ĢENERĀLADVOKĀTA L. A. HĒLHUDA [L. A. GEELHOED] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 14. oktobrī ( )

Lieta C‑499/03 P

Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH

Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar‑Produkte mbH

Apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas (ceturtā palāta) 2003. gada 17. septembra spriedumu apvienotajās lietās Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH un Commonfood Handelsgesellschaft für Agrarprodukte mbH/Komisija (T‑309/01 un T‑239/02) – Komisijas 2001. gada 14. augusta Lēmuma C(2001) 2533 daļēja atcelšana (lieta T‑309/01) un Komisijas 2002. gada 5. marta Lēmuma C(2002) 857 atcelšana (lieta T‑239/02), ar kuriem atzīst, ka vēlāk jāpiedzen ievedmuitas nodoklis, kas netika iekasēts no apelācijas sūdzības iesniedzējām par Taizemes izcelsmes mājputnu gaļas importu

I – Ievads

1. Šī lieta attiecas uz apelācijas sūdzību, ko Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH (turpmāk tekstā – “Biegi”) un Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar Produkte mbH (turpmāk tekstā – “Commonfood”) iesniedza par Pirmās instances tiesas 2003. gada 17. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑309/01 un T‑239/02. Šajā spriedumā Pirmās instances tiesa noraidīja prasības par divu Komisijas lēmumu (daļēju) atcelšanu.

2. Lieta T‑309/01 attiecās uz Komisijas 2001. gada 14. augusta Lēmumu C(2001) 2533 (REC 4/00), ar kuru tika atzīts, ka var veikt vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatojumu, kas no Biegi netika iekasēts par Taizemes izcelsmes mājputnu gaļas importu periodā no 1995. gada 13. līdz 18. jūlijam un no 1995. gada 4. līdz 22. septembrim. Šajā sakarā ir jānorāda, ka vēlāka piedziņa par 1995. gada septembri šajā lietā netika apstrīdēta. Lieta T‑239/02 attiecās uz Komisijas 2002. gada 5. marta Lēmumu C(2002) 857 (REC 4/01) par tādu pašu atzinumu, bet attiecībā uz Commonfood par importu 1995. gada 24. jūlijā.

3. Apelācijas sūdzība – tāpat kā prasības pieteikums Pirmās instances tiesā – attiecas tikai uz ievedmuitas nodokļa vēlāku piedziņu par 1995. gada jūliju, kas lietā T‑309/01 veido summu DEM 218 605,65 un lietā T‑239/02 – DEM 222 116,06.

4. Šīs lietas, ko ierosināja divas galvenās mājputnu gaļas importētājas Vācijā, faktiskie apstākļi ir šādi. 1995. gada 1. jūlijā Vācijas tiesībās tika ieviesta ievedmuitas 0 % likme par mājputnu gaļas importu, taču valsts tiesībās netika skaidri noteikts, vai šādas likmes piemērošanai ir vajadzīga ievešanas licence. Šāds trūkums valsts tiesībās tika balstīts uz kļūdainu Kopienu muitas tiesību interpretāciju. Biegi un Commonfood vēlāk deklarēja Taizemes izcelsmes mājputnu gaļas importu vairākos sūtījumos un kompetentā Vācijas muitas iestāde piešķīra tiem attiecīgo ievedmuitas nodokļa atlaidi. 1995. gada 22. augustā ar atpakaļejošu spēku tika grozīts attiecīgais valsts tiesiskais regulējums, paredzot, ka nulles likmes piemērošanai ir jāiesniedz ievešanas licence. Tad tika izlemts par vēlāku ievedmuitas nodokļa piedziņu.

II – Lietas apstākļi

5. Galvenā tiesību norma šajā tiesvedībā ir 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi ( ). Ciktāl šī tiesību norma attiecas uz lietu, tajā ir noteikts:

“2. [..] vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt:

[..]

b) pēc likuma apliekamā muitas nodokļa summa kļūdaini iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus par muitas deklarāciju;

[..].”

Izsmeļošākam atbilstošo tiesību normu aprakstam ir jāatsaucas uz Pirmās instances tiesas sprieduma 1.–7. punktu.

6. Fakti un process ir izklāstīti Pirmās instances tiesas sprieduma 8.–18. punktā. Īsumā – attiecīgās mājputnu gaļas importētājas Finanzgericht Bremen [Brēmenes Finanšu tiesa] iesniedza prasību sakarā ar vēlāku piedziņu. Pēc minētās tiesas priekšlikuma Vācijas iestādes jautāja Komisijai, vai saskaņā ar KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu būtu pamatoti neveikt vēlāku ievedmuitas nodokļa iegrāmatojumu muitas iestādes strīdā ar Biegi un Commonfood ( ). Prasība Pirmās instances tiesā ir vērsta pret vēlāk pieņemtajiem negatīvajiem Komisijas lēmumiem.

III – Pirmās instances tiesas spriedums

7. Sprieduma 55.–84. punktā Pirmās instances tiesa izskata prasītāju pirmo pamatu par KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Tā noraida šo pamatu, apgalvojot, ka nav izpildīts judikatūrā paredzēts nosacījums, kas kompetentajām iestādēm ļautu atteikties no ievedmuitas nodokļa vēlākas iegrāmatošanas, proti, ka to kļūdai jābūt tādai, ko labticīgs nodokļu parādnieks saprātīgi nav varējis atklāt (sprieduma 55. punkts).

8. Sprieduma 61. punktā Pirmās instances tiesa atzīst: “Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kompetento muitas iestāžu kļūdas atklājamība ir jānovērtē, ņemot vērā kļūdas raksturu, attiecīgo operatoru profesionālo pieredzi un rūpību, ko viņi ir pielietojuši.”

9. Kļūdas raksturs ir jānovērtē, ņemot vērā piemērojamā tiesiskā regulējuma sarežģītību (sprieduma 62. punkts). Sprieduma 63.–67. punktā Pirmās instances tiesa norāda, ka attiecīgais tiesiskais regulējums nav tik sarežģīts. Jebkurā gadījumā prasītāji ir pieredzējuši profesionāli operatori, par kuriem ir jāpieņem, ka tie apzinās ievešanas licences nozīmi tarifu kvotas saņemšanā. Viņi faktiski arī konstatēja saikni starp licenci un kvotu un vērsās Vācijas iestādēs, lai kliedētu savas šaubas (sprieduma 69.–72. punkts). Sprieduma 73. punktā Pirmās instances tiesa norāda: „Runājot par attiecīgā tirgus dalībnieka rūpību, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, tiklīdz tam rodas šaubas par ievešanas licences vajadzību preferenciālas tarifu kvotas saņemšanai, tam pašam ir jāiegūst informācija un jāmeklē visi iespējamie skaidrojumi, lai pārbaudītu, vai šīs šaubas ir pamatotas.”

10. Pirmās instances tiesa norāda, ka rūpības princips jebkurā gadījumā prasa, lai pieredzējušais operators nebalstās tikai uz tarifiem valsts tiesiskajā regulējumā. Kopienu tarifu noteikumi ir vienīgās materiālās tiesības šajā jomā, tiesības, kuras tiek uzskatītas par vispārzināmām. Valsts tarifi ir tikai rokasgrāmata muitas formalitāšu veikšanai, kam ir vienīgi indikatīva nozīme (sprieduma 75. punkts). Nepietiek, ka operators balstās tikai uz telefoniski sniegtu neprecīzu informāciju. Nav pieņemams arī prasītāju arguments, ka tiem nepietika laika, lai kompetentām iestādēm rakstiski izteiktu lūgumu izskaidrot juridisko situāciju. Pirmās instances tiesa norāda, ka šajā gadījumā ieinteresētajām personām bija pietiekams laiks. Turklāt šāda argumenta pieņemšanas sekas būtu tādas, ka attiecīgo operatoru rūpības pienākumam, kā tas ir definēts judikatūrā, zustu jēga (sprieduma 76.–83. punkts).

IV – Par pirmo pamatu

A – Pamati un argumenti

11. Apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā apelācijas pamatā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Kopienu tiesības, nepareizi piemērojot KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti ir balstījusi savu spriedumu uz faktu, ka viņas varēja atklāt kompetento muitas iestāžu pieļauto kļūdu. Viņas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pārspīlēja rūpības pienākumu, kāda sagaidāma no attiecīgajiem operatoriem. Turklāt tā nav ņēmusi vērā piemērojamā tiesiskā regulējuma sarežģītību.

12. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka attiecīgā noteikuma mērķis ir aizsargāt nodokļa maksātāju tiesisko paļāvību attiecībā uz visu faktoru pareizību, uz kuriem balstās lēmums par muitas nodokļa vēlāku piedziņu ( ). Viņi uzskata, ka strīda vērtēšanā nozīme ir tam, ka iestādes uzstāja uz savu kļūdu zināmu laiku. Nepareizs bija ne vien attiecīgais valsts tiesiskais regulējums, bet arī iestādes uzstāja uz savu kļūdaino viedokli vairākās telefonsarunās. Tieši augstākā valsts muitas iestāde pieļāva kļūdu gandrīz divus mēnešus. Šajā sakarā viņi apgalvo, ka Komisijas 1995. gada 13. jūnija Regulas (EK) Nr. 1359/95 ( ) pielikumā nav noteikts, ka jāizpilda citas Kopienu tiesību prasības, kā, piemēram, pienākums uzrādīt ievešanas licenci, lai varētu piemērot saldētu vistu gabalu tarifu kvotu.

13. Iestāžu kļūdu nevarēja atklāt operatori, pat ne pieredzējuši operatori. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka tās ievēroja rūpības pienākumu, ko prasa judikatūra, atkārtoti pieprasot no iestādēm informāciju par ievešanas licenci, tādējādi sniedzot tām iespēju šo kļūdu labot.

14. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzība – un līdz ar to tās pirmais pamats – nav pieņemama, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas atkārto pamatus un argumentus, ko tās iepriekš jau bija sniegušas Pirmās instances tiesā. Turklāt apelācijas sūdzība ietver vērtējumu par faktiem, piemēram, par tiesiskā regulējuma sarežģītību un kļūdas ilgumu.

15. Pakārtoti Komisija uzskata, ka prasībai nav pamata. Savā atbildes rakstā tā izvirza argumentus, kas ir līdzīgie tiem argumentiem, uz kuriem Pirmās instances tiesa balstīja savu spriedumu.

B – Pieņemamība

16. Uzskatu, ka pirmais pamats ir pieņemams. Tiesa patiešām judikatūrā prasa, ka apelācijas sūdzība, kurā ir tikai atkārtoti pamati un argumenti, kas jau sniegti Pirmās instances tiesā, nav pieņemama, taču šāds nosacījums nav interpretējams tādā veidā, ka apelācijas tiesvedība zaudē savu nozīmi. Pirmās instances tiesas tiesisko vērtējumu var pārskatīt apelācijā ( ). Turklāt nepiekrītu Komisijas viedoklim, ka apelācijas sūdzība attiecas uz faktu pārbaudi. Apelācijas sūdzība būtībā ir precizējums interpretācijai, kas judikatūrā ir sniegta par KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu.

C – Par lietas būtību

17. Šajā lietā ir jānosaka, cik lielā mērā profesionāls un pieredzējis – šajā gadījumā vistas gaļas – importētājs var paļauties uz valsts muitas iestādēm, ja tās nepareizi interpretē Kopienas Muitas kodeksu.

18. Pirmkārt, šajā lietā nav izvirzīta jauna problēma. Tiesai bieži līdzīgās lietās ir jāspriež par jautājumu, cik lielā mērā iestāžu kļūdu vēlāk var attiecināt uz kādu uzņēmumu. Tiesa ir piemērojusi pamatnoteikumu, ka iestāžu kļūdu var attiecināt uz kādu operatoru. Tikai trīs stingru prasību izpildīšanas gadījumā var pastāvēt tiesiskā drošība, ka attiecībā uz operatoru netiks piemērota vēlāka piedziņa.

19. Ņemot vērā kontekstu, kādā importa tarifi un kvotas tiek noteikti un piemēroti, ir vajadzīgs, ka iestāžu kļūdas principā varētu piedēvēt attiecīgajam operatoram vai, citiem vārdiem, ka operatori nevarētu pārāk vienkārši gūt labumu no kļūdām, ko iestādes ir pieļāvušas to labā. Pirmkārt, ir svarīgi, lai Kopienas Muitas kodekss tiktu piemērots vienveidīgi. Atšķirības tā piemērošanā starp dalībvalstīm novestu pie konkurences izkropļošanas. Turklāt citi uzņēmumi cieš zaudējumus, ja kāds uzņēmums var gūt peļņu no kļūdainas preferenciālu tarifu piemērošanas: tarifu kvotas, kas parasti tiek noteiktas PTO ietvaros, tiek piemērotas ierobežoti. Otrkārt, pastāv Kopienu finanšu intereses. Šajā gadījumā tieši Kopienu pašu līdzekļi cieš ievērojamus zaudējumus. Ja nelabojamas kļūdas dalībvalstīs tiktu pieļautas lielos apmēros, Kopienu budžets ciestu zaudējumus. Treškārt, runa parasti ir par profesionāliem importētājiem, no kuriem var sagaidīt, ka tie pārzina un pārbauda tiem piemērojamo Kopienu tiesisko regulējumu.

20. Pastāv acīmredzama paralēle ar Tiesas judikatūru par nepamatoti piešķirta valsts atbalsta atmaksu. Tiesa atzīst, ka saprātīgs uzņēmējs parasti spēj noteikt, vai EKL 88. pantā paredzētā procedūra ir ievērota ( ). Šajā sakarā viņam ir pienākums aktīvi izpētīt. Tas man liek atsaukties uz Tiesas izmantotajiem kritērijiem: kļūdas raksturs, profesionālā pieredze un rūpības pakāpe (skat. iepriekš 8. punktu).

21. Attiecībā uz kļūdas raksturu – Tiesa judikatūrā pievērš uzmanību tiesiskā regulējuma sarežģītībai. Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Kopienu tiesiskais regulējums nav skaidrs. Viņas nav pilnībā maldījušās. Lasot tikai Regulu Nr. 1359/95, patiešām var secināt, ka ievešanas licence nav vajadzīga. Regula neatsaucas uz citiem Kopienu tiesību noteikumiem, kuri paredz ievešanas licences uzrādīšanu, kas var radīt priekšstatu, ka šāda licence nav jāuzrāda. Regulā turklāt nav noteikts, kādi citi Kopienu tiesību noteikumi ir piemērojami importam ar preferenciālu tarifu.

22. Tādēļ rodas arī jautājums, vai tiesiskais regulējums atbilst prasībām, kas ir noteiktas 1998. gada 22. decembra Iestāžu nolīgumā par kopīgām pamatnostādnēm attiecībā uz Kopienu tiesību aktu izstrādes kvalitāti ( ). Saskaņā ar pirmo pamatnostādni Kopienu tiesību aktiem jābūt formulētiem skaidri, vienkārši un precīzi. Kā Komisija atkārtoti uzsvēra tiesas sēdē, to nemaina fakts, ka muitas nodokļus saskaņā ar EKL 26. pantu nosaka Padome un ka ieinteresētās personas nevarēja balstīties tikai uz Komisijas Regulu Nr. 1359/95, kas pēc būtības ietver tikai noteikumus par Padomes tiesību akta piemērošanu.

23. Taču iepriekš minētais nenozīmē, ka attiecīgais tiesiskais regulējums nav piemērojams pret konkrēto personu. Iepriekš minētās Kopienu pamatnostādnes nav saistošas. Savukārt daudz svarīgāks elements ir tas, ka attiecīgais tiesiskais regulējums ir adresēts pieredzējušiem profesionāļiem, kuriem, kā jau minēts iepriekš, ir pienākums veikt izpēti. Tie nevar vienkārši balstīties uz izolētu tekstu.

24. Zināmās lietās kļūdas nepārtraukto raksturu Tiesa uzskatīja par norādi uz risināmās problēmas sarežģītību un operatora rūpības trūkuma neesamību. Spriedums lietā Belovo ( ) attiecās uz operatoru, kas ilgā laika posmā saņēma deviņus sertifikātus, no kuriem katrs apstiprināja tāda viedokļa pareizību, kas vēlāk izrādījās kļūdains un kas bija strīdīgo maksājumu pamatā. Arī spriedums lietā Faroe Seafood ( ) attiecās uz operatoriem, kas vairākas reizes saņēma sertifikātus salīdzinoši ilgā divarpus gadu periodā. Spriedumā lietā Ilumitrónica ( ) likuma nepareiza piemērošana ilga vairāk nekā 20 gadus.

25. Pirmās instances tiesa atsaucas uz šiem spriedumiem a contrario, lai pamatotu savu argumentu, ka šajā gadījumā problēma nebija tik sarežģīta. Apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto problēmu varot atrisināt relatīvi vienkārši. Turklāt Pirmās instances tiesa piešķir nozīmi faktam, ka attiecīgie uzņēmumi bija acīmredzami nepārliecināti un telefoniski lūdza skaidrojumus Vācijas muitas iestādēm. Piekrītu šī argumenta rezultātam, bet ne pašam argumentam. Vispirms, manuprāt, nav pareizi iebilst attiecībā pret operatoriem, ka tiem šaubu gadījumā par pareizu Kopienu tiesību normas interpretāciju jāvēršas valsts pārvaldē. Turklāt valsts iestāžu apstiprinājums praksei, kas – kā vēlāk izrādās – ir nepareiza, var tieši radīt pamatotu pieņēmumu, ka attiecīgā prakse ir saderīga ar Kopienu tiesībām. Manuprāt, šajā sakarā nav noteicoša nozīme tam, vai šāds apstiprinājums tika sniegts mutvārdos vai rakstveidā. Ja attiecīgā persona vēršas valsts iestādē ar lūgumu interpretēt kādu tiesību noteikumu, tam principā ir jāpieņem, ka sniegtā atbilde ir pareiza.

26. Uzskatu, ka jāseko ir citādai argumentācijai. Noteicošs ir Kopienu tiesiskā regulējuma teksts, nevis kādas valsts iestādes sniegta interpretācija. Tikai ārkārtējos izņēmuma gadījumos konkrētā persona no šādas noteikuma tekstam pretējas interpretācijas var iegūt paļāvību, kas tiesai ir jāaizsargā, kā rezultātā šādu tekstu nevar piemērot pret šo personu. Šāds izņēmums var pastāvēt gadījumos, kad sistemātiski vairāku gadu garumā tiek apstiprināta kļūdaina tiesību interpretācija, kurai atbildīgā persona stabili pielāgo savu rīcību. Īsumā, Kopienu tiesībām jābūt ne tikai sarežģītām, bet arī sistemātiski nepareizi interpretētām. Šajā gadījumā tā nav.

27. Otrais nosacījums, ko Tiesa piemēro, ir ieinteresētās personas profesionālā pieredze. Jo tai ir ilgāka profesionālā pieredze un jo lielāks ir tās uzņēmums, jo mazāka ir iespēja, ka atsaukšanās uz Regulas Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu būs sekmīga. Pirmās instances tiesa savā spriedumā norāda, ka šajā gadījumā mājputnu gaļas importētāji ir pieredzējuši.

28. No pieredzējuša importētāja sagaida lielu rūpību. Kā Pirmās instances tiesas spriedumā ir pamatoti noteikts, tāds importētājs nevar balstīties tikai uz piemērošanas valsts noteikumiem, jo Kopienu tiesiskajam regulējumam ir tieša iedarbība. No pieredzējuša importētāja var sagaidīt, ka viņš savu rīcību balsta uz pašām Kopienu tiesībām un ka viņš tās uzmanīgi izpēta. Runājot par importētāju spējas ātri reaģēt uz tarifu grozījumiem nozīmi, šāda prasība, ko importētājs parasti ievēro pats savās interesēs, nav pārmērīga. Piemērošanas valsts noteikumiem viņam ir tikai indikatīva nozīme.

29. Turklāt importētājam ir iespēja vērsties valsts iestādēs. Kā jau minēju iepriekš – un pretēji Pirmās instances tiesas apgalvojumam – neesmu pārliecināts, ka tas ir jādara rakstveidā, bet svarīgi ir tas, lai muitas iestādei būtu zināms laiks atbildes sniegšanai, un ka pieredzējis importētājs savu atzinumu nevar balstīt uz pirmo apstiprinājumu, kas sniegts telefonsarunā. Saikni starp muitas iestādi un importētāju raksturo profesionālisms un zināšanu vienlīdzība.

30. Šaubu gadījumā par rīcības pareizību dalībvalstis var vērsties Komisijā saskaņā ar procedūru, kas ir noteikta Komisijas Regulas Nr. 2454/93 ( ) 871. pantā. Šādas iespējas esamība ietekmē arī importētāju rīcību. Viņi var lūgt, lai dalībvalstis to izmanto un iegūst paskaidrojumus no Komisijas.

31. Īsumā uzskatu, ka KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi, saskaņā ar kuriem vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt attiecīgo apelācijas sūdzības iesniedzēju gadījumā, nav izpildīti. Iesaku Tiesai noraidīt pirmo pamatu.

V – Par otro pamatu

32. Otrais pamats attiecas uz apgalvotiem procesuāliem pārkāpumiem, ciktāl Pirmās instances tiesa nepamatoti noraidīja lūgumu nopratināt apelācijas sūdzības iesniedzēju pieteiktu liecinieku. Tā vietā Pirmās instances tiesa savu lēmumu balstīja uz pieņēmumiem, kas bija nelabvēlīgi apelācijas sūdzības iesniedzējām.

33. Par šo pamatu varu izteikties īsi. Vispirms ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesai nav pienākuma nopratināt lieciniekus, kā tas izriet no Reglamenta 68. panta – šī panta 2. punktā runa ir par lieciniekiem, kuru nopratināšana tiek uzskatīta par vajadzīgu – un ko apstiprina Tiesas judikatūra ( ). Izsakoties vispārīgi, vienīgi Pirmās instances tiesa var novērtēt, vai pastāv vajadzība papildināt informāciju, kas tai ir pieejama izskatāmajās lietās. Pierādījumu spēka novērtēšana ir tās suverēns vērtējums par faktiem, ko Tiesa nevar pārskatīt apelācijas tiesvedībā, ja vien nav kļūdaini interpretēti Pirmās instances tiesā sniegtie pierādīšanas līdzekļi vai arī materiālas kļūdas Pirmās instances tiesas atzinumos izriet no lietas materiāliem ( ).

34. Apelācijas sūdzības iesniedzējas nav izvirzījušas nekādus argumentus, kas, ievērojot iepriekš minēto judikatūru, Tiesai liktu izskatīt lietu pēc būtības un varētu novest pie Pirmās instances tiesas sprieduma atcelšanas. Šajā sakarā atkārtoti norādu, ka pirmā pamata noraidījums pēc būtības ir balstīts uz apelācijas sūdzības iesniedzēju izpētes pienākuma apjomu, nevis uz to (telefona) sarunu vērtējumu, kas notika starp apelācijas sūdzības iesniedzējām un Vācijas iestādēm.

35. Īsumā – otrais pamats arī nav pamatots.

VI – Secinājumi

36. Ņemot vērā iepriekš minēto, iesaku Tiesai atzīt par nepamatotu apelācijas sūdzību, ko Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH un Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar Produkte mbH iesniedza par Pirmās instances tiesas 2003. gada 17. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑309/01 un T‑239/02.