ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18.

Tā uzskata, ka ir arī jāzina, vai līdzsvars starp vajadzību ievērot Savienības Pamattiesību hartas 41. pantu un vajadzību īstenot efektīvu repatriācijas politiku var attaisnot to, ka trešās valsts valstspiederīgā, kas uzturas nelikumīgi Francijā, tiesības analizēt pret viņu izvirzītos pierādījumus attiecībā uz viņa uzturēšanās tiesībām, izteikt mutisku vai rakstisku viedokli ar pietiekamu laiku pārdomām un vajadzības gadījumā ar viņa izvēlēta padomnieka palīdzību, var tikt grozītas vai ierobežotas, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai šo pielāgojumu apjomam ir jābūt atkarīgam no saiknes ar Eiropas Savienības dalībvalsti, kurā viņš atrodas, ilguma un rakstura vai no cita kritērija, kas būtu jāņem vērā.
38.

Ģenerāladvokāts uzskata: lai atbalsta pasākumu attiecinātu uz valsti, valsts iestādēm reāli un faktiski ir jābūt iesaistītām attiecīgo pasākumu īstenošanā. No šī sprieduma izrietot, ka, lai valsts uzņēmuma veikto pasākumu attiecinātu uz valsti, valstij ir jābūt iesaistītai “konkrētajā gadījumā”“[šī] pasākuma noteikšanā” un tai faktiski ir jāīsteno kontrole pār to (52. punkts). Ciktāl Tiesa minētā sprieduma 55.–57. punktā ir precizējusi, ka valsts uzņēmuma veiktā pasākuma attiecināmību uz valsti var secināt no “netiešu pierādījumu kopuma”, kurš izriet no attiecīgā gadījuma apstākļiem un konteksta, kurā šis pasākums ir īstenots, ģenerāladvokāts L. A. D. Keus pauda viedokli, ka, ja Tiesa būtu noteikusi pierādījumu slieksni un to, kā šos pierādījumus varētu sniegt, tā nebūtu mainījusi pierādījumu priekšmetu, proti, valsts varas reālu iesaistīšanos attiecīgā pasākuma īstenošanā.
49.

Secinājums, atbilstoši kuram filiāle pati par sevi nevar piederēt PVN maksātāju grupai, ja tai nepieder sabiedrība, kuras daļa tā ir, pilnībā saskan ar spriedumu lietā FCE Bank (EU:C:2006:196), un neviens no lietas dalībniekiem to neapstrīd. Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka “pakalpojums ir apliekams ar nodokli tikai tad, ja starp pakalpojuma sniedzēju un saņēmēju pastāv juridiska saikne, kuras esamības laikā savstarpēji tiek sniegti pakalpojumi” ( 14 ). Tā nosprieda, ka filiāle neveic patstāvīgu saimniecisku darbību, jo tā pati neuzņemas nekādu ekonomisku risku, kas saistīts ar uzņēmuma, kura daļa tā ir, darbības veikšanu ( 15 ). Tāpēc tā nonāca pie secinājuma, ka filiāle, kas nav no sabiedrības, kurai tā pakļauta, nošķirta juridiska persona, nav uzskatāma par no šīs sabiedrības neatkarīgu nodokļa maksātāju ( 16 ).
Šajā ziņā valdības, kas iesaistītas minētajā procesā, Komisijai neiebilstot, apgalvoja, ka grāmatas, kuras ir saglabātas citos datu nesējos, nevis uz papīra, ar savām īpašībām objektīvi atšķiras no drukātām grāmatām. Šādas atšķirības izrietot ne tikai no priekšnoteikuma, ka vajadzīga tehniska lasīšanas ierīce ( 31 ), bet arī no apstākļa, ka tādu grāmatu vidusmēra patērētājs, kuras ir saglabātas citos datu nesējos, nevis uz papīra, izvēlēsies šīs preces to lietojumprogrammu un papildu funkciju dēļ, ko tās nodrošina atšķirībā no drukātām grāmatām.
25.

Šo izņēmumu loģiskais pamats gluži vienkārši slēpjas faktā, ka papildu testi un izpēte neveicinātu sabiedrības veselības nodrošināšanu papildus tam, ciktāl saistībā ar šīm pašām vielām to drošums un labvērtība jau ir pierādīti. Atkarībā no tā, kura no iepriekš minētajām vienkāršotajām procedūrām tiek piemērota, tas tiks darīts, vai nu pierādot, ka zāles ir ģenēriskas īpašām atsauces zālēm, kas saskaņā ar 6. pantu ir reģistrētas uz vismaz astoņiem gadiem (10. pants), vai – alternatīvā gadījumā – pierādot, ka zāļu sastāvā ir aktīvas vielas, kas ir plaši lietotas vismaz desmit gadus (10.a pants) ( 5 ). Tā kā, cik vien iespējams, ir jāizvairās no nevajadzīgām atkārtotām pārbaudēm ar cilvēkiem un dzīvniekiem, atkārtotu pārbaužu veikšana, kas nesniedz nekādu pierādāmu labumu sabiedrības veselībai, patiesi būtu pretrunā šim sabiedriskās kārtības mērķim ( 6 ).
70.

Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Savienības tiesību piemērošanas jomā līdzvērtības princips tādos apstākļos kā pamatlietā nepieprasa valsts tiesām vērsties konstitucionālajā tiesā ar lūgumu izvērtēt tāda valsts tiesību akta atbilstību, kurš, pēc to domām, ir pretrunā Hartai, lai šo tiesību aktu vispārīgi atceltu. Valsts tiesību norma, kurā ir paredzēts šāds pienākums, nav pretrunā Savienības tiesībām ar nosacījumu, ka valsts tiesas pienākums piemērot šo tiesību noteikumus un nodrošināt to pilnīgu iedarbību, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes nepiemērojot jebkuru pretēju valsts tiesību normu, kā arī tās tiesības uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus netiek ne liegtas, ne apturētas, ne samazinātas, ne aizkavētas.
10.

Pamattiesvedībā tiek piemērotas Lei n.o 150/99, de 11 de setembro de 1999, Aprova o Código do Imposto do Selo ( 6 ) (1999. gada 11. septembra Likums Nr. 150/99, ar ko tiek ieviests nodokļu kodekss) – redakcijā, kas bija spēkā no 2004. līdz 2006. gadam, – normas. Šī likuma III pielikumā “Tabela Geral do Imposto do Selo (em euro)” [“Nodokļu maksājumu tarifi (euro)”] ir noteikts nodokļu maksājuma apmērs konkrētām tajā regulētām darbībām. Atbilstoši Decreto‑Lei n.o 322‑B/2001, de 14 de dezembro de 2001 ( 7 ) (2001. gada 14. decembra Noteikumi ar likuma spēku Nr. 322‑B/2001) šim pielikumam tika pievienots 26. pants, kura 3. punkts bija izteikts šādi: “Pamatkapitāla palielināšana kapitālsabiedrībā, izdarot jebkāda veida ieguldījumus; no visa veida preču, ko ir ieguldījuši akcionāri vai kas tiem ir jāiegulda, vērtības, atskaitot sabiedrības uzņemtās saistības un izdarītās izmaksas saistībā ar katru ieguldījumu – 0,4 %” ( 8 ).
27.

Šīs tiesvedības priekšmets ir jautājums, vai līdz ar to arī viņam pienākošos tiesību uz maksājumu kopējā vērtība samazinātos uz astoņi reiz EUR 800, t.i., kopumā uz EUR 6400. No tāda samazinājuma varētu izvairīties, ja pārrēķinātais platību apjoms tiktu ņemts vērā ne tikai tiesību izmaksāšanas gadījumā, bet vienlaikus tiktu koriģēts arī tiesību uz maksājumu aprēķins. Tad lauksaimnieks saņemtu astoņas tiesības uz maksājumu, no kurām katrai vērtība ir EUR 1000 un, pamatojoties uz pārrēķināto platību, varētu turpmāk pieprasīt visus EUR 8000.
24.

Direktīvas 72/166 3. panta 1. punkta angļu valodas versijā savukārt noteikts, ka dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi “to ensure that civil liability in respect of the use of vehicles normally based in its territory is covered by insurance” ( 8 ). Bulgāru, čehu, igauņu, latviešu, maltiešu, slovāku, slovēņu un somu valodu versijās arī ir atsauces uz transportlīdzekļu lietošanas jēdzienu.
8.

Ņemot vērā informāciju, ko tajā laikā bija snieguši inspektori attiecīgo valstu apmeklējumu laikā, Komisija konstatēja, ka zilo tunzivju zvejas iespējas Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45° R garuma un Vidusjūrā, kas tika piešķirtas seineriem, kuri peld ar Grieķijas, Francijas, Itālijas, Kipras un Maltas karogu, būtu jāuzskata par izsmeltām 2008. gada 16. jūnijā. Zilo tunzivju zvejas iespējas seineriem, kuri peld ar Spānijas karogu, būtu jāuzskata par izsmeltām 2008. gada 23. jūnijā. Ņemot vērā šos faktus, Komisija saskaņā ar iepriekš minētās Regulas Nr. 2371/2002 7. pantu pieņēma Regulu Nr. 530/2008, ar ko nosaka ārkārtas pasākumus attiecībā uz seineriem, kas zvejo zilās tunzivis Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45° R garuma un Vidusjūrā ( 7 ). Regulā Nr. 530/2008 ir šādi trīs noteikumi: “1. pants No 2008. gada 16. jūnija ir aizliegts seineriem, kuri peld ar Grieķijas, Francijas, Itālijas, Kipras un Maltas karogu vai ir reģistrēti minētajās valstīs, zvejot zilās tunzivis Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45° R garuma un Vidusjūrā. No minētās dienas ir arī aizliegts paturēt uz kuģa, iesprostot, lai uzbarotu vai audzētu, pārkraut, pārvietot vai izkraut krastā šādus krājumus, ko nozvejojuši minētie kuģi. 2. pants No 2008. gada 23. jūnija ir aizliegts seineriem, kuri peld ar Spānijas karogu vai ir reģistrēti minētajā valstī, zvejot zilās tunzivis Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45° R garuma un Vidusjūrā. No minētās dienas ir arī aizliegts paturēt uz kuģa, iesprostot, lai uzbarotu vai audzētu, pārkraut, pārvietot vai izkraut krastā šādus krājumus, ko nozvejojuši minētie kuģi. 3. pants 1. Neskarot panta otro daļu [2. punktu], no 2008. gada 16. jūnija Kopienas uzņēmējiem ir aizliegts atļaut izkraut krastā, iesprostot, lai uzbarotu vai audzētu, un pārkraut zilās tunzivis, kuras seineri nozvejojuši Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45 °R garuma un Vidusjūrā. 2. Līdz 2008. gada 23. jūnijam ir atļauts izkraut krastā, iesprostot, lai uzbarotu vai audzētu, un pārkraut Kopienas ūdeņos vai ostās zilās tunzivis, kuras Atlantijas okeānā uz austrumiem no 45° R garuma un Vidusjūrā nozvejojuši seineri, kuri peld ar Spānijas karogu vai ir reģistrēti minētajā valstī.”
9.

To mehānisko transporta līdzekļu vadītāji, kuri pieder A, A1, A2, AM, B, B1 un BE kategorijai, iekļauti 1. grupā. Savukārt 2. grupā iekļauti C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 un D1E kategorijas transportlīdzekļu vadītāji.
36.

Man īpaši grūti šķiet piekrist jēdzienam, ka fiziskās gāzes plūsmas samazināšana, izmantojot virtuālu piegādi, var notikt, saglabājot atbilstību parastajai jaudas pārvades palielināšanas tīklā vai cauruļvadā nozīmei. Manuprāt, minētais liek apgalvot, ka kravas nosūtītāju atturēšana no dzelzceļa tīkla fiziskas izmantošanas būtu veids, kā palielināt to preču pārvadāšanas spējas. Patiesībā vairāki tirdzniecības tehnikas veidi, kuru mērķis ir samazināt vajadzību pēc patēriņa preču, vērtspapīru un naudas pārvadāšanas starp vietām A un B, no plūsmām no B uz A atņemot plūsmas no A uz B, Eiropā bija pazīstami jau no viduslaikiem. Taču šāda tehnika nav veids, kā palielināt transporta tīklu kapacitāti, bet gan komerciāls veids, kā apiet neērtības, ko rada situācija, kad transports nav pietiekams.
7.

J. Saint Prix iesniedza apelācijas sūdzību First Tier Tribunal [Pirmās instances tiesā] par atteikumu piešķirt ienākumu pabalstu. Ar 2008. gada 4. septembra lēmumu viņas sūdzība tika apmierināta. Par šo lēmumu savukārt Secretary of State for Work and Pensions [Darba un pensiju lietu ministrs] iesniedza apelācijas sūdzību Upper Tribunal [Augstākajā tiesā], kura 2010. gada 7. maijā lēma par labu ministram. Tad J. Saint Prix iesniedza apelācijas sūdzību par Upper Tribunal lēmumu Court of Appeal [Apelācijas tiesā]. Kad pēdējā 2011. gada 13. jūlijā atteicās apmierināt viņas apelācijas sūdzību, viņa tālāk iesniedza apelācijas sūdzību Supreme Court of the United Kingdom [Apvienotās Karalistes Augstākajā tiesā] (turpmāk tekstā – “Augstākā tiesa”).
2.

Katrā no šīm lietām viens un tas pats preču zīmju īpašnieks B. Rintisch iebilda pret trīs dažādu preču zīmju kā Kopienas preču zīmju reģistrāciju, pamatojoties uz to, ka pastāvēja sajaukšanas ar noteiktām preču zīmēm, kas – kā viņš apgalvo – viņam piederēja, iespēju. Savu iebildumu pamatojumam viņš atsaucās cita starpā uz agrākām Vācijas preču zīmēm. Lai iebilstu pret reģistrāciju, viņam arī bija jāpierāda minēto agrāko preču zīmju pastāvēšana un spēkā esamība. Tomēr B. Rintisch Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (turpmāk tekstā – “ITSB” vai “Birojs”) Iebildumu nodaļai tās noteiktajā termiņā nav iesniedzis visus šim nolūkam vajadzīgos pierādījumus kopā ar attiecīgo dokumentu tulkojumiem procesa valodā, kas visās šajās lietās bija angļu valoda. Tādēļ Iebildumu nodaļa iebildumus noraidīja. Apelācijas procesā B. Rintisch iesniedza papildu dokumentus un dokumentāro pierādījumu tulkojumus. Katrā no šīm lietām ITSB Apelāciju padome atteicās ņemt tos vērā, pamatojot šo atteikumu ar to, ka tai neesot bijis rīcības brīvības to darīt. Vispārējā tiesa noraidīja prasības par Apelāciju padomes lēmumiem.
3)

Vai [LESD] 102. un 106. panta 1. punkts ir interpretējami tādējādi, ka dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums bez jebkādiem ierobežojumiem ir piemērojams arī attiecībā uz farmaceita profesiju, ciktāl farmaceits, kurš ir tradicionālās aptiekas īpašnieks un tirgo zāles atbilstoši līgumam, kas noslēgts ar [SSN], gūst priekšrocību no “paraaptieku” īpašniekiem noteiktā aizlieguma tirgot C kategorijas zāles, un to nepamato nenoliedzamās farmaceita profesijas īpašās raksturiezīmes, kas izriet no vispārējās sabiedrības veselības aizsardzības intereses?”
18.

Saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa 299. panta 2. punktu, “atkāpjoties no (1) punkta c) apakšpunktā noteiktā nosacījuma, pretendēt uz pabalstu var arī jebkura persona, kas veic vienu vai vairākas profesionālās darbības vai kas saņem ienākumus no citas personas aizstāšanas profesionālā darbā un kam neatkarīgi no faktiski nostrādātā darba laika, kopā ar viņu kopā dzīvojošo laulāto vai vienā mājsaimniecībā dzīvojošo partneri, ir ienākumi [, kas nepārsniedz noteiktu summu]”.
40.

Direktīva 95/46 attiecas uz personas datu apstrādi pilnībā vai daļēji ar automatizētiem līdzekļiem un uz personas datu, kuri veido daļu no kartotēkas vai ir paredzēti, lai veidotu daļu no kartotēkas, apstrādi, kura netiek veikta ar automatizētiem līdzekļiem ( 27 ). Tā attiecas tikai uz minētajiem apstrādes veidiem un tikai tos tā aizsargā ( 28 ). Piekļuves tiesības atbilstoši 12. pantam tādēļ attiecas tikai uz personas datiem, kurus šādi apstrādā un ietver kartotēkā vai ar kuriem tas var notikt. Visvienkāršākajā veidā šīs tiesības var izmantot, pieprasot sniegt “apstrādē esošos” datus un informāciju par to avotu ( 29 ). Tomēr tās ir arī pamats, lai iegūtu apstiprinājumu tam, vai dati tiek apstrādāti vai nē un sīkāku informāciju par šo apstrādi, informāciju par jebkurā automatizētā apstrādē ietverto loģiku, datu izlabošanu, dzēšanu vai piekļuves noslēgšanu (ja to apstrāde nav bijusi atbilstoša Direktīvai) un paziņošanu par to trešajām personām, kad tas nepieciešams.
11.

Šo preču iegāde izsolēs ir iespējama tikai tad, ja pirms tam no Kipras sabiedrības klienti ir iegādājušies tiesības piedalīties vairāksolīšanā. Šāda uzņēmējdarbības modeļa rezultātā preces pārdošana rada divējādu apgrozījumu: no vienas puses, Welmory gūst peļņu no pirkuma cenas, kura gan parasti ir zemāka par preces tirgus vērtību, bet, no otras puses, Kipras sabiedrība gūst ieņēmumus, pārdodot tiesības piedalīties vairāksolīšanā.
2)

Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2004. gada 26. aprīļa Direktīvu 2004/66/EK, it īpaši tās 7. panta 3. punkta pirmā daļa, ir jāinterpretē tādējādi, ka pievienotās vērtības nodoklis par importu nav jāmaksā, ja preces netiek izņemtas no muitas procedūras, kurā tās tikušas nodotas, pat ja muitas parāds ir radies, pamatojoties uz Regulas Nr. 2913/92, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 648/2005, 204. pantu, jo nav izpildīta viena no prasībām, ko rada šīs muitas procedūras izmantošana.
46.

Savukārt franču valodas redakcijā: “percevoir une contrepartie provenant essentiellement de l’entrée d’autres consommateurs dans le système plutôt que de la vente ou de la consommation de produits” un spāņu: “la oportunidad de recibir una compensación derivada fundamentalmente de la entrada de otros consumidores en el plan, y no de la venta o el consumo de productos”. Tām ir pielīdzināma angļu redakcija, jo tajā tiek runāts par iespēju “receive compensation that is derived primarily from the introduction of other consumers into the scheme rather than from the sale or consumption of products”. Es tās saukšu par “attiecināma nosacījuma” redakcijām ( 21 ).
22.

Tomēr uz minēto judikatūru attiecas daži noteikumi. Lai PVN būtu atskaitāms, iepriekš veiktajiem darījumiem ir jābūt tiešai un tūlītējai saiknei ar vēlāk veiktajiem darījumiem, kas dod tiesības uz atskaitīšanu. Tādējādi tiesības atskaitīt PVN, kas samaksāts par iepriekš iegādātām precēm vai pakalpojumiem, paredz, ka to iegādes izdevumi veido daļu no tādu darījumu cenas, kas dod tiesības veikt atskaitīšanu. Nodokļa maksātājam tiek atzītas tiesības atskaitīt nodokli arī tad, ja, pat nepastāvot tiešai un tūlītējai saiknei starp konkrētu iepriekš veiktu darījumu un vienu vai vairākiem vēlāk veiktiem darījumiem, kas dod tiesības uz atskaitīšanu, attiecīgo pakalpojumu izmaksas veido daļu no tā vispārējām izmaksām un kā tādas veido daļu no pārdodamo preču vai sniegto pakalpojumu cenas. Šādām izmaksām ir tieša un tūlītēja saikne ar nodokļa maksātāja saimniecisko darbību kopumā. Šādai saiknei ir vienmēr jāpastāv starp precēm un saņemtajiem pakalpojumiem un vēlāk veiktiem darījumiem, par kuriem ir atskaitāms PVN. Nodokļu maksātāja galējam mērķim saistībā ar minēto nav nozīmes ( 11 ). Tomēr PVN, kas iepriekš samaksāts par izdevumiem, kas radušies nodokļu maksātājam, nevar radīt atskaitīšanas tiesības, ja tas ir saistīts ar darbībām, kas, ņemot vērā to nesaimniecisko raksturu, neietilpst Sestās direktīvas piemērošanas jomā ( 12 ).
48.

Otrais, trešais un ceturtais jautājums attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvības piemērošanu. Vispirms ir jānoskaidro, vai strīdīgais pakalpojums ietilpst pakalpojumu sniegšanas brīvības piemērošanas jomā, ciktāl tas no Luksemburgas tiek sniegts Ungārijas teritorijā (par to 1) punktā). Pēc tam ir jāizpēta, vai šai brīvībai atbilst tas, ka tās valsts iestādes, kurā pakalpojums tiek saņemts, veic administratīvo procedūru saistībā ar šo pakalpojuma (par to 2) punktā), kā arī vai šī valsts var pieprasīt reģistrāciju (par to 3) punkta b) apakšpunktā) un/vai izveidot filiāli savas valsts teritorijā (par to 3) punkta c) apakšpunktā).
22.

Kā būs redzams no tiesību noteikumiem, kurus esmu minējusi šo secinājumu sākumā, nosacījumi pastāvoša un jauna atbalsta pārraudzīšanai būtiski atšķiras ( 19 ). Pirms veikt analīzi attiecībā uz to, vai TVL 122. panta 3. punkts, lasot to kopā ar vadlīniju vēstuli un apkārtrakstu, faktiski izveido sistēmu, kas prettiesiski un selektīvi ir labvēlīgāka attiecībā uz atsevišķiem uzņēmumiem (“selektivitātes jautājums”), pirmkārt, rodas jautājums par to, vai mēs izskatām (iespējamu) pastāvošu atbalstu vai (iespējamu) jaunu atbalstu.
85.

Līdz ar to no piemērojamo tiesību aktu teksta un jēgas, kā arī no Tiesā sniegtās to interpretācijas izriet divas galvenās mācības, viena attiecībā uz valsts tiesību aktu statusu, bet otra – uz Savienības tiesas pienākumu.
9.

Regulas 14. pantā redakcijā, kas pašlaik ir spēkā, ir paredzēts: “1. “Sabiedrisko pakalpojumu līgums” nozīmē līgumu, kas noslēgts starp dalībvalsts kompetentām iestādēm un transporta uzņēmumu, lai iedzīvotājus nodrošinātu ar pietiekamiem transporta pakalpojumiem. Sabiedrisko pakalpojumu līgums var īpaši attiekties uz: — pārvadāšanas pakalpojumiem, kas atbilst noteiktiem nepārtrauktības, sistemātiskuma, pārvadājumu jaudas un kvalitātes standartiem, — papildu pārvadāšanas pakalpojumiem, — transporta pakalpojumiem par noteiktām likmēm un ar noteiktajiem nosacījumiem, jo īpaši dažām pasažieru kategorijām vai uz dažiem maršrutiem, — pakalpojumu pielāgošanu faktiskajām prasībām. 2. Sabiedrisko pakalpojumu līgums nosaka, cita starpā, šādus punktus: a) sniedzamā pakalpojuma raksturu, īpaši atzīmējot nepārtrauktības, regularitātes, pārvadājumu jaudas un kvalitātes standartus; b) to pakalpojumu cena, uz ko attiecas šis līgums, kura vai nu jāpieliek tarifa ieņēmumiem vai tajā jāiekļauj šie ieņēmumi, un abu pušu finansiālo attiecību sīks apraksts; c) līguma grozīšanas un pielāgojumu noteikumi, jo īpaši neparedzētu pārmaiņu gadījumos; d) līguma derīguma termiņš; e) sankcijas par līguma neizpildīšanu. 3. Aktīvi, ko izmanto to transporta pakalpojumu sniegšanai, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu līgums, var būt uzņēmuma īpašumā vai arī nodoti tā rīcībā. 4. Katrs uzņēmums, kas plāno pārtraukt sabiedrībai nepārtraukti un regulāri sniegtus transporta pakalpojumus, kuri nav paredzēti līgumā vai sabiedrisko pakalpojumu saistībā, vai ieviest būtiskas pārmaiņas šajos pakalpojumos, par to paziņo attiecīgās dalībvalsts kompetentām iestādēm vēlākais trīs mēnešus iepriekš. Kompetentas iestādes var izlemt atteikties no šāda paziņojuma pieprasīšanas. Šis noteikums neskar citas attiecīgajā valstī pieņemtas procedūras attiecībā uz transporta pakalpojumu pārtraukšanas vai pārmaiņu tiesību piešķiršanu. 5. Pēc 4. punktā minētās informācijas saņemšanas kompetentas iestādes var iestāties par attiecīgā pakalpojuma saglabāšanu līdz vienam gadam no paziņojuma dienas, un dara to zināmu uzņēmumam, vēlākais, vienu mēnesi pirms paziņojuma termiņa izbeigšanās. Šīs iestādes var arī uzņemties iniciatīvu par šādu transporta pakalpojuma ieviešanas vai pārmaiņu apspriešanu. 6. Izdevumus, kas transporta uzņēmumiem rodas 5. punktā minēto saistību pildīšanas dēļ, atlīdzina saskaņā ar II, III un IV iedaļā izklāstītajām kopējām procedūrām.”
77.

Ar septītā jautājuma pirmo punktu iesniedzējtiesa tostarp vēlas noskaidrot, vai Direktīva 92/85 ir “tieši piemērojama”. Šajā ziņā pastāv zināmas šaubas par grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, jo no Direktīvas 92/85 ar pietiekamu precizitāti nevar tikt izsecināts konkrētais šo tiesību saturs un to sadalījums starp surogātmāti un māti, kurai ir aizgādības tiesības attiecībā uz bērnu. Tomēr no šīs direktīvas var secināt, ka mātei, kurai ir aizgādības tiesības attiecībā uz bērnu, kā minimālais standarts ir piešķirams vismaz divas nedēļas ilgs grūtniecības un dzemdību atvaļinājums. Ja surogātmāte un māte, kurai ir aizgādības tiesības attiecībā uz bērnu, tiesiski vienojas par atlikušo vismaz desmit nedēļu ilgā atvaļinājuma sadalījumu, atbilstoši ņemot vērā attiecīgās tiesiski aizsargātās intereses, tad tiesības uz atlikušo atvaļinājumu arī var tikt noteiktas ar pietiekamu precizitāti. Šajā ziņā ir jāsecina, ka Direktīvai 92/85 ir tieša iedarbība.
62.

Savukārt, svarīgāks šķiet jautājums par to, vai minētais nosacījums ir izpildīts, ja izraudzītais pretendents 20 % no sava kopējā gada apgrozījuma iegūst, sniedzot pakalpojumus ar to nesaistītiem publisko tiesību subjektiem un privātām organizācijām, proti, trešajām personām. Šajā sakarā es uzskatu, ka atbilstoši iepriekš 32. punktā minētajā judikatūrā prasītajam konkrētais izņēmums ir interpretējams šauri. No šāda viedokļa situācijā, kad izraudzītais pretendents brīvas konkurences apstākļos veic 20 % no savas darbības – nesniedzot pakalpojumus [līgumslēdzējām] iestādēm, kurām pieder tā kapitāldaļas –, manuprāt, nevar uzskatīt, ka atbilstoši iepriekš 59. punktā minētajā judikatūrā prasītajam šā pretendenta darbība ir orientēta vienīgi uz iestādēm, kuras to kontrolē, un ka tas principā darbojas šo iestāžu labā, un ka tāpēc visas citas darbības ir mazsvarīgas. Darbību, kura veido piekto daļu no pretendenta kopējās darbības, manuprāt, nevar nosaukt – kaut vai no kvantitatīvā viedokļa – par mazsvarīgu darbību.
3.

Neraugoties uz šaubām, kādas leģitīmi var rasties par to, vai nolēmums joprojām ir jāpieņem, un neraugoties uz to, ka iesniedzējtiesa ir iesniegusi maz ziņu, es uzskatu, ka sadarbības garam, kāds valda prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, beigu beigās vajadzētu likt Tiesai neatteikties no savas jurisdikcijas. Būtībā uzskatu, ka atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām patērētājiem sniegtās aizsardzības efektivitāti neapdraud nedz tāda valsts tiesību norma, ar ko patērētāju tiesību aizsardzības biedrībai būtu liegts iestāties šķīrējtiesas nolēmuma piespiedu izpildes procedūrā, nedz arī tāda valsts tiesību norma, kurā tas biedrībai būtu atļauts.
89.

Šajā gadījumā Komisijas rīcība, raugoties no samērīguma viedokļa, ir problemātiska, jo tā, no vienas puses, ar 1993. gada 27. aprīļa atmaksāšanas lūgumu sāka laikus skaitīt nokavējuma procentus, taču, no otras puses, tā lika mierā parādnieci apmēram 12 gadus un tikai no 2005. gada 18. novembra, taču uzstājīgi, steidzināja atmaksāt parādu kopā ar ievērojamiem procentiem, kuru summa, kā neapstrīdami norāda SEMEA, tagad pat pārsniedz pamatprasījumu.