ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 16. septembrī ( )

Lieta C‑306/08

Eiropas Komisija

pret

Spānijas Karalisti

Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 93/37/EEK – Direktīva 2004/18/EK – Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi – Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Pakalpojumu publiskā koncesija – Būvdarbu publiskā koncesija – Teritoriālā attīstība – Pilsētplānošanas un attīstības likumi Valensijas reģionā

1. Šajā tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, piešķirot Integrētās Rīcības programmas [Integrated Action Programmes; turpmāk tekstā – “IRP”), kas ir LRAU ( ) un tā pēcteča LUV ( ) paredzēts pasākums pilsētu attīstības jomā, Spānija nav izpildījusi publiskā iepirkuma direktīvās 93/37/EEK ( ) un 2004/18/EK ( ) paredzētos pienākumus.

2. Šī prasība sniedz iespēju Tiesai vēlreiz aplūkot pilsētplānošanas pasākumus publiskā iepirkuma noteikumu kontekstā, kā arī turpināt skaidrot “peļņas nolūku” un “koncesiju” nozīmi attiecīgajās publiskā iepirkuma direktīvās.

3. Šī tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir rezultāts lielam skaitam petīciju Eiropas Parlamentam, kurās paustas sūdzības par dažādiem LRAU aspektiem, tostarp attīstības projektu ģeogrāfisko novietojumu un to ietekmi uz vidi, zemes ekspropriāciju to īpašniekiem bez atbilstošas kompensācijas un zemes īpašnieku pienākumu maksāt par infrastruktūras darbiem, kurus tie nav nedz gribējuši, nedz kuri tiem ir bijuši vajadzīgi ( ). Komisija izpētīja daudzos iebildumus un atzina, ka vienīgais līdzeklis, ko varētu izmantot, ir publiskais iepirkums, jo Komisijai vai nu nebija kompetences ( ), vai arī juridiskais pamatojums nebija pietiekami stabils ( ). Tā kā petīciju iesniedzēju sūdzības galvenokārt bija vērstas uz jautājumiem, kas neattiecas uz atbilstību publiskā iepirkuma noteikumiem ( ), Komisijas celtā prasība un lietas iznākums tās apmierinās visai maz.

I – Juridiskais pamatojums

A – ES tiesības ( )

1) Direktīva 93/37

4. Direktīva 93/37 ir piemērojama būvdarbu publiskajam iepirkumam un koncesijām.

5. Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi ir definēti kā “līgumi, kas peļņas nolūkos rakstiski noslēgti starp būvuzņēmēju un līgumslēdzēju iestādi [..] un kuru priekšmets ir vai nu tādu būvdarbu veikšana vai veikšana un projektēšana, kas saistīti ar kādu no II pielikumā minētajām darbībām vai [..] darbiem, vai arī būvdarbu veikšana vienalga kādiem līdzekļiem saskaņā ar līgumslēdzējas iestādes izvirzītām prasībām” ( ).

6. Būvdarbu publiskā koncesija ir definēta kā “tāda paša tipa līgums, kā norādīts a) punktā, izņemot to, ka atlīdzība par veicamajiem darbiem ir vai nu tikai tiesības izmantot būvi, vai arī šīs tiesības kopā ar samaksu” ( ).

7. 6. panta 6. punktā ir vispārēja nediskriminācijas prasība.

8. 11. pantā ir paredzēts, ka paziņojumi pilnā apmērā ir jāpublicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī un TED datu bāzē.

9. 12. pants attiecas uz laika ierobežojumiem pieteikumu iesniegšanai. Tajā ir paredzēts 52 dienu termiņš no paziņojuma publicēšanas gadījumos, kad tiek izmantota atklātā procedūra.

10. IV sadaļas 2. nodaļa, proti, 24.–29. pants, attiecas uz kvalitātes kritērijiem, atlasot piedāvājumus. 24. pantā ir uzskaitītas situācijas, kad būvuzņēmējam var liegt piedalīties līgumā, ietverot tādus apstākļus kā būvuzņēmēja maksātnespēja vai vaina ar profesionālo darbību saistītā smagā pārkāpumā. 25.–29. pants attiecas uz pierādījumiem, kurus var pieprasīt iesniegt būvuzņēmējam sakarā ar tā reģistrāciju profesionālajos vai komercreģistros, finanšu situāciju, tehnisko veiktspēju, kā arī paredzēta tādu dalībvalstu situācija, kurās ir oficiāli atzīto būvuzņēmēju saraksti.

2) Direktīva 2004/18

11. Ar Direktīvu 2004/18 tostarp ir pārstrādāta arī Direktīva 93/37. Tā attiecas uz visiem publiskā iepirkuma līgumiem, kas definēti kā “finansiāli līgumi, kurus rakstveidā savstarpēji noslēdz viens vai vairāki komersanti un viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes un kuru mērķis ir būvdarbu realizācija, produkcijas piegāde vai pakalpojumu sniegšana šīs direktīvas izpratnē” ( ).

12. Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi turpmāk tiek definēti kā “[publiskā iepirkuma] līgumi, kuru mērķis ir vai nu tādu būvdarbu realizācija vai projektēšana un realizācija, kas saistīti ar kādu no darbībām I pielikuma izpratnē, vai arī būve vai tās realizācija ar jebkādiem līdzekļiem, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām” ( ).

13. Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi turpmāk tiek definēti kā “[publiskā iepirkuma] līgumi, kuri nav būvdarbu vai piegādes līgumi un kuru mērķis ir II pielikumā minēto pakalpojumu sniegšana” ( ).

14. Būvdarbu publiskā koncesija turpmāk tiek definēta kā “tāda paša veida līgums kā būvdarbu [publiskā iepirkuma] līgums, izņemot to, ka atlīdzība par veicamajiem būvdarbiem ir vai nu konkrētā objekta izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa” ( ).

15. Pakalpojumu publiskā koncesija tiek definēta kā “tāda paša veida līgums kā pakalpojumu [publiskā iepirkuma] līgums, izņemot to, ka atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu ir vai nu konkrētā pakalpojuma izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa” ( ), un no direktīvas piemērošanas jomas izslēgta ( ).

16. Direktīva 2004/18 neattiecas uz pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumiem par zemes, esošu būvju vai cita nekustamā īpašuma vai ar to saistītu tiesību iegāde vai noma, izmantojot jebkādus finanšu līdzekļus ( ).

17. 2. pantā ir noteikts, ka, piešķirot līgumu slēgšanas tiesības, līgumslēdzējas iestādes pret visiem komersantiem izturas vienādi un nediskriminējoši un rīkojas pārredzami.

18. 6. pants attiecas uz tehnisko un komercnoslēpumu konfidencialitāti, kā arī citiem piedāvājuma konfidenciāliem aspektiem, un tajā ir paredzēts, ka līgumslēdzēja iestāde nedrīkst atklāt informāciju, ko tai snieguši komersanti un kuru tie apzīmējuši kā konfidenciālu.

19. 24. pantā ir noteikts, ka līgumslēdzējas iestādes konkursa paziņojumā norāda to, vai ir atļauts iesniegt variantus, un konkursa dokumentos norāda prasību minimumu, kas jāievēro piedāvātajos variantos, kā arī visas īpašās noformējuma prasības. Izskata tikai tos variantus, kas atbilst minēto līgumslēdzēju iestāžu noteiktajam prasību minimumam.

20. 30. pantā runa ir par gadījumiem, kuros ir pamats izmantot sarunu procedūru, iepriekš publicējot konkursa paziņojumu. Tajā ir aprakstīta sarunu procedūras norises gaita.

21. 31. panta 4. punkta a) apakšpunktā ir aplūkoti gadījumi, kuros ir pamats izmantot sarunu procedūru, nepublicējot līguma paziņojumu un, konkrētāk, ja sākotnējā projektā nav iekļauti būvdarbi vai pakalpojumi, kas nepieciešami sākotnēji iecerētā projekta realizācijai.

22. 48. panta 2. punktā ir uzskaitīti pierādījumi, kurus var iesniegt komersanta tehnisko iespēju apliecināšanai.

23. 53. pantā ir noteikts, ka kritēriju, uz kuriem līgumslēdzēja iestāde balstās, piešķirot publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības, pamatā ir jābūt ekonomiskajam izdevīgumam no līgumslēdzējas iestādes viedokļa (kas var ietvert dažādus kritērijus, kuri saistīti ar konkrētā līguma priekšmetu, kā, piemēram, tostarp vides īpatnības, kvalitāte, cena un izmaksu efektivitāte) vai zemākajai cenai. Tajā ir arī norāde uz līgumslēdzējas iestādes pienākumu pēc iespējas konkrētāk precizēt relatīvo novērtējumu, ko tā piešķir katram no kritērijiem, kuri izraudzīti, lai noteiktu ekonomiski visizdevīgāko piedāvājumu, vai norādīt kritērijus dilstošā to svarīguma secībā.

B – Dalībvalsts tiesības

1) Valsts tiesību normas

24. Spānijā publiskais iepirkums ietilpst valsts likumdošanas kompetencē. Valsts kompetencē ietilpst arī ekspropriācija un tiesības uz īpašumu. No otras puses, plānošana un zemes izmantošana ietilpst reģionālo likumdevēju kompetencē atbilstoši Konstitūcijā un valsts likumos noteiktajam ( ). LRAU un LUV tika pieņemti saskaņā ar reģionālo kompetenci ar mērķi regulēt teritorijas plānošanu, izmantošanu un attīstību.

25. Spānijas Konstitūcijā ir atzītas tiesības uz īpašumu un mantojumu, tās tomēr ierobežojot ar to sociālo funkciju saskaņā ar likumu ( ). Atbilstoši tam ikvienam ir tiesības iegūt īpašumā mājokli. Valsts vara veicina šo tiesību īstenošanai nepieciešamo apstākļu radīšanu, atbilstoši regulējot teritorijas izmantošanu sabiedrības interesēs, lai novērstu spekulāciju. Sabiedrībai ir jāgūst labums no zemes vērtības palielināšanās pēc valsts pārvaldes iestāžu īstenotajiem pilsētplānošanas pasākumiem ( ).

26. Spānijas valsts tiesiskajā regulējumā par teritorijas plānošanu un izmantošanu pēc LRAU pieņemšanas ir notikušas vairākkārtējas izmaiņas, un pašreiz spēkā esošais tiesiskais regulējums ir ietverts TRLS ( ). Ir lietderīgi paskaidrot atsevišķus šī tiesiskā regulējuma pamatprincipus, kuri bija ietverti arī tajos tiesību aktos, kuri bija spēkā pirmstiesas procedūras norises laikā.

27. Saskaņā ar TRLS teritorijas plānošana un pilsētu attīstība ir nekomerciāli sabiedriskie pakalpojumi, kuru mērķis ir organizēt teritorijas izmantošanu saskaņā ar sabiedrības interesēm un noteikt tiesības un pienākumus attiecībā uz īpašumu, ņemot vērā iepriekš minētos teritorijas izmantošanas mērķus. Šo mērķu izvirzīšana attiecībā uz katru teritoriju nerada tiesības uz kompensāciju, ja vien tas nav skaidri paredzēts likumā. Plānošanas un teritorijas izmantošanas tiesību aktiem ir jānodrošina, ka valsts pārvaldes iestādes regulē un kontrolē teritorijas attīstību visās tās stadijās – no infrastruktūras būves un celtniecības darbībām līdz pat nodošanai lietošanā privāttiesību vai publisko tiesību subjektam. Turklāt sabiedrībai ir jāgūst labums no vērtības palielinājuma, ko radījuši valsts pārvaldes veiktie pasākumi ( ).

28. Privātpersonas, zemes īpašnieki un citas personas uzņēmējdarbības ietvaros var veikt darbus saistībā ar pilsētu attīstību, ja tos neveic kompetentā iestāde. Atļaujai veikt šādus darbus ir piemērojama publiskā iepirkuma procedūra, kas ļauj vietējiem iedzīvotājiem atbilstošā veidā gūt labumu no vērtības palielinājuma, kurš radies pilsētu attīstības rezultātā ( ).

29. Pilsētu attīstības veicināšanā var ietilpt: 1) ielām, zaļajām zonām un citām sabiedriskām vietām paredzēto teritoriju, kā arī ar zināmiem ierobežojumiem atbilstoši pasākuma būvdarbu iespējām vietējās pārvaldes iestādes publiskām vajadzībām nepieciešamo teritoriju bezatlīdzības nodošana; 2) visu pilsētas attīstībā ietilpstošo būvdarbu finansēšana un izpilde atbilstoši projektam un vajadzīgo infrastruktūru izveide un 3) infrastruktūru un būvdarbu nodošana kompetentajai iestādei kopā ar blakusesošajām teritorijām ( ).

2) Reģionālās tiesību normas





a) IRP definīcija

30. Saskaņā ar LRAU un LUV pilsētu attīstība ( ) Valensijas autonomajā reģionā var notikt saskaņā ar atsevišķa projekta režīmu (vienas teritorijas vienības gadījumā) vai integrēta projekta režīmu (divu vai vairāku teritorijas vienību gadījumā, kad zemi, uz kuras ir būve, ir nepieciešams savienot ar pakalpojumu tīklu) ( ).

31. Integrētie projekti vienmēr ir publiski ( ), un tos var īstenot tieši vai netieši. Vietējā iestāde, kura vēlas attīstīt attiecīgo teritoriju, izmantojot integrētā projekta procedūru, var izvēlēties vienu no šīm procedūrām ( ). Ja tā izvēlas tiešās pārvaldes procedūru, būvdarbus un ieguldījumus finansē no valsts līdzekļiem ( ) un pārvaldi īsteno līgumslēdzēja iestāde ( ). Ja tā izlemj par labu netiešās pārvaldes procedūrai, vietējā iestāde izvēlas attīstītāju un zemes īpašniekiem ir jāatlīdzina attīstīšanas izmaksas attīstītājam proporcionāli teritorijas daļai, ar kuru tie piedalās projektā.

b) IRP procedūra

32. Viens no integrētā projekta īstenošanas veidiem ir IRP procedūra ( ). Kā LRAU, tā arī LUV ir noteikts, ka IRP procedūrai ir divi etapi: iniciatīva, atlase teritorijas pielāgošana un infrastruktūras apgāde ( ).

33. IRP procedūru var uzsākt vietējā pārvaldes iestāde pēc ikvienas personas pieprasījuma neatkarīgi no tā, vai tai pieder attiecīgā zeme vai nē ( ). Vietējai pārvaldes iestādei ir jāapstiprina sīki izstrādāts attīstības plāns ( ). IRP ir saistīts ar galīgo izvēli starp spēkā esošā plāna piedāvātajām attiecīgās teritorijas izmantošanas iespējām.

34. Saskaņā ar LRAU IRP procedūru uzsāk, ja ir saņemts pieprasījums publiskot IRP tehnisku alternatīvu ( ). Šajā dokumentā ir identificēta attīstāmā teritorija, norādīti ar IRP īstenojamie detālplāni vai strukturālie plāni un ietverts priekšlikums teritorijas izmantošanai un iekļaušanai apkārtnē ( ). Vietējā pārvaldes iestāde pieprasījumu var vai nu noraidīt, vai arī šo informāciju publiskot, publicējot to vietējos oficiālajos laikrakstos ( ), iespējams, pievienojot apsvērumus ( ). Publiskās apspriešanas ietvaros ikviens var paust savus apsvērumus vai iesniegt alternatīvus tehniskos piedāvājumus. Šajā stadijā var iesniegt arī finansējuma piedāvājumus ( ). Finansējuma piedāvājumos ir noteikti IRP juridiskie, ekonomiskie un finansiālie nosacījumi ( ). Vietējā pārvaldes iestāde apstiprina IRP, izvēloties tehnisko un finansējuma piedāvājumu (nav obligāti abus izvēlēties no viena piedāvātāja) ( ). Saskaņā ar LRAU ir paredzēta arī vienkāršotā procedūra, kad IRP iniciatora iesniegtais pirmais tehniskais piedāvājums nav jāapstiprina vietējai pārvaldes iestādei, un apstiprināšana pie notāra šajā gadījumā ir vienīgā prasība ( ).

35. Saskaņā ar LUV IRP var uzsākt ikviena persona, kura iesniedz kādu no LUV uzskaitītajiem dokumentiem ( ). Šie dokumenti kļūst par daļu no specifikācijām attiecībā uz IRP piešķiršanu ( ), atbilstoši kurām tiek vērtēti vēlākie piedāvājumi ( ). Kad tiek iesniegti dokumenti, līgumslēdzēja iestāde izvēlas tiešās vai netiešās pārvaldes procedūru ( ). Izvēloties netiešās pārvaldes procedūru, ir nepieciešams apstiprināt iesniegtajos dokumentos ietvertās specifikācijas ( ), klusuciešot ( ) vai skaidri to norādot, un IRP piešķiršanas procedūra sākas ar paziņojuma publicēšanu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, kā arī reģionālajos laikrakstos ( ). Ja IRP groza strukturālo attīstību, līgumslēdzējas iestādes apstiprinājums IRP ir atkarīgs no reģionālās valdības galīgā apstiprinājuma ( ).

c) IRP mērķi

36. IRP mērķis ir identificēt integrētā projekta jomu, konkretizējot veicamos būvdarbus, termiņus un projekta pārvaldes tehnisko un saimniecisko pamatu ( ). Tās mērķis ir attīstīt divus vai vairākus zemes gabalus, pārveidojot tos par attīstītu teritoriju un pievienojot tos esošajiem pakalpojumu tīkliem ( ).

37. Saskaņā gan ar LRAU, gan LUV ar IRP ir jāsasniedz turpmāk uzskaitītais ( ):

– jaunu (attīstītu) teritoriju piesaistīšana infrastruktūras, komunikāciju un esošo sabiedrisko pakalpojumu tīklam;

– jaunas infrastruktūras un sabiedriskās telpas izveide;

– telpas pilnīga izveide un vajadzīgo papildus publisko būvdarbu veikšana;

– teritorijas iegūšana IRP mērķiem;

– attīstīšanas tiesību iegūšana;

– IRP īstenošanai nepieciešamo līdzekļu iegūšana.

38. Papildus jau minētajiem pienākumiem reģionālajos tiesību aktos ir izklāstīti pienākumi, kurus var īstenot ar IRP ( ):

– ieguldījums vietējās pārvaldes iestādes labā ( );

– citu būvdarbu veikšana;

– sociālo mājvietu būve.

d) Pilnvaru sadalījums atbilstoši IRP

39. Vietējā pārvaldes iestāde kontrolē un pārrauga IRP procedūru. Tā ir atbildīga par attīstītāja izvēli netiešo projektu gadījumos ( ), kā arī par IRP apstiprināšanu un grozījumu piedāvāšanu, ja tādi nepieciešami ( ). IRP noslēgumā būvdarbi pāriet vietējai pārvaldes iestādei – trīs mēnešus pēc tam, kad tie ir formāli tikuši piedāvāti vietējai iestādei, nesaņemot atbildi, vai arī kopš datuma, kad tie ir tikuši piedāvāti publiski ( ). Pēc pārņemšanas uzturēšanas pienākumus uzņemas vietējā padome. Līgumslēdzēja iestāde var piekrist saņemt samaksu naudā, nevis zemi, kas tai pienākas 10 % apmērā no attīstības rezultāta radušās peļņas ( ).

40. Attīstītājs tiešo projektu gadījumos ir vietējā pārvaldes iestāde, bet netiešo projektu gadījumos vietējā pārvaldes iestāde to izvēlās publiskā iepirkuma procedūras kārtībā. Reģionālajos tiesību aktos tas ir definēts kā publisks aģents, kas atbildīgs par attīstīšanu un IRP realizāciju ( ).

41. Attīstītājs ir atbildīgs par tehnisko dokumentu sagatavošanu atbilstoši specifikāciju prasībām un teritorijas attīstīšanu un pārdales pārvaldi ( ), kā arī par apakšuzņēmēja izvēli būvdarbu veikšanai ( ). Attīstītājs ir persona, kuras finansējuma piedāvājums ir apstiprināts IRP procedūras rezultātā, un viņš ir atbildīgs par apstiprinātā tehniskā piedāvājuma, kurš ne vienmēr ir viņa paša izstrādāts, īstenošanu. Saskaņā ar LUV attīstītājam ir pienākums slēgt apakšuzņēmuma līgumus par IRP paredzēto būvdarbu izpildi, ja vien netiek pārsniegti ierobežojumi, ja ir tikai viens zemes īpašnieks vai, vairāku zemes īpašnieku gadījumā, tie vienprātīgi piekrīt, ka attīstītājs būvdarbus var veikt pats. Attīstītāja atlīdzība ir daļa no attīstāmās teritorijas un/vai zemes īpašnieku maksājumi ( ).

42. Zemes īpašnieks var izvēlēties starp ekspropriāciju un dalību IRP. Ja viņš izvēlas ekspropriāciju, saņem kompensāciju atbilstoši attiecīgās teritorijas sākotnējai vērtībai ( ). Šādā situācijā par ekspropriāciju ir atbildīga vietējā pārvaldes iestāde un attīstītājam ir pienākums maksāt kompensāciju ( ). Ja viņš izvēlas piedalīties, viņam rodas pienākums segt daļu attīstīšanas izmaksu vai nu atdodot attīstītājam daļu savas zemes, vai arī veicot tiešu samaksu naudā ( ). Par to viņš saņem attīstītu teritoriju.

43. Zemes īpašniekam ir pienākums segt šādas izmaksas atbilstoši teritorijas daļai, ko viņš ir atdevis projektam ( ):

– attīstīšanas būvdarbu izmaksas un iespējamie ieguldījumi IRP mērķu sasniegšanai;

– attīstītāja peļņa no IRP (saskaņā ar LUV 10% apmērā, bet ne saskaņā ar LRAU);

– saistītās pārvaldes izmaksas.

II – Pirmstiesas procedūra

44. 2005. gada 21. martā Komisija nosūtīja Spānijai formālu paziņojumu, jo tā uzskatīja, ka vairāki LRAU noteikumi par IRP piešķiršanu ir pretrunā Direktīvai 93/37. Spānijas iestādes uz šo paziņojumu atbildēja, iebilstot, ka IRP ir publiskais iepirkums šīs direktīvas izpratnē, un norādot uz jauna likuma – LUV – pieņemšanu.

45. 2005. gada 15. decembrī, pēc vēstuļu apmaiņas starp Komisiju un Spānijas iestādēm, neapmierināta ar Spānijas atbildēm, Komisija nosūtīja argumentētu atzinumu, lūgdama Spānijai trīs nedēļu laikā, tas ir, līdz 2006. gada 6. janvārim, veikt pasākumus, lai nodrošinātu LRAU atbilstību Direktīvai 93/37.

46. Argumentētajā atzinumā bija norādīts, ka IRP piešķiršana saskaņā ar LRAU ir pretrunā 1) Direktīvai 93/37 “un it īpaši tās 1. un 11.–13. pantam (un pakārtoti 3. un 15. pantam), kā arī IV sadaļas 2. nodaļai”; 2) Direktīvai 92/50 ( ) “un it īpaši tās 1., 15.–19. pantam un VI sadaļas 2. nodaļai”; un 3) “Līguma 43.–55. pantam un Tiesas noteiktajiem vispārīgajiem principiem”.

47. 2006. gada 26. janvārī Spānija atbildēja, ka LUV, kas stāsies spēkā 2006. gada 1. februārī, aizstās LRAU.

48. 2006. gada 10. aprīlī Komisija pēc kārtējās vēstuļu apmaiņas nosūtīja vēl vienu formālā paziņojuma vēstuli neizpildes turpināšanās dēļ un arī tādēļ, ka bija beidzies termiņš Direktīvas 2004/18 transponēšanai.

49. 2006. gada 12. oktobrī Komisija Spānijai nosūtīja vēl vienu argumentētu atzinumu, uzskatīdama, ka IRP piešķiršana saskaņā 1) ar LUV ir pretrunā Direktīvai 2004/18 “un atsevišķiem ES tiesību principiem, kuri izriet no EKL”, un 2) ar LRAU (laika posmā no 2005. gada 21. marta līdz 2006. gada 31. janvārim) bija pretrunā Direktīvas 2004/18 2., 6., 24., 30. pantam, 31. panta 4. punkta a) apakšpunktam, 36. pantam, 48. panta 2. punktam un 53. pantam un “vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma principiem, kuri izriet no EK līguma, Tiesas judikatūras un EKL 10. un 49. panta”, un pakārtoti Direktīvas 2004/18 III sadaļai par būvdarbu koncesijām.

50. Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Spānijas atbildi uz atkārtoto argumentēto atzinumu, tā nolēma celt šo prasību, lūdzot Tiesu atzīt, ka 1) piešķirot IRP saskaņā ar LRAU, Spānija “nav izpildījusi [Direktīvā 93/37] un it īpaši tās 1. pantā, 6. panta 6. punktā, 11. un 12. pantā, kā arī IV sadaļas 2. nodaļā (24.–29. pants) paredzētos pienākumus”, un 2) piešķirot IRP saskaņā ar LUV (kas ieviests ar Valensijas Reģiona 12. maija Dekrētu 67/2006, ar ko paredz Noteikumus pilsētu plānošanai un pārvaldībai ( )), Spānija “nav izpildījusi Direktīvas 2004/18 2., 6., 24., 30. pantā, 31. panta 4. punkta a) apakšpunktā, 48. panta 2. punktā un 53. panta 2. punktā paredzētos pienākumus”.

III – Lietas tvērums

51. Pirmstiesas procedūrā, kā arī rakstveida procedūrā Tiesā Komisija tika skārusi vairākus jautājumus, kuri neietilpst prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi jomā, kas definēta prasījumos. Tādēļ ir svarīgi norobežot šīs prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi apmērus.

52. Kaut arī Komisija no prasījumiem nav skaidri izslēgusi IRP tiešo pārvaldi, šī prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir interpretējama tādējādi, ka tā attiecas vienīgi uz netiešo pārvaldi, jo sūdzības, kuras attiecas uz attīstītāja izvēles veidu, loģiski var attiekties tikai uz netiešās pārvaldes procedūru ( ). Tādējādi Tiesai tiek lūgts pārbaudīt, vai šī saikne ietilpst attiecīgo direktīvu piemērošanas jomā un, ja tas tā ir, vai tā ir pretrunā ar šīm direktīvām.

53. Ja līguma slēgšanas tiesību piešķiršana attīstītājam nav uzskatāma par tādu, kas ietilptu attiecīgo direktīvu piemērošanas jomā, Tiesai, manuprāt, nebūtu jāpārbauda, vai IRP netiešā pārvalde ir pretrunā Līgumam, jo Komisija nav lūgusi Tiesu izskatīt IRP saderīgumu ar Līgumu vai kādu konkrētu vispārējo tiesību principu ( ). Kaut arī argumentētajos atzinumos Komisija ir norādījusi uz nesaderīgumu ar Līgumu un vispārējiem principiem, kuri izriet no Tiesas judikatūras, tā to nav norādījusi Tiesā.

54. Protams, Komisija drīkst ierobežot lietas tvērumu Tiesā. Tomēr šādā gadījumā Tiesa katrā ziņā nevar lemt par jautājumiem, kuri neietilpst Komisijas izklāstītājā prasībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ( ). Tiesai ir jāievēro ne eat iudex ultra petita partium princips. Šajā tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisijas prasījumos ir jāiedziļinās īpaši detalizēti, jo pirmstiesas procedūra bija samērā ilga un sarežģīta, lietas materiālu ir daudz un lietas dalībnieku prasījumi attiecas uz plašāku problemātiku nekā prasījumos formulētā.

55. Tā kā Komisija ir izvirzījusi jautājumu tikai par LRAU saderīgumu ar Direktīvu 93/37 un LUV saderīgumu ar Direktīvu 2004/18, LRAU saderīgums ar Direktīvu 92/50 ( ) šajā tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir ultra vires, tāpat kā saderīgums ar Līgumu.

56. Būtu arī jāatzīmē, ka pirmā prasījuma teksts saistībā ar LRAU un Direktīvu 93/37 ir traktējams visai plaši, bet otrajā prasījumā ietvertais saraksts attiecībā uz LUV un Direktīvu 2004/18 ir izsmeļošs. Tādēļ attiecībā uz otro prasījumu Tiesa var pārbaudīt apgalvoto valsts pienākumu neizpildi saistībā tikai ar konkrēti norādītajiem Direktīvas 2004/18 pantiem.

IV – Pieņemamība

57. Spānija uzskata, ka pirmais pamats nav pieņemams divu galveno iemeslu dēļ: 1) tādēļ, ka Komisija procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi uzsāka, kad tā zināja, ka Direktīvas 93/37 termiņš drīz beigsies un tā tiks aizstāta ar Direktīvu 2004/18, kura brīdī, kad tika nosūtīts formālais paziņojums, bija jau publicēta. Tā kā reģionālais likums bija atcelts divus gadus pirms prasības celšanas, nav tiesiskas intereses veikt minēto saderīguma pārbaudi, un 2) tādēļ, ka Komisijai bija desmit gadi laika uzsākt procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, bet tā izvēlējās to darīt tieši pirms Direktīvas 93/37 spēkā esamības termiņa beigām.

58. Šos iebildumus var noraidīt visai vienkārši. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai nav jābūt konkrēti ieinteresētai uzsākt procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi un tā to var nolemt darīt, kad vien tā uzskata par vajadzīgu ( ).

59. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts pienākumu neizpilde ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam ( ). Pēc šī termiņa pieņemtos normatīvos un administratīvos aktus parasti nevar ņemt vērā.

60. Tādēļ, ņemot vērā 2006. gada 6. janvārī – dienā, kad beidzās 2005. gada 15. decembra argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, – spēkā esošo tiesisko regulējumu, ir jālemj, vai Spānija ir izdarījusi šajā prasībā apgalvoto valsts pienākumu neizpildi. Minētajā datumā spēkā bija gan LRAU, gan Direktīva 93/37, kaut arī drīz tiem bija paredzēts spēku zaudēt ( ).

61. Savai aizstāvībai Spānija tomēr izvirza vēl vienu interesantu tēzi: nepietiekami īso trīs nedēļu termiņu, kas ir Ziemassvētku laikā, kurā tai bija jāatbild uz pirmo argumentēto atzinumu ( ).

62. Katrā ziņā termiņam, kas paredzēts Komisijas argumentētajā atzinumā, ir jābūt saprātīgam ( ). Saprātīgums ir jāizsver, katru gadījumu vērtējot atsevišķi, ņemot vērā visus apstākļus ( ). Reizēm ir pieļaujami īsāki periodi, ja ir steidzama nepieciešamība labot pārkāpuma sekas. Izskatāmajā procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisija šādu steidzamību nav konstatējusi.

63. Trīs nedēļas ( ) man nešķiet saprātīgs laika posms. Komisija nevarēja gaidīt, ka Spānija šajā laikā pielāgos LRAU Direktīvai 93/37 vai pārtrauks piešķirt IRP saskaņā ar LRAU, kas būtu nepieciešams, lai izpildītu argumentētā atzinuma prasības. Man šķiet, ka vienīgais ticamais izskaidrojums Komisijas noteiktajam īsajam prasību izpildes termiņam ir fakts, ka tā zināja, ka gan Direktīvas 93/37, gan LRAU spēkā esamības termiņi drīz beigsies, un tā gribēja tos vēl ietvert procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi.

64. Tiesas judikatūrā ir noteikts, ka ļoti īsi termiņi ir attaisnojami īpašos gadījumos, piemēram, ja attiecīgā dalībvalsts par Komisijas sūdzībām zina jau labu laiku pirms attiecīgās procedūras uzsākšanas ( ). Šajā procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Spānija par Komisijas nostāju zināja gandrīz deviņus mēnešus, kopš 2005. gada 21. marta formālā paziņojuma.

65. Katrā gadījumā šķiet, ka īsais termiņš Spāniju negatīvi neietekmē. Spānijas iestādes atbildi uz argumentēto atzinumu nosūtīja 2006. gada 26. janvārī un, kaut arī tas bija vēlāk par argumentētajā atzinumā noteikto termiņu, Komisija Spānijas aizstāvību ņēma vērā. Spānijai bija arī iespēja iesniegt papildu apsvērumus ar 2006. gada 17. marta vēstuli. Negatīvu seku neesamības gadījumos judikatūrā šādi gadījumi ir atzīti par pieļaujamiem, pat ja termiņi nav uzskatāmi par saprātīgiem ( ).

66. Tādēļ prasība ir pilnībā pieņemama.

V – Vai attiecīgās publiskā iepirkuma direktīvas ir piemērojamas IRP?

A – Zemes izmantošanas līgumi un publiskais iepirkums

67. Pirms analizēt IRP juridisko kvalifikāciju atbilstoši Direktīvai 2004/18, ir svarīgi atzīmēt to īpašo publiski privātas partnerības raksturu, kuras mērķis ir ļaut valsts pārvaldes iestādei efektīvi īstenot savus pienākumus. Ar tām tiek veicināta privāta attīstība, paredzot pienākumu vienlaikus nodrošināt arī publisko infrastruktūru ( ).

68. Zemes izmantošana un pilsētplānošana lielākoties ietilpst dalībvalstu kompetencē. Dalībvalstīs plānošana un zonēšana, zemes izmantošana un pilsētu attīstība parasti ir valsts iestāžu pārziņā. Tomēr zemes īpašnieki, nekustamā īpašuma investori un būvniecības uzņēmumi bieži ir ieinteresēti attīstīt teritorijas, kurām vēl nav detālplānojuma, lai varētu izmantot iespējamās apbūves tiesības attiecībā uz šo teritoriju. Šādos gadījumos valsts pārvaldes iestādes arī var būt ieguvējas, jo tam nav jāiegulda nedz savs trūcīgais kapitāls, nedz administratīvie resursi. Tā rezultātā ir attīstījušās vairākas kooperatīvas sadarbības formas, (“zemes izmantošanas līgumi”) starp vietējām pašvaldībām un privātiem tirgus dalībniekiem.

69. Zemes izmantošanas līgumu mērķis ir ļaut konkrētā teritorijā veikt apbūves darbības. Šāda līguma ietvaros vietējās pārvaldes iestādes izvirza apņemšanās attiecībā uz publiskām prerogatīvām saistībā ar plānošanu (kā apņemšanās paredzēt konkrētas apbūves tiesības) apmaiņā pret attiecīgo tirgus dalībnieku saistībām. Citiem vārdiem, detālplānojuma pieņemšana ar atsevišķiem specifiskiem precizējumiem attiecībā uz apbūves tiesību apmēru, dislokāciju un plānoto izmantošanu tiek iemainīta ( ) pret apņemšanos finansēt un izveidot detālplānojumā paredzēto infrastruktūru un, iespējams, arī sabiedrības lietošanai paredzētās būves, kā, piemēram, sabiedriskie pakalpojumi vai sociālie mājokļi.

70. IRP ir zemes izmantošanas līguma piemērs. Tomēr ar to saistītā problēma ir tā, ka tās struktūras pamatā ir attiecības, kuru iniciatore ir privātpersona ( ). LRAU un LUV mērķis bija pārvarēt urbanizācijas stagnāciju (un tādējādi arī publiskās infrastruktūras, kas ir saistīta ar šādiem projektiem Spānijā, stagnāciju), uzsverot privātu iniciatīvu attīstītāja darbību veidā, kas atšķiras kā no zemes īpašuma, tā arī no publiskās administrācijas darbībām. Tādējādi IRP būtībā veido sistēmu zemes izmantošanas attīstīšanas alternatīvu ( ) un attīstītāja, kas to visveiksmīgāk paveiks, atlasei.

71. Minētā ietekme publiskā iepirkuma jomā un īpaši saistībā ar attiecīgo publisko būvdarbu veikšanu tomēr, kā norādījusi Komisija, ir tāda, ka šāda sistēma ir raksturīgi diskriminējoša, ņemot vērā sākotnējā iniciatora priviliģēto stāvokli salīdzinājumā ar vēlākajiem piedāvājumu iesniedzējiem ( ).

72. Šādi IRP sistēmu ir ļoti grūti ietilpināt publiskā iepirkuma regulējuma ietvarā.

73. Par to, kas ietilpst publiskā iepirkuma jomā, līdzšinējā Tiesas judikatūrā ir izmantota visai plaša, publiskajam iepirkumam labvēlīga pieeja ( ). Tas ir radījis pamatu diskusijām, vai zemes izmantošanas līgumi ir vai tos vajadzētu klasificēt kā publiskus līgumus vai, precīzāk, kā būvdarbu publiskā iepirkuma līgumus, jo tie bieži tieši vai netieši ir saistīti ar publiskiem būvdarbiem, kurus veic attīstītājs vai zemes īpašnieki ( ). Īpaši problemātisks ir bijis jautājums par peļņas nolūku, konkrētāk, vai valsts pārvaldes iestādes piešķirtas jaunas apbūves tiesības var uzskatīt par finansiālu apsvērumu apmaiņā pret infrastruktūru, kuru attīstītājam ir pienākums uzbūvēt valsts pārvaldes iestādei ( ).

74. Tomēr nesen Tiesa spriedumā lietā Helmut Müller ( ) atteicās sekot teleoloģiskajai interpretācijai, ko šajā lietā piedāvāja Komisija, kā rezultātā būtiska daļa pilnvaru un darbību plānošanas un būvniecības likumdošanas jomā, kas tradicionāli ir paredzēta vietējām pārvaldes iestādēm, tiktu pakļauta publiskos būvdarbus regulējošām tiesību normām. Tiesa atzina, ka publiskā iepirkuma tiesību aktu mērķis ir panākt Savienības tiesību normu piemērošanu tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai, kas dalībvalstīs tiek noslēgti valsts, reģionālo vai vietējo varas iestāžu un citu publisko tiesību subjektu uzdevumā ( ). Kompetences pilsētplānošanas jomā, ar kuru paredzēts apmierināt vispārējās intereses, īstenošanas mērķis nav iegūt līgumtiesisku pakalpojumu vai apmierināt līgumslēdzējas iestādes tiešu ekonomisko interesi, kā tas noteikts Direktīvā 2004/18 ( ).

75. Būvdarbu publiskā iepirkuma līguma jēdziens ir autonoms un objektīvs ES tiesību jēdziens ( ). Tomēr, manuprāt, Tiesai vajadzētu savā veidā aprobežoties, ja ES tiesību jēdziena plašas interpretācijas rezultātā praksē valsts tiesību instruments zaudē savu raison d’être vai sīki izstrādāts ES tiesību akts kļūst piemērojams parādībai, kuru ES likumdevējs likumdošanas procesā netika paredzējis.

76. Izskatāmajā procedūrā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, klasificējot IRP kā būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu, praksē tiktu kavētas privātas iniciatīvas plānošanas un teritoriju attīstības jomā, jo, ja IRP būtu iekļaujama publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas jomā, tā būtu pretrunā galvenajam publiskā iepirkuma mērķim, proti, vienlīdzīgai attieksmei pret visiem dalībniekiem. Vienīgā atlikusī iespēja plānošanas likumdošanas jomā tādējādi būtu klasiskais modelis, kad valsts pārvaldes iestādes izstrādā un pieņem visus plānošanas un zemes izmantošanas dokumentus, finansē un organizē to izpildi un īstenošanu tiešā veidā un no valsts budžeta.

77. Tādēļ, lemjot, vai šajā lietā ir saskatāma publiskā iepirkuma problemātika, tas ir, vai minētās tiesību normas ietilpst attiecīgo direktīvu piemērošanas jomā, Tiesai būtu jābūt piesardzīgai un nevajadzētu paplašināt zināmu publiskā iepirkuma direktīvu kritēriju nozīmi tikai tādēļ, lai aplūkojamo līgumu ietilpinātu publiskā iepirkuma regulējuma piemērošanas jomā. Šādi rīkojoties, risinājums tiktu panākts līdzīgs Prokrusta sasniegtajam ( ).

B – Direktīvu piemērošanas prasības

78. Nav apstrīdēts, ka izskatāmajā lietā pašvaldības, kuras piešķir IRP, ir līgumslēdzējas iestādes, ka attīstītāji ir tirgus dalībnieki un ka starp abiem minētajiem tiek noslēgts rakstveida līgums Direktīvu 93/37 un 2004/18 izpratnē. Turklāt Komisijas procedūra attiecas tikai uz tām IRP, kuras pārsniedz Direktīvās 93/37 un 2004/18 noteiktās maksimālās finansiālās robežas.

79. Tomēr strīds ir par to, vai attiecīgais līgums ir finansiāls [peļņas nolūkā] attiecīgo direktīvu nozīmē.

1) Vai peļņas nolūks ir līgumslēdzējai iestādei?

80. Interesei gūt peļņu Tiesa ir piešķīrusi plašu nozīmi publiskā iepirkuma direktīvu mērķu izpildei, proti, valstu publiskā iepirkuma tirgu atvēršana konkurencei un izvairīšanās no Līgumā paredzēto pamatbrīvību ierobežojumiem ( ).

81. Kaut arī interese gūt peļņu šajā sakarā nenozīmē tikai naudu ( ), jautājums ir par to, vai šādam nolūkam ir jānāk no līgumslēdzējas iestādes pašas vai ir pietiekami, ja peļņas nolūks pastāv neatkarīgi no tā, kuram tas ir. Pēdējā minētā interpretācija paredz, ka būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu noteikumi būtu jāpiemēro arī tad, ja privātpersona finansē un veic publiskos būvdarbus uz savas zemes saskaņā ar vienošanos un atļauju no līgumslēdzējas iestādes, nesaņemot nekādu ekonomisku labumu, un kad līgumslēdzējai iestādei nav nekāda tiesību aktos paredzēta pienākuma veikt šos būvdarbus ( ).

82. Spriedumā lietā La Scala Tiesa uzskatīja, ka šajā lietā bija konstatējams peļņas nolūks, kaut arī attīstīšanas izmaksas bija jāsedz pašam zemes īpašniekam attīstītājam, jo pašvaldībai bija pienākums veikt nepieciešamos infrastruktūras būvdarbus.

83. Manuprāt, minētā lieta no izskatāmās atšķiras. Atsakoties no plānojuma izstrādes maksas, kas šādos gadījumos ir iekasējama, līgumslēdzēja iestāde cieta finansiālu zaudējumu, kā tas nav izskatāmajā lietā.

84. Spriedumā lietā Parking Brixen Tiesa uzskatīja, ka, lai varētu runāt par pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu, līgumslēdzējai iestādei atlīdzība ir jāmaksā tieši pakalpojumu sniedzējam ( ). Tiesa tādējādi uzskatīja, ka attiecīgais pakalpojums (publiskas maksas stāvvietas pārvaldīšana) nebija pakalpojumu publiskais iepirkums, jo atlīdzību nemaksāja no attiecīgās valsts pārvaldes iestādes līdzekļiem, bet gan no līdzekļiem, kurus maksāja trešās personas par attiecīgās publiskās stāvvietas izmantošanu ( ).

85. Nesen spriedumā lietā Helmut Müller ģenerāladvokāts Mengoci [Mengozzi] norādīja, ka peļņas nolūka koncepta pamatā ir pakalpojumu apmaiņa starp līgumslēdzēju iestādi, kura maksā cenu, un būvnieku, kuram ir jāveic viens vai vairāki būvdarbi. Tādējādi saskaņā ar ģenerāladvokāta nostāju publiskā iepirkuma līgumi ir abpusēji saistoši ( ).

86. Šim viedoklim es piekrītu. Manuprāt, lai pastāvētu peļņas nolūks, ir nepieciešams, lai līgumslēdzēja iestāde ekonomiskās neērtības uzņemtos vai nu pozitīvi – kā maksājumu tirgus dalībniekam, vai arī negatīvi – kā šādā gadījumā parasti prognozējamo ienākumu vai resursu zaudējumu.

87. Pretēji Komisijas nostājai, tikai līgumslēdzējas iestādes pilnvaras pieprasīt trešajai personai maksāt par būvdarbiem vai pakalpojumiem nav pietiekamas, ja nav abpusēji saistošu attiecību par apmaiņu ar reālas materiālas vērtības sniegumu starp līgumslēdzēju iestādi un tirgus dalībniekiem, kuri veic attiecīgos būvdarbus vai sniedz pakalpojumus.

88. To apstiprina fakts, ka viens no publiskā iepirkuma direktīvu mērķiem ir nodrošināt, lai tad, kad valsts pārvaldes iestādes tērē naudu valsts tirgū, netiktu izkropļota konkurence ( ). No tā izriet, ka, ja līgumslēdzēja iestāde budžeta naudu netērē, konkurences izkropļojuma draudu Direktīvu 93/37 un 2004/18 izpratnē nav ( ).

89. Tādēļ saskaņā ar peļņas nolūka prasību līgumslēdzējai iestādei tiešā vai netiešā veidā ir jāizmanto savi līdzekļi ( ). Tiešs finansējums ir tad, ja līgumslēdzēja iestāde attiecīgos būvdarbus vai pakalpojumus apmaksā no valsts budžeta līdzekļiem. Netiešs finansējums ir tad, ja līgumslēdzēja iestāde būvdarbu vai pakalpojumu finansējuma metodes īstenošanas rezultātā cieš ekonomiskas neērtības.

90. Izskatāmajā prasībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi par teritorijas attīstīšanas izmaksu segšanu netiešajā IRP procedūrā ir atbildīgs teritorijas attīstītājs, bet viņam ir tiesības atgūt šīs izmaksas no zemes īpašniekiem. Tādējādi attīstīšanai nepieciešamos publiskos būvdarbus apmaksā zemes īpašnieki.

91. Tā kā šajā tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi prasība par peļņas nolūka esamību nav izpildīta, vienīgais veids, kā Direktīvas 93/37 un 2004/18 ir iespējams piemērot reģionālajiem tiesību aktiem, ir, kvalificējot IRP par būvdarbu publisko koncesiju, jo pakalpojumu publiskā koncesija šo direktīvu piemērošanas jomā neietilpst ( ).

2) Vai ir konstatējama būvdarbu publiskā koncesija?

92. Šajā tiesvedībā sakarā ar pienākumu neizpildi ir liels strīds par to, vai IRP galvenais mērķis ir pakalpojums vai publisko būvdarbu veikšana, ko neapstrīdami konstatējami ir abi minētie ( ). Tomēr šis jautājums nav jāanalizē, jo šajā situācijā, manuprāt, runa nav par būvdarbu publisku koncesiju un tiesvedība sakarā ar pienākumu neizpildi neattiecas uz pakalpojumu publisko koncesiju.

93. Būvdarbu koncesija ir tāda paša veida līgums kā būvdarbu publiskā iepirkuma līgums, izņemot to, ka atlīdzība par veicamajiem būvdarbiem ir vai nu konkrētā objekta izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa ( ). Šajā gadījumā attīstītājam (kurš šajā situācijā ir koncesionārs) nav tiesību izmantot iegūto būvi.

94. Saskaņā ar IRP visas līgumā minētās būves (tas ir, ceļi un ietves, stāvvietas, ceļazīmes, ūdens, gāzes un elektrības sadales tīkli, notekūdeņu savāktuves un zaļās zonas, ieskaitot parkus un kokus) pēc to pabeigšanas kļūst par līgumslēdzējas iestādes īpašumu ( ). Kā tādus tos var lietot bez maksas (ielas, parkus, sabiedriskās ēkas) vai par samaksu, ko noteikusi līgumslēdzēja iestāde vai organizācija, kurai ir uzdota attiecīgās struktūras pārvaldīšana un uzturēšana. Attīstītajiem nerodas tiesības izmantot šīs būves, jo tiem nav iespējas atgūt izmaksas no to lietotājiem. Tā vietā tie saņem atlīdzību naudā vai kā zemes gabalus no zemes īpašniekiem. Katrā ziņā zemes gabalu saņemšana nevar tikt uzskatīta par būvju izmantošanu, jo IRP paredzētie būvdarbi ir jaunu infrastruktūru, kā arī nepieciešamo savienojumu ar jau esošajiem tīkliem būvniecība ( ). Šie zemes gabali ir attīstītāja īpašums. Protams, viņš tos var izmantot, bet to viņš dara kā īpašnieks, nevis koncesionārs.

95. Tādējādi nav tiesību izmantot IRP realizācijas rezultātā radušās būves un līgums nevar būt būvdarbu koncesija, pat ja tiktu atzīts, ka līguma galvenais mērķis ir būvdarbu veikšana.

96. Ja IRP galvenais mērķis būtu pakalpojumu sniegšana, rodas jautājums, vai attīstītājam ir tiesības izmantot sevis paša pakalpojumu ( ). Atbilde uz šo jautājumu nav izšķiroša šīs tiesvedības sakarā ar pienākumu neizpildi iznākumā, tomēr, ja to atzītu par pakalpojumu koncesiju, tas neietilptu Komisijas prasības pieteikumā minēto direktīvu piemērošanas jomā.

97. Katrā ziņā, pat pieņemot, ka zemes īpašums, ko saņem attīstītājs, būtu uzskatams par izmantošanas tiesību piešķiršanu (kas neatbilst manai nostājai), šādas tiesības tiek piešķirtas uz nenoteiktu laiku un tādējādi ir pretrunā koncesijas definīcijai, kuru Tiesa ir sniegusi spriedumos lietās Helmut Müller un Pressetext ( ).

98. Tādējādi es uzskatu, ka Direktīvas 93/37 un 2004/18 šajā situācijā nav piemērojamas un Komisijas prasība tādēļ ir jānoraida.

VI – Secinājums

99. Es piedāvāju prasību noraidīt un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.