Direktīvas 96/71 3. panta 1. punkta pirmās daļas a)–g) apakšpunktā paredzēto, ja vien minētajiem darba ņēmējiem nav jau piemērojami labvēlīgāki darba noteikumi un nosacījumi attiecībā uz minētajā normā paredzētajiem jautājumiem atbilstoši tiesību aktiem vai koplīgumiem izcelsmes dalībvalstī.

No iepriekš minētā izriet — tas, ka tiesības uz kolektīvo rīcību ir pamattiesības, nevar izslēgt šādu kolektīvo rīcību, kas ir vērsta pret uzņēmumu, kurš reģistrēts citā dalībvalstī un kurš darba ņēmējus norīko darbā saistībā ar starptautisku pakalpojumu sniegšanu, no Kopienu tiesību piemērošanas jomas.

EKL 49. un 50. pants nepieļauj, ka dalībvalstī pastāvošais aizliegums arodbiedrībām īstenot kolektīvo rīcību, lai panāktu trešo personu noslēgta koplīguma atcelšanu vai grozīšanu, ir pakļauts nosacījumam, ka šī rīcība attiecas uz darba noteikumiem un nosacījumiem, kuriem ir tieši piemērojami valsts tiesību akti. Šāds aizliegums diskriminē uzņēmumus, kas norīko darba ņēmējus darbā uzņemošajā dalībvalstī, jo neatkarīgi no to satura neņem vērā koplīgumus, kas šiem uzņēmumiem jau ir saistoši to reģistrācijas dalībvalstī, un tādēļ tiem tiek piemērota tāda pati attieksme kā pret vietējiem uzņēmumiem, kas nav noslēguši koplīgumus. Šāda diskriminācija nav attaisnojama nedz ar mērķi ļaut arodbiedrībām rīkoties, lai panāktu, ka visi valsts darba tirgū esošie darba devēji piemērotu darba samaksu un citus darba nosacījumus, kas atbilst šajā dalībvalstī parasti piemērojamiem, nedz ar mērķi radīt godīgas un vienlīdzīgas konkurences apstākļus starp vietējiem darba devējiem un uzņēmējiem no citām dalībvalstīm. Šie apsvērumi nav attiecināmi uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības interesēm EKL 46. panta izpratnē, to piemērojot kopā ar EKL 55. pantu.

(sal. ar 116., 118.–120. punktu un rezolutīvo daļu)