LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 347/22

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 un T-154/07 ThyssenKrupp Liften Ascenseurs u.c./Eiropas Komisija 2011. gada 30. septembrī iesniedza ThyssenKrupp Ascenseurs Luxemburg Sàrl

(Lieta C-504/11 P)

2011/C 347/32

Tiesvedības valoda — vācu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: ThyssenKrupp Ascenseurs Luxemburg Sàrl (pārstāvis — T. Schaper, advokāts)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— pilnībā atcelt Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T-144/07, T-147/07, T-148/07, T-149/07, T-150/07 un T-154/07 ThyssenKrupp Liften Ascenseurs u.c./Eiropas Komisija tiktāl, ciktāl ar to ir noraidīta prasība un ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju;

— pakārtoti, vēl vairāk samērīgi samazināt apstrīdētā Eiropas Komisijas 2007. gada 21. februāra lēmuma 2. pantā apelācijas sūdzības iesniedzējai piemēroto naudas sodu;

— pakārtoti tam, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai jauna nolēmuma pieņemšanai;

— piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības iesniedzēja ar šo apelācijas sūdzību vēršas pret Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T-148/07 u.c. (ThyssenKrupp Liften Ascenseurs u.c./Eiropas Komisija) tiktāl, ciktāl ar to ir noraidīta 2007. gada 7. maija prasība par Eiropas Komisijas 2007. gada 21. februāra Lēmumu C(2007) 512, galīgā redakcija (lieta COMP/E-1/38.823 — Lifti un mehāniskie eskalatori), un ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.

Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda uz Komisijas kompetences neesamību, būtisku formas prasību pārkāpumu, EK līguma un attiecīgi Līguma par ES darbību pārkāpumu un šo līgumu īstenošanā piemērojamo tiesību normu pārkāpumu, kā arī pilnvaru nepareizu izmantošanu un pamattiesību pārkāpumiem, kopā izvirzot trīs pamatus.

Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja iebilst, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini apstiprinājusi Komisijas kompetenci attiecībā uz procedūras īstenošanu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējai tiesai esot bijis pienākums atcelt Komisijas lēmumu LESD 101. panta (bijušā EKL 81. panta) nepiemērojamības dēļ, jo vietējiem pārkāpumiem nav starpvalstu nozīmes. Pat ja Vispārējā tiesa atzīstot, ka LESD 101. pants ir piemērojams, tai esot bijis jāievēro, ka Komisijas kompetence katrā ziņā ir pretrunā ar Regulu 1/2003 (1) izveidotajai paralēlo pilnvaru sistēmai pēc EKT paziņojuma. Visbeidzot, Vispārējā tiesa neesot atzinusi, ka, Komisijai novēloti sākot procedūru, esot pārkāpts pamattiesībās aizsargātais precizitātes un likumības princips saistībā ar sodiem.

Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja iebilst, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini apstiprinājusi Komisijas lēmumu saukt apelācijas sūdzības iesniedzēju pie solidāras atbildības, pamatojoties uz ThyssenKrupp AG koncerna apgrozījumu. Ar spriedumu tādējādi esot pārkāpts Regulas 1/2003 23. pants, tiesiskas valsts princips, kas izpaužas principā nulla poena sine lege, samērīga soda princips, princips in dubio pro reo un vainas princips. Minētajā spriedumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl tas esot pamatots ar pieņēmumu, ka meitassabiedrība kopā ar savu mātessabiedrību (un citām koncerna sabiedrībām) veidojot atbildības apvienību ekonomiskas vienības formā. Turklāt un neatkarīgi no tā ar minēto spriedumu esot pārkāpts vainas princips, jo apelācijas sūdzības iesniedzējai sods esot piemērots kopā ar tās mātessabiedrību kā solidārajām parādniecēm. Pakārtoti ir izvirzīts iebildums par to, ka Vispārējā tiesa solidāro atbildību esot apstiprinājusi, neraugoties uz to, ka minētajās iekšējās attiecībās nav sadalītas atbildības kvotas.

Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja iebilst, ka Vispārējā tiesa spriedumā neesot ievērojusi tai likumīgi noteikto visaptverošo pienākumu veikt pārbaudi, jo Vispārējā tiesa esot nepietiekami pārbaudījusi to, vai Komisija nav nesamērīgi noteikusi sākumsummu, preventīvo reizināšanas koeficientu, kā arī nav izvērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas sadarbību, un tādējādi Vispārējā tiesa esot pārkāpusi pamattiesības uz taisnīgu tiesu un tajā ietverto tiesību aizsardzības garantiju.

(1) Padomes 2002. gada 16. decembra Regula (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV L 1, 1. lpp.).