Kas attiecas, pirmkārt, uz izņēmumu vai ierobežojumu attiecībā uz reproducēšanas, izplatīšanas un publiskošanas tiesībām saskaņošanu, šā paša līguma preambulas 12. apsvērumā ir konkrēti norādīts, ka šī saskaņošana tiek veikta, lai saņēmējiem atvieglotu piekļuvi darbiem un to izmantošanu. Turklāt Marrākešas līguma 4. pants nav tāds, ar kuru varētu nodrošināt tādu valsts tiesību aktu saskaņošanu, kas varētu būtiski atvieglot starptautisko tirdzniecību, jo līgumslēdzējām pusēm, īstenojot šo pantu, ir plaša rīcības brīvība un no šī līguma 12. panta izriet, ka tā mērķis nav aizliegt līgumslēdzējām pusēm savos tiesību aktos saņēmēju interesēs noteikt citus izņēmumus un ierobežojumus, kas nav paredzēti šajā līgumā. Turklāt arguments, ka no intelektuālo īpašumu reglamentējošiem noteikumiem LESD 207. pantā paredzētais “intelektuālā īpašuma komerciālo aspektu” jēdziens neattiecas vienīgi uz noteikumiem par personiskajām tiesībām, nevar tikt atbalstīts, jo ar to kopējās tirdzniecības politikas joma tiktu pārmērīgi paplašināta, šo politiku saistot ar noteikumiem, kuriem nav īpašas saiknes ar starptautisko tirdzniecību. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka Marrākešas līguma noteikumiem par izņēmumu vai ierobežojumu noteikšanu attiecībā uz reproducēšanas, izplatīšanas un publiskošanas tiesībām būtu īpaša saikne ar starptautisko tirdzniecību, kas nozīmētu, ka tie attiecas uz LESD 207. pantā paredzētajiem intelektuālā īpašuma komerciālajiem aspektiem.

Atbilstoši LESD 3. panta 2. punktam Savienībai ir ekskluzīva kompetence noslēgt starptautisku līgumu, ja tā slēgšana ir paredzēta Savienības leģislatīvajā aktā vai ja tas ir nepieciešams, lai ļautu Savienībai īstenot tās iekšējo kompetenci, vai tiktāl, ciktāl līguma slēgšana ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu. Pastāv risks, ka dalībvalstu uzņemtās starptautiskās saistības var ietekmēt Kopienas kopīgos noteikumus vai grozīt to piemērojamību, kas var attaisnot tās ekskluzīvo ārējo kompetenci, ja šie noteikumi ir piemērojami šīm saistībām. Šāda riska konstatējums nenozīmē, ka jābūt pilnīgai saskaņai starp to jomu, uz kuru attiecas starptautiskās saistības, un to, uz kuru attiecas Savienības tiesiskais regulējums. It īpaši šādas starptautiskas saistības var ietekmēt Savienības kopīgos noteikumus vai manīt to darbības jomu tad, ja šīs saistības ietilpst nozarē, kura lielākoties jau tiek regulēta ar šiem noteikumiem.

Marrākešas līguma, kas atvieglo piekļuvi iespieddarbiem personām, kuras ir neredzīgas, ar redzes traucējumiem vai drukas lasītnespēju citu iemeslu dēļ, noslēgšana ir Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetencē, jo visi tajā paredzētie pienākumi ietilpst jomā, kura lielākoties jau tiek regulēta ar Savienības kopīgiem noteikumiem, un šā līguma noslēgšana var ietekmēt šos noteikumus vai mainīt to darbības jomu. Marrākešas līgumā paredzētais reproducēšanas un izziņošanas sabiedrībai tiesību izņēmums vai ierobežojums būs jāīsteno ar Direktīvu 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā saskaņotās jomas ietvaros. Tas pats attiecas uz šajā līguma paredzētajiem eksporta un importa režīmiem, ciktāl to galamērķis ir atļaut līgumslēdzējas puses teritorijā izziņot sabiedrībai vai izplatīt citā līgumslēdzējā pusē publicētas kopijas pieejamā formātā bez tiesību īpašnieku piekrišanas.

Šajā ziņā, tā kā dalībvalstis nevar ārpus Savienības iestāžu ietvara uzņemties tādas starptautiskas saistības, kas ietilpst nozarē, kura lielākoties jau tiek regulēta ar Savienības kopīgiem noteikumiem, pat ja starp šīm saistībām un šiem noteikumiem nepastāv iespējama pretruna, katrā ziņā nevar būt izšķirošas nozīmes tam, ka – pat, ja tas tiktu pierādīts – Marrākešas līguma 11. pantā ir paredzētais pienākums ir pielīdzināms no Direktīvas 2001/29 5. panta 5. punkta izrietošajam pienākumam vai ka šā līguma 4.–6. pantā paredzētie nosacījumi paši par sevi nav nesaderīgi ar Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta b) apakšpunktā un 4. punktā minētajiem nosacījumiem.

Turklāt, lai gan ir taisnība, ka no Direktīvas 2001/29 nosaukuma un no tās preambulas 7. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs ir veicis tikai daļēju autortiesību un blakustiesību saskaņošanu, šis apsvērums pats par sevi nevar būt noteicošais. Starptautisks nolīgums, kurā regulēta joma, kas Savienības līmenī ir pilnībā saskaņota, var ietekmēt Savienības kopīgos noteikumus vai mainīt to darbības jomu, tomēr tas nemaina to, ka ir runa tikai par vienu no situācijām, kurās ir izpildīts LESD 3. panta 2. punkta beigās minētais nosacījums. Tāpat, lai gan dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, izmantojot to iespēju paredzēt izņēmumu vai ierobežojumu invalīdu labā, šī rīcības brīvība izriet no Savienības likumdevēja lēmuma piešķirt dalībvalstīm šo iespēju ar Direktīvu 2001/29 izveidotā saskaņotā tiesiskā regulējuma, ar kuru tiek nodrošināta augsta un vienveidīga reproducēšanas, izziņošanas sabiedrībai un izplatīšanas tiesību aizsardzība, ietvaros. Šajā kontekstā – Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta b) apakšpunktā nav noteikts autortiesību un blakustiesību aizsardzības minimālais līmenis, neskarot dalībvalstu kompetenci paredzēt šo tiesību lielāku aizsardzību, bet ar tām drīzāk dalībvalstīm ir atļauts ar noteiktiem nosacījumiem paredzēt Savienības likumdevēja saskaņoto tiesību izņēmumu vai to ierobežojumu. Turklāt runa ir par iespēju, kuru stingri regulē Savienības tiesību prasības.

(skat. 102., 105.–107., 112.–115., 117.–119., 121., 126., 129. un 130. punktu)