ĢENERĀLADVOKĀTA ANTONIO TICANO [ANTONIO TIZZANO] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 18. novembrī ( )

Lieta C‑377/02

NV Firma Leon Van Parys

pret

Belgisch Interventie- en Restitutiebureau

[Raad van State (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Banānu tirgus kopīgā organizācija – EEK un Andu pakta nolīgums – PTO – GATT 1994 – I un XIII pants – Tieša iedarbība – PTO Strīdu noregulēšanas institūcija (SNI) – Rekomendācijas un lēmumi – Tiesiskās sekas – Īpaša pienākuma izņēmums – Nosacījumi

Satura rādītājs

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Starptautiskie līgumi

B – Kopienu tiesiskais regulējums

II – Fakti un process

III – Tiesiskā analīze

A – Par pirmo, trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu

1. Ievads

2. Kopienas judikatūra par PTO noteikumu iedarbību

a) Spriedums lietā Portugāle/Padome

b) Spriedums lietā Nīderlande/Parlaments un Padome

3. SNI lēmumu iedarbības problēma

a) DSU sistēma

b) Spriedums lietā Biret International/Padome – Ievads

c) Ģenerāladvokāta Albēra secinājumi

d) Tiesas spriedums

e) Piemērošana šim gadījumam

4. Gadījums, kad pastāv “īpašas situācijas” – “Īpaša pienākuma izņēmums”

a) Ievads

b) Precedenti

c) Rīkojums lietā OGT Fruchthandelsgesellschaft

d) Kritiski apsvērumi

e) Nobeiguma apsvērumi

B – Par otro prejudiciālo jautājumu

IV – Secinājumi

1. Šajā lietā Beļģijas Raad van State [Valsts padome] lūdz Tiesu atkārtoti izskatīt jautājumu par Kopienu tiesiskā regulējuma banānu importa jomā saderību ar pienākumiem, kas uzlikti Kopienai kā Pasaules Tirdzniecības organizācijas (turpmāk tekstā – “PTO”) dalībniecei. Šīs lietas īpatnība ir tā, ka PTO Strīdu noregulēšanas institūcija (turpmāk tekstā – “SNI”) atzina par neatbilstošu arī šo attiecīgo tiesisko regulējumu, kas tika pieņemts pēc tam, kad tā atzina iepriekšējo režīmu par neatbilstošu PTO noteikumiem.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Starptautiskie līgumi

2. Pirmais tiesību akts, kas ir jāizvērtē šajā lietā, ir Vispārējā vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (turpmāk tekstā – “GATT”). Šī vienošanās ir Līguma par PTO izveidošanu 1A pielikums, kurš Kopienas vārdā par tās kompetencē esošiem jautājumiem apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK ( ).

3. GATT I panta 1. punktā ir noteikts vispārīgais princips “vislielākās labvēlības režīms valstīm”. Šajā tiesību normā it īpaši ir paredzēts, ka “ [a]ttiecībā uz jebkura veida muitas nodokļiem un nodevām, kas noteikti importam un eksportam vai saistīti ar nodokļiem, kas noteikti starptautiskajai norēķinu sistēmai par importu vai eksportu [..], jebkuras priekšrocības, privilēģiju vai imunitātes principi, kurus kāda no līgumslēdzējām pusēm piešķir jebkuram produktam, kas ražots citā valstī vai paredzēts citai valstij, ir nekavējoties bezierunu kārtā jāsaskaņo ar principiem, kas attiecas uz tādu pašu produktu, kas ražots kādā no līgumslēdzēju pušu teritorijām vai paredzēts kādai no tām [..]”. ( )

4. XIII pants par diskriminācijas aizliegumu, piemērojot daudzuma ierobežojumu, nosaka:

“1. Neviena no līgumslēdzējām pusēm nedrīkst piemērot kādus aizliegumus vai ierobežojumus kāda produkta importēšanai jebkuras citas līgumslēdzējas valsts teritorijā [..], ja vien tāda paša produkta importēšana no [..] trešajām valstīm arī ir aizliegta vai ierobežota.

2. Ieviešot importa ierobežojumus jebkuram produktam, līgumslēdzējām pusēm jācenšas, lai attiecīgā produkta tirdzniecības izplatības daļas būtu cik vien iespējams vienādas ar tām daļām, kas veidotos starp dažādām līgumslēdzējām pusēm pašas no sevis, ja šādu ierobežojumu nebūtu un šī mērķa sasniegšanā tām jāievēro sekojoši noteikumi:

a) kad vien iespējams, jāseko, lai tiktu noteiktas kvotas, kas atspoguļo atļauto importu kopējos apjomus (vai nu piegādātājām valstīm, vai citām) [..];

b) gadījumos, kad kvotas nav praktiski iespējamas, ierobežojumi var tikt piemēroti importa licenču vai atļauju veidā bez kvotas;

c) līgumslēdzējas puses nedrīkst pieprasīt importa licences vai atļaujas īpaši/vienīgi no kādas valsts vai piegādātāja, izņemot darbojošos kvotu gadījumus, kuras piemērotas saskaņā ar šī paragrāfa (d) apakšparagrāfu;

d) gadījumos, kad kvota ir noteikta piegādātāju valstu starpā, līgumslēdzējai pusei, kas piemēro ierobežojumus, ir jāvienojas ar citām līgumslēdzējām pusēm, kas ir tieši ieinteresētas attiecīgā produkta piegādāšanā, par kvotas daļu asignēšanu. Gadījumos, kur šo metodi nevar būtiski pielietot, attiecīgajai līgumslēdzējai pusei jāpiešķir līgumslēdzējām pusēm, kuras ir būtiski ieinteresētas proporcionāli pamatotu produkta apjoma daļu piegādē, ko tās piegādājušas iepriekšējā pārstāvētajā periodā, šīs daļas no kopējās importētā produkta daudzuma vai vērtības apjoma, pietiekami apsverot visus īpašos faktorus, kuri ir ietekmējuši vai var ietekmēt tirgošanos ar šo produktu [..].

[..]

5. Šī panta nosacījumi ir piemērojami jebkurai tarifu kvotai, ko nosaka vai turpina piemērot jebkura līgumslēdzēja puse [..].” ( )

5. Papildus GATT šajā lietā ir jāmin Pamatnolīgums par sadarbību starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Kartahenas Nolīgumu un tā dalībvalstīm ( ), kas parakstīts 1993. gada 23. aprīlī Kopenhāgenā (turpmāk tekstā – “EEK un Andu pakta nolīgums”) un kas Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes 1998. gada 7. aprīļa Lēmumu 98/278/EK ( ).

6. Šajā gadījumā mani interesē EEK un Andu pakta nolīguma 4. pants, saskaņā ar kuru:

“Līgumslēdzējas puses ar šo garantē viena otrai vislielākās labvēlības režīmu tirdzniecībai saskaņā ar Vispārējo vienošanos par tarifiem un tirdzniecību (GATT).

Abas Puses no jauna apstiprina savu gribu veikt tirdzniecību savā starpā saskaņā ar minēto vienošanos.”

7. Kā mēs redzēsim – Vienošanās par noteikumiem un kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu (turpmāk tekstā – “DSU”, abreviatūra no vienošanās angļu nosaukuma “Dispute Settlement Understanding”) ( ) tāpat ir būtiska šajā lietā, bet es pie tā atgriezīšos vēlāk (skat. šo secinājumu 46. un turpmākos punktus).

B – Kopienu tiesiskais regulējums

8. Attiecībā uz Kopienu tiesisko regulējumu vispirms ir jāatgādina, ka Kopiena ar Padomes 1993. gada 13. februāra Regulu (EEK) Nr. 404/93 par banānu tirgus kopīgo organizāciju ( ) ir izveidojusi kopējo tirdzniecības režīmu ar trešām valstīm, kas aizvieto dažādus iepriekšējos valstu režīmus. Minētais režīms tika apstrīdēts strīdu noregulēšanas procedūrā PTO ietvaros pēc tam, kad vairākas trešās valstis iesniedza sūdzības. Ar 1997. gada 25. septembra lēmumu SNI apstiprināja PTO Apelācijas institūcijas ziņojumu, kurā režīms tika atzīts par neatbilstošu GATT I panta 1. punktam un XIII pantam ( ).

9. Pēc šā lēmuma Padome pieņēma 1998. gada 20. jūlija Regulu (EK) Nr. 1637/98, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 404/93 par banānu tirgus kopīgo organizāciju (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1637/98”) ( ). Atbilstoši tās 2. pantam jaunais režīms (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 404/93 ar grozījumiem”) bija piemērojams, sākot ar 1999. gada 1. janvāri.

10. Regulā Nr. 404/93 ar grozījumiem tika saglabāta iepriekšējā režīma iezīme – trīs dažādas importējamo banānu kategorijas. Jo īpaši 16. pants nosaka:

“Šajā nodaļā:

1) “tradicionālais imports no ĀKK valstīm” nozīmē Kopienas banānu importu no valstīm, kas uzskaitītas šīs regulas pielikumā [( )], nepārsniedzot 857 700 tonnu (tīrsvars) robežu gadā; šos sauc par “tradicionālajiem ĀKK banāniem”;

2) “netradicionālais imports no ĀKK valstīm” nozīmē Kopienas banānu importu no ĀKK valstīm, uz kurām neattiecas 1. definīcija; šos sauc par “netradicionālajiem ĀKK banāniem”;

3) “imports no trešām valstīm, kas nav ĀKK valstis” nozīmē trešo valstu, kas nav ĀKK valstis, banānus, ko ieved Kopienā; šos sauc par “trešo valstu banāniem.”

11. Saskaņā ar 17. pantu “uz Kopienas banānu importu attiecas importa licence, ko dalībvalstis izsniedz visām ieinteresētajām personām [..], neskarot īpašos noteikumus, kas pieņemti 18. un 19. panta piemērošanai ”.

12. 18. panta 1.–3. punkts paredz tarifu kvotas atvēršanu 2,2 miljonu tonnu (tīrsvars) apmērā, kam tiek pieskaitīta papildu tarifu kvota 353 000 tonnu (tīrsvars) apmērā trešo valstu banānu un ĀKK netradicionālo banānu importam. Minēto kvotu ietvaros trešo valstu banānu importam tiek piemērots muitas nodoklis ECU 75 par tonnu, bet par netradicionālo ĀKK banānu importu muitas nodoklis nav jāmaksā. Tāpat muitas nodoklis nav jāmaksā par tradicionālo ĀKK banānu importu.

13. Šā paša panta 4. punktā ir precizēts, ka, ja PTO līgumslēdzējas puses, kas būtiski ieinteresētas banānu piegādē, nevar panākt vienošanos, Komisija var piešķirt minētās tarifu kvotas un sadalīt tradicionālo ĀKK daudzumu starp tām valstīm, kas ir piegādē būtiski ieinteresētas.

14. Savukārt 19. pants paredz, ka importam ir piemērojama “metode, kas pamatota uz ierastām tirdzniecības plūsmām (metode ar nosaukumu “tradicionālie/netradicionālie”)”.

15. Komisija, kurai atbilstoši Regulas Nr. 404/93 ar grozījumiem 20. pantam bija jāizveido jauns režīms, pieņēma 1998. gada 28. oktobra Regulu (EK) Nr. 2362/98, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus Padomes Regulas (EEK) Nr. 404/93 īstenošanai attiecībā uz Kopienas banānu importu (turpmāk tekstā – Regula Nr. 2362/98) ( ).

16. Atbilstoši grozītās Regulas Nr. 404/93 19. pantam Regula Nr. 2362/98 nosaka iedalījumu “tradicionālajos uzņēmējos” un “jaunos uzņēmējos” atkarībā tostarp no tā, vai atsauces periodā tie ir sasnieguši minimālo banānu importēšanas daudzumu Kopienā.

17. Jo īpaši 4. pants nosaka, ka katrs tradicionālais uzņēmējs “katram gadam un visām I pielikumā minētajām izcelsmes vietām saņem vienu references daudzumu, kas pamatots ar banānu daudzumu, kas faktiski importēts atskaites periodā; importam, kas 1999. gadā veikts saskaņā ar tarifu kvotām vai atbilstoši tradicionālo ĀKK banānu importēšanas kārtībai, atskaites periodu veido 1994., 1995. un 1996. gads”.

18. 5. panta 2. punktā ir precizēts, ka, “lai noteiktu savu atskaites daudzumu, katru gadu līdz 1. jūlijam katrs [tradicionālais] uzņēmējs nosūta kompetentajām iestādēm [..] aprēķinu, kas izsaka I pielikumā uzskaitīto valstu banānu kopējo daudzumu, kas faktiski importēts katrā pārskates perioda gadā”, kopā ar nepieciešamajiem attaisnojuma dokumentiem.

19. Attiecībā uz noteikumiem par importēšanas licenču izsniegšanu 17. pants paredz:

“Ja attiecīgam ceturksnim vai vienai vai vairākām I pielikumā minētajām izcelsmes vietām daudzums, par kuru iesniegts pieteikums, ievērojami pārsniedz orientējošo daudzumu, kas noteikts saskaņā ar 14. pantu vai pārsniedz pieejamo daudzumu, nosaka samazinājuma procentu, kas jāpiemēro prasītajam daudzumam.”

20. Savukārt 18. panta 1. punkts nosaka: “ja atbilstoši 17. pantam vienai vai vairākām izcelsmes vietām ir noteikts samazinājuma procents, uzņēmēji, kas iesnieguši importa licenču pieteikumus par attiecīgo izcelsmes vietu vai vietām”, var “attiecībā uz izcelsmes vietām, kurām Komisija publicējusi pieejamo daudzumu, iesniegt vienu vai vairākus jaunus licenču pieteikumus daudzumam, kas nepārsniedz pieteikto daudzumu un uz ko neattiecas sākotnēji izdotā licence”. Atbilstoši šā panta 2. punktam Komisija “par katru izcelsmes vietu atsevišķi nekavējoties nosaka daudzumu, kuram var izdot licences”.

21. 29. pantā tiek precizēts, ka, “ja daudzums, ko aptver licenču pieteikumi attiecībā uz importu no vienas vai vairākām I pielikumā uzskaitītajām izcelsmes valstīm 1999. gada pirmajā ceturksnī, pārsniedz 26 % no daudzuma, kas noteikts minētajā pielikumā, Komisija nosaka samazinājuma procentu, ko piemēro visiem pieteikumiem attiecībā uz attiecīgo izcelsmes vietu vai vietām”.

22. Piemērojot šo tiesību normu, Komisijas 1998. gada 23. decembra Regulas (EK) Nr. 2806/98 par licenču izsniegšanu banānu tarifu kvotas ietvaros un tradicionālo ĀKK banānu importam 1999. gada pirmajā ceturksnī un par jaunu pieteikumu iesniegšanu ( ) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2806/98”) 1. pantā ir noteikti samazinājuma koeficienti pieteikumiem par banāniem, kuru izcelsmes valsts ir Kolumbija, Kostarika un Ekvadora.

23. Tāpat Regulā Nr. 2806/98 atbilstoši Regulas Nr. 2362/98 18. panta 2. punktam ir noteikts daudzums, kādam importa licences var vēl tikt izsniegtas 1999. gada pirmajam ceturksnim. Šiem jaunajiem pieteikumiem ir piemērojama Komisijas 1999. gada 15. janvāra Regula (EK) Nr. 102/1999 par licenču izsniegšanu banānu tarifu kvotas ietvaros un tradicionālo ĀKK banānu importam 1999. gada pirmajā ceturksnī (otrajā periodā) ( ) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 102/1999”), kas nosaka samazinājuma procentus noteiktām izcelsmes valstīm.

24. Uz pieteikumiem 1999. gada otrajam ceturksnim ir attiecināma Komisijas 1999. gada 19. marta Regula (EK) Nr. 608/1999 par licenču izsniegšanu banānu tarifu kvotas ietvaros un tradicionālo ĀKK banānu importam 1999. gada otrajā ceturksnī un par jaunu pieteikumu iesniegšanu ( ), kas nosaka samazinājuma procentus noteiktām izcelsmes valstīm.

25. Tā kā Ekvadora nebija apmierināta ar šiem jauninājumiem, tā no jauna vērsās PTO, kas strīdu noregulēšanas sistēmas ietvaros izveidoja ad hoc speciālo grupu, lai izskatītu lietu.

26. Sava darba rezultātā speciālā grupa atzina, ka jaunais režīms, kas izriet no Regulas Nr. 1637/98, joprojām bija pretrunā ar GATT I panta 1. punktu un XIII pantu ( ). SNI apstiprināja šo ziņojumu 1999. gada 6. maijā. Pēc tam Kopienas režīms tika grozīts no jauna ar Padomes 2001. gada 29. janvāra Regulu (EK) Nr. 216/2001, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 404/93 ( ). Turklāt ir jāprecizē, ka minētā regula nav piemērojama šajā lietā ratione temporis.

II – Fakti un process

27. NV Firma Leon Van Parys (turpmāk tekstā – “Van Parys”), reģistrēta Beļģijā, vairāk nekā divdesmit gadus importē banānus no Ekvadoras uz Eiropas Kopienu.

28. 1998. gada 14. decembrī Van Parys vērsās pie Beļģijas kompetentās iestādes, Belgisch Interventie – ne Restitutiebureau [Beļģijas Iejaukšanās un atjaunošanas birojs] (turpmāk tekstā – “BIRB”), ar licences pieteikumu 26 685 935 kg banānu importam no Ekvadoras 1999. gada pirmajam ceturksnim. BIRB piešķīra licenci pieteikumā minētajam daudzumam, piemērojot samazinājuma procentu 0,7080, kas noteikts Regulā Nr. 2806/98.

29. 1999. gada 8. janvārī Van Parys atbilstoši Regulas Nr. 2362/98 18. pantam (skat. šo secinājumu 20. punktu) iesniedza trīs jaunus pieteikumus licenču saņemšanai attiecībā uz Panamas un citu valstu banānu importu par svaru, kas kopumā nepārsniedz starpību starp daudzumu, par kuru tika iesniegts iepriekšējais pieteikums, un daudzumu, kas faktiski tika apstiprināts pēc samazinājuma piemērošanas. Šiem pieteikumiem tāpat tika piemērots samazinājuma procents, kas paredzēts minētajā Kopienas tiesiskajā regulējumā un īpaši Regulā Nr. 102/99.

30. Visbeidzot, 1999. gada 5. martā Van Parys iesniedza jaunu pieteikumu, lai saņemtu licences 35 224 757 kg banānu importam no Ekvadoras. BIRB piemēroja šim pieteikumam samazinājuma procentu 0,5934, kas ir noteikts Regulā Nr. 608/99, un piešķīra licences tikai par daudzumu, kas aprēķināts tādā veidā.

31. Attiecīgi 1999. gada 23. februārī un 21. maijā Van Parys cēla divas prasības Raad van State pret BIRB lēmumiem, ar kuriem tam atteikts piešķirt importa licences prasītajam daudzumam. Savos prasību pieteikumos tas uzsvēra, ka apstrīdētie lēmumi nebija spēkā, jo regulas, kas reglamentē importu Eiropas Kopienā un uz kurām tika balstīti šie lēmumi, ir pretrunā ar PTO noteikumiem.

32. Uzskatot, ka prāvā tiek apstrīdēta Kopienu tiesību aktu spēkā esamība, Raad van State ar 2002. gada 7. oktobra rīkojumu nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Kopienu tiesai šādus četrus prejudiciālos jautājumus:

“1) Vai Padomes 1993. gada 13. februāra Regula (EEK) Nr. 404/93 par banānu tirgus kopīgo organizāciju, kurā ir izdarīti grozījumi ar Padomes 1998. gada 20. jūlija Regulu (EK) Nr. 1637/98, Komisijas 1998. gada 28. oktobra Regula (EK) Nr. 2362/98, ar ko tiek grozīti Padomes Regulas (EEK) Nr. 404/93 piemērošanas noteikumi attiecībā uz banānu importa režīmu Kopienā, Komisijas 1998. gada 23. decembra Regula (EK) Nr. 2806/98 par licenču izsniegšanu banānu tarifu kvotas ietvaros un tradicionālo ĀKK banānu importam 1999. gada pirmajā ceturksnī un par jaunu pieteikumu iesniegšanu, Komisijas 1999. gada 15. janvāra Regula (EK) Nr. 102/99 par licenču izsniegšanu banānu importam tarifu kvotu ietvaros un tradicionālo ĀKK banānu importu 1999. gada pirmajā ceturksnī (otrais periods) un 1999. gada 19. marta Regula (EK) Nr. 608/99 par licenču izsniegšanu banānu importam tarifu kvotu ietvaros un tradicionālo ĀKK banānu importu 1999. gada otrajā ceturksnī un jaunu pieteikumu iesniegšanu pārkāpj – atsevišķi vai kopā –1994. gada GATT I pantu, XIII panta 1. punktu un XIII panta 2. punkta d) apakšpunktu, tiem:

– nosakot maksimālu vispārīgo kvotu 857 700 kg banānu apmērā divpadsmit valstu labā, kas ir uzskaitītas Regulas Nr. 1637/98 pielikumā (“tradicionālie ĀKK banāni”), tā kā šī kvota neatbilst sadalei, kas vērsta uz tirdzniecību bez ierobežojumiem, uz kuru attiecas režīms, ko nosaka Regula Nr. 1637/98, ar ko regulē banānu importēšanu vienīgi uz tarifu kvotu pamata;

– nosakot trešajām valstīm un netradicionālajiem ĀKK banāniem tarifu kvotu kopējam daudzumam 2 535 000 tonnas un vēlāk šo tarifu kvotu samērīgi sadalot, ņemot par pamatu periodu, kas nav atskaites periods, jo laikā no 1994. līdz 1996. gadam banānu importēšana jau tika pakļauta ierobežojošiem nosacījumiem?

2) Vai ar 1. jautājumā minētajām regulām pārkāpj 1993. gada 23. aprīļa Pamatnolīguma par sadarbību starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Kartahenas Nolīgumu un tā dalībvalstīm 4. pantu tādēļ, ka šī norma Eiropas Kopienai uzliek saistības veikt tirdzniecību ar Ekvadoru atbilstoši GATT normām un piešķirt šai valstij vislielākās labvēlības režīmu;

3) Vai 1. jautājumā minētās regulas pārkāpj tiesiskās paļāvības principu un labas ticības principu, kas pastāv starptautiskajās publiskajās tiesībās un starptautiskajās paražu tiesībās, jo Komisija nav izpildījusi pienākumus, ko Kopienai uzliek 1994. gada GATT, un ir ļaunprātīgi izmantojusi tiesiskās procedūras un neievērojusi starptautisko strīdu noregulēšanas procedūras iznākumu, ciktāl, neskatoties uz paziņojumiem, kas izdarīti Regulas Nr. 1637/98 pieņemšanas laikā, nav izstrādājusi režīmu, kurā banānu importēšanas licences tiek izsniegtas “patiesajiem importētājiem”;

4) Vai Komisija ir pārsniegusi pilnvaras, ko tai piešķir ar Padomes Regulu Nr. 404/93, kurā ir izdarīti grozījumi ar Regulu Nr. 1637/98, nosakot tarifu kvotas banānu importēšanai, neievērojot pienākumus, ko Kopienai uzliek 1994. gada GATT un GATS [Vispārējais līgums par pakalpojumu tirdzniecību], vai kas vajadzības gadījumā ir jāņem vērā kā pozitīvo tiesību normas, kas jāintegrē Kopienu tiesībās, saskaņā ar izteikto nodomu – pielāgot spēkā esošajiem PTO līgumiem banānu importēšanas režīmu Kopienā?”

33. Šādi uzsāktajā procesā savus rakstveida apsvērumus iesniedza prasītāja un atbildētāja pamata prāvā, kā arī Padome un Komisija. Tie paši lietas dalībnieki, izņemot BIRB, sniedza arī mutvārdu apsvērumus 2004. gada 21. septembra tiesas sēdē.

III – Tiesiskā analīze

A – Par pirmo, trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu

1. Ievads

34. Es uzskatu, ka pirmais, trešais un ceturtais prejudiciālais jautājums ir jāizvērtē kopā, jo šajā gadījumā pastāvošajos apstākļos šie jautājumi ir cieši saistīti. PTO noteikumu pārkāpuma pastāvēšana nevar tikt izvērtēta, neatsaucoties uz to, ka minētās organizācijas atbildīgās iestādes attiecīgajā jautājumā ir pieņēmušas divus lēmumus un ka Kopienu likumdevējs ir rīkojies saistībā ar pirmo lēmumu. Turklāt šajā lietā ir svarīgs Kopienas banānu importa režīma saderīgums kopumā, neatkarīgi no tā, kura iestāde tieši ir atbildīga par minētā režīma normām, kas, iespējams, ir nesaderīgas ar šiem noteikumiem.

35. Tādēļ es piedāvāju apvienot pirmo, trešo un ceturto jautājumu un pārformulēt šādā veidā:

Vai tiesiskais regulējums, ko atbilstoši savai kompetencei ir pieņēmusi Padome un Komisija, ir jāuzskata par nelikumīgu no Kopienu tiesību viedokļa, ja: SNI lēmumā iepriekšējais Kopienas banānu importēšanas režīms tika atzīts par neatbilstošu PTO noteikumiem, Kopiena ir pieņēmusi jaunus tiesību aktus, lai izpildītu SNI lēmumu, un SNI atzina, ka arī šie jaunie tiesību akti nav saderīgi ar attiecīgajiem noteikumiem?

2. Kopienas judikatūra par PTO noteikumu iedarbību

36. Ir labi zināms, ka Tiesai bieži ir bijusi iespēja spriest par PTO/GATT noteikumu iedarbību Kopienu tiesiskajā kārtībā. Pēc Komisijas, Padomes un BIRB domām, no šīs judikatūras skaidri izriet, ka ir jāatbild noraidoši uz uzdotajiem jautājumiem. Turpretī Van Parys uzskata, ka, ņemot vērā šās lietas apstākļus, uz šiem jautājumiem ir jāsniedz apstiprinoša atbilde.

37. Tādējādi man šķiet lietderīgi sākumā īsi atgādināt minēto judikatūru un tās iedarbību, lai turpmāk izvērtētu tās iespējamo ietekmi uz šī gadījuma neapstrīdamajām īpatnībām.

a) Spriedums lietā Portugāle/Padome

38. Neiedziļinoties judikatūrā, kas radusies pirms PTO izveidošanas, jāatgādina labi zināmais spriedums lietā Portugāle/Padome ( ), kurā Tiesa pieņēma nostāju jautājumā par PTO tiesību iedarbību Kopienu tiesiskajā kārtībā.

39. Kā zināms, šajā lietā Portugāles Republika lūdza Tiesai atcelt Padomes lēmumu noslēgt vienošanos starp Eiropas Kopienu un Pakistānas Islama Republiku un starp Eiropas Kopienu un Indijas Republiku par pieeju tekstilizstrādājumu tirgum ( ). Viens no Portugāles Republikas valdības izvirzītajiem pamatiem, kas mūs šajā gadījumā interesē, ietvēra tostarp to, ka lēmums bija pretrunā PTO noteikumiem. Tādējādi Tiesai tika lūgts noteikt, vai Kopienu atvasinātais tiesību akts ir likumīgs, ņemot vērā PTO noteikumus.

40. Savā spriedumā Tiesa uzsvēra šādus faktus:

– “atbilstoši starptautisko publisko tiesību principiem” tas, kāda līguma tiesību normām ir iedarbība uz līgumslēdzēju pušu iekšējo tiesību kārtību, ja pašā līgumā šis jautājums nav reglamentēts, ir jānosaka līgumslēdzēju pušu tiesām un it īpaši [..] savas EK līgumā noteiktās kompetences ietvaros – Tiesai ( );

– atbilstoši starptautiskajām tiesībām “jebkurš līgums ir jāpilda labā ticībā” un katrai līgumslēdzējai pusei ir “jānosaka tiesiskie līdzekļi, kas piemēroti šā mērķa sasniegšanai attiecīgajā tiesiskajā kartībā, ja vien šie līdzekļi jau nav noteikti pašā līgumā, to interpretējot saskaņā ar līguma priekšmetu un mērķi” ( );

– PTO līgumi nenosaka minētos līdzekļus ( ), jo tajos ir paredzēta “liela nozīme līgumslēdzēju pušu sarunām”, neskatoties uz to, ka strīdu noregulēšanas mehānisms ir stiprāks, salīdzinot ar iepriekšējo 1947. gada GATT režīmu ( ). Saskaņā ar DSU (skat. šo secinājumu 7. punktu), kaut arī strīdu noregulēšanas mehānisma primārais mērķis ir nodrošināt to pasākumu atcelšanu, kas neatbilst PTO noteikumiem (DSU 3. panta 7. punkts), tiek pieļauta iespēja pagaidu kārtībā sniegt atlīdzību neatbilstošo pasākumu atcelšanas vietā ( );

– “ja tiesu iestādēm uzliktu pienākumu atturēties no tādu iekšējo tiesību normu piemērošanas, kas neatbilst PTO noteikumiem, līgumslēdzēju pušu likumdošanas vai izpildvaras iestādēm tiktu liegta iespēja, ko paredz minētās DSU 22. pants – sarunu ceļā vienoties pat par pagaidu risinājumu” ( );

– tādējādi PTO līgumi – tāpat kā 1947. gada GATT – joprojām ir balstīti uz “sarunu principu, kurā jārod “savstarpējs un abpusēji izdevīgs risinājums”, un tādējādi, kas attiecas uz Kopienu, ir atšķiras no Kopienas nolīgumiem, ko tā noslēgusi ar trešām valstīm, kas rada zināmu pienākumu asimetriju” ( );

– no otras puses, Kopienas svarīgākie tirdzniecības partneri ir vienojušies, ka PTO līgumi nav to tiesību normu vidū, kas piemērojamas, pārbaudot iekšējo tiesību aktu likumību ( ). Kopienu tiesiskajai kārtībai ir jāietver tāds pats risinājums, jo, “ja šajā ziņā nepastāv savstarpējības [..] attiecībā uz PTO noteikumiem [..], tas var novest pie PTO noteikumu nevienādas piemērošanas”. Tas faktiski liegtu “Kopienas likumdošanas un izpildvaras iestādēm rīcības brīvību, kas piemīt līdzīgām Kopienas tirdzniecības partneru iestādēm” ( );

– līdz ar to, “ņemot vērā PTO līgumu būtību un struktūru, tie principā nav to tiesību normu vidū, atbilstoši kurām Tiesa pārbauda Kopienas iestāžu aktu likumību” ( );

– turklāt noteiktas īpašas situācijas, kas jau konstatētas saistībā ar 1947. gada GATT, veido izņēmumu no šā noteikuma. Tās ir “situācijas, kad Kopienai ir jāizpilda īpašs pienākums, ko tā uzņēmusies PTO ietvaros, vai tad, ja Kopienu akts skaidri atsaucas uz konkrētām PTO līgumu tiesību normām” ( ).

b) Spriedums lietā Nīderlande/Parlaments un Padome

41. Kā zināms, spriedums lietā Portugāle/Padome izraisīja ļoti dažādu reakciju un pat lielas domstarpības tiesību zinātnieku vidū, daži no kuriem patiešām uzskatīja, ka PTO noteikumi var tikt uzskatīti par kritēriju Kopienas aktu likumības izvērtēšanai ( ).

42. Neiedziļinoties attiecīgā sprieduma kritikā, atgādinu, ka tā nelika Tiesai grozīt judikatūru. Tieši otrādi – minētā judikatūra vēlāk tika apstiprināta spriedumā lietā Nīderlande/Parlaments un Padome ( ).

43. Šajā lietā prasītāja valdība apstiprināja, ciktāl tas mūs interesē, to, ka Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīva 98/44/EK par izgudrojumu tiesisko aizsardzību biotehnoloģijā ( ) radīja dalībvalstīm pienākumus, kas bija nesaderīgi ar pienākumiem, kas izriet no šo valstu starptautiskajām saistībām un it īpaši no PTO līgumiem un Konvencijas par bioloģisko daudzveidību ( ) (turpmāk tekstā – “KBD”).

44. Savā spriedumā Tiesa skaidri apstiprināja to, ka “Kopienu tiesību akta likumība [..] nevar [..] tikt izvērtēta, vadoties no [PTO līgumiem], ņemot vērā to būtību un struktūru”. Tomēr, lai izskaidrotu un pamatotu savu viedokli, tā piebilda, ka “šādu secinājumu nevar attiecināt uz KBD, kas atšķirībā no PTO līgumiem nav stingi balstīta uz savstarpējības principu un abpusēji izdevīgu risinājumu [..]. Pat pieņemot to, ka [..] KBD ietver tiesību normas, kam nav tiešas iedarbības, jo tās nerada tiesības, uz kurām indivīdi var tieši atsaukties tiesā, šis apstāklis nerada šķērsli tam, lai tiesa pārbaudītu, vai tiek ievēroti pienākumi, kas uzlikti Kopienai kā šā līguma līgumslēdzējai pusei (skat. Tiesas 1998. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑162/96 Racke, Recueil, I‑3655. lpp., 45., 47. un 51. punkts)” ( ).

45. Pēc Tiesas domām, tiesību normas, kas ietvertas tādos līgumos, kuri nav balstīti uz savstarpēja un abpusēji izdevīga risinājuma principu, var būt likumības kritērijs, pat ja tās indivīdiem nerada tiesības. Turpretī tiesību normas, kas ietvertas līgumos, kuri – kā PTO līgumi – ir balstīti uz savstarpēja un abpusēji izdevīga risinājuma principu, ne tikai nav tieši piemērojamas, bet arī principā nav uzskatāmas par Kopienu tiesību normu likumības kritēriju ( ).

3. SNI lēmumu iedarbības problēma

a) DSU sistēma

46. Atzīmējot šo attiecībā uz PTO tiesību normām kā tādām, ir jājautā, vai tāds pats risinājums ir piemērojams tad, kad – kā šajā gadījumā – SNI lēmumā vai rekomendācijā ir atzīts, ka noteikti Kopienu pasākumi neatbilst minētajām tiesību normām.

47. Tomēr pirms šā jautājuma apskatīšanas attiecībā uz aspektiem, kas mūs šajā lietā interesē, ir ātri jāatgādina DSU izveidotās PTO strīdu noregulēšanas sistēmas galvenās raksturiezīmes.

48. Vispirms ir jāatgādina – kā to ir atzinusi Tiesa spriedumā lietā Portugāle/Padome – salīdzinot ar GATT tiesību normām, minētā sistēma ietver “aizsardzības režīma un strīdu noregulēšanas mehānisma pastiprinājumu” (36. punkts), lai “nodrošinātu daudzpusējās tirdzniecības sistēmas drošību un paredzamību” (DSU 3. panta 2. punkts).

49. Šāds rezultāts galvenokārt tiek panākts vai nu tādēļ, ka sistēma ir izveidota tā, lai aizvietotu citus strīdu noregulēšanas mehānismus un lai būtu saistoša līgumslēdzējām pusēm (kuras apņemas nerīkoties vienpusēji saistībā ar pasākumiem, ko veikušas citas dalībvalstis, un ko tās uzskata par neatbilstošiem PTO līgumiem, un “vadīties un ievērot šos DSU noteikumus un kārtību” (DSU 23. panta 1. punkts)), vai tādēļ, ka tai ir labāka struktūra un tā ir efektīvāka (pietiek minēt to, ka speciālās grupas lēmumi turpmāk nav jāpieņem visām līgumslēdzējām pusēm vienbalsīgi – kā tas bija GATT, bet, izmantojot “negatīvā konsensusa” sistēmu, atbilstoši kurai SNI var nepieņemt speciālās grupas vai Apelācijas institūcijas ziņojumu tikai tad, ja visi PTO dalībnieki, ieskaitot “prasītāju”, vienbalsīgi nobalso pret to (DSU 16. panta 4. punkts un 17. panta 14. punkts)), vai arī tādēļ, ka procedūras tiek precīzāk reglamentētas un lēmumu iedarbība ir labāk paskaidrota.

50. Attiecībā uz pēdējo minēto aspektu ir īpaši jāatgādina, ka dalībniekam, kas uzskata, ka kādu priekšrocību, kas tai rodas no PTO līgumiem, apdraud pasākumi, ko veic cits dalībnieks, vispirms ir jāmēģina – tieši vai netieši ar PTO ģenerāldirektora palīdzību – meklēt visus iespējamos risinājumus[, lai noregulētu strīdu] ar otro pusi (DSU 3.–5. pants). Ja risinājums netiek rasts, minētajai dalībvalstij ir tiesības lūgt SNI sasaukt speciālo grupu par šo jautājumu. Speciālā grupa sniedz ziņojumu SNI, kas to var pieņemt, ja vien kāda no strīdus pusēm nepārsūdz šo lēmumu pastāvīgajā Apelācijas institūcijā, kas šādam nolūkam ir izveidota PTO (DSU 16. panta 4. punkts). Šajā gadījumā arī Apelācijas institūcija iesniedz savu ziņojumu SNI.

51. Ja (speciālās grupas vai Apelācijas institūcijas) ziņojums tiek apstiprināts, atbilstošais SNI lēmums strīdus pusēm ir saistošs un tas tām ir jāpieņem “beznosacījumu kārtā” (DSU 17. panta 14. punkts), jo saskaņā ar DSU, lai efektīvi noregulētu strīdu, ir “būtiski” SNI lēmumus izpildīt “pēc iespējas ātrāk” (DSU 21. panta 1. punkts). Tikai tad, ja nav iespējams tos ievērot “nekavējoties”, attiecīgajai PTO dalībvalstij var tikt piešķirts “saprātīgs termiņš” tiesību aktu grozīšanai. Minēto termiņu, kas nedrīkst pārsniegt piecpadsmit mēnešus, piedāvā attiecīgā dalībvalsts un apstiprina SNI vai arī par to savstarpēji vienojas strīdus puses, vai, ja tās nevar vienoties, šo termiņu nosaka “saistošā” arbitrāža (DSU 21. panta 3. punkts).

52. Līdzīgi, ja rodas domstarpības par dalībnieka, kas ir lēmuma adresāts, veikto pasākumu piemērotību un to atbilstību PTO līgumiem, DSU paredz iespēju no jauna uzsākt minētās strīdu noregulēšanas procedūras, ja iespējams, sasaucot sākotnējo “speciālo grupu” (DSU 21. panta 5. punkts).

53. Ja SNI lēmuma adresāts neizpilda šo lēmumu šajā “saprātīgajā termiņā”, var tikt iedarbināts kompensāciju un pretpasākumu mehānisms, tomēr šādam mehānismam nav “dodama priekšroka, salīdzinot ar rekomendāciju izpildi pilnībā” (DSU 22. panta 1. punkts).

54. Šie turklāt ir pagaidu pasākumi, un tie var tikt piemēroti tikai līdz brīdim, kad: i) pasākums, kas tika atzīts par neatbilstošu, tiek atcelts vai ii) dalībvalsts, kurai jāizpilda lēmums, ir atradusi risinājumu, kas novērš zaudējumus, ko cietušas citas puses, vai arī iii) tiek rasts savstarpēji apmierinošs risinājums (DSU 22. panta 8. punkts).

55. Jebkurā gadījumā SNI uzrauga pieņemto lēmumu izpildi (DSU 22. panta 8. punkts), jo izvēlētajam risinājumam tāpat ir jāatbilst minētajiem lēmumiem un PTO tiesību normām kopumā ( ).

56. Visbeidzot, kā Tiesa atzīmēja spriedumā lietā Portugāle/Padome – jaunajā sistēmā “liela nozīme ir sarunām starp strīdus pusēm” (36. punkts) un šīs sarunas var turpināties pēc SNI lēmuma, lai iespējami vienotos par abpusēji pieņemamu kompensāciju (39. punkts). Jāpiebilst, ka šādā gadījumā (kas jebkurā gadījumā nepastāv šajā lietā) ir vismaz teorētiski iespējams rast risinājumu, kas atjauno PTO noteikumu ievērošanu, neatceļot apstrīdēto pasākumu.

57. Tomēr tas tāpat būtu neparasts, tomēr likumīgs SNI lēmuma izpildes veids. Tas ir, šajā gadījumā attiecīgajam lēmumam tāpat būtu ietekme, tikai pušu brīvības meklēt alternatīvus risinājumus ierobežojuma veidā, jo, jāatgādina, ka šiem risinājumiem tāpat ir jāatbilst PTO noteikumiem un līdz ar to – SNI lēmumiem. Šajā ziņā ģenerāladvokāts Albērs [Alber] pareizi apgalvoja, ka “nepastāv cits risinājums, kā vien izpildīt SNI rekomendācijas vai lēmumus”, un ka “ar sarunām strīdus pušu starpā nevar izvairīties no šā risinājuma” ( ).

b) Spriedums lietā Biret International/Padome – Ievads

58. Minot šo, ir jāatgādina, ka Tiesa, kā zināms, ir bieži ieņēmusi nostāju jautājumā par SNI lēmumu iedarbību, tomēr šī nostāja ir mazāk skaidra un noteikta nekā nostāja par PTO noteikumu iedarbību, kas iepriekš tika izvērtēta.

59. Šajā sakarā ir īpaši svarīgi atgādināt spriedumu lietā Biret International/Padome ( ), kurā šis jautājums tikai skaidri uzdots Tiesai.

60. Kā zināms, neskatoties uz PTO līgumu un tostarp Līguma par sanitāro un fitosanitāro pasākumu piemērošanu ( ) (turpmāk tekstā – “SFS līgums”) stāšanos spēkā, Kopienu tiesībās agrākais aizliegums importēt ar noteiktiem hormoniem apstrādātu gaļu un gaļas produktus ( ) ne tikai tika saglabāts, bet pat tika pastiprināts, pieņemot Direktīvu 96/22/EK ( ). Saņēmusi šo jautājumu, SNI 1998. gada 13. februārī pieņēma ziņojumu, kurā atzina, ka aizliegums bija nesaderīgs ar SFS līgumu ( ), un lika Kopienai līdz 1999. gada 13. maijam izpildīt sniegtās rekomendācijas.

61. Sabiedrība Biret International SA (turpmāk tekstā – “Biret”), uzskatot, ka apstrīdētie pasākumi tai ir radījuši kaitējumu, atbilstoši EKL 235. un 288. pantam cēla prasību Pirmās instances tiesā, izvirzot prasījumu piespriest Kopienai izmaksāt atlīdzību par radīto kaitējumu. Prasītāja īpaši apgalvoja, ka Kopienas pasākumi ir nelikumīgi, jo tie pārkāpj minēto SNI lēmumu.

62. Tomēr Pirmās instances tiesa noraidīja prasību, uzskatot, ka “lēmums [bija] neizbēgami un tieši saistīts ar pamatu, kas attiecas uz SFS līguma pārkāpumu, un ka šis lēmums [varēja tikt] ņemts vērā tikai gadījumā, ja Tiesa būtu atzinusi šā lēmuma tiešo piemērojamību, izvērtējot pamatu, kas attiecas uz attiecīgo direktīvu spēkā neesamību” ( ). Tomēr Pirmās instances tiesa, skaidri atsaucoties uz minētajiem precedentiem, atzina, ka “no šobrīd stingri noteiktās judikatūras skaidri izriet” ( ), ka PTO līgumiem nav tiešas iedarbības un ka prasītāja nevar atsaukties uz SFS līguma pārkāpumu.

c) Ģenerāladvokāta Albēra secinājumi

63. Ģenerāladvokāts Albērs turpretī apelācijas procesā par Pirmās instances tiesas spriedumu spriež pilnīgi citādāk, sniedzot izsmeļošus un pamatotus argumentus, no kuriem es šeit atgādināšu tikai galvenos punktus.

64. Rezumējot iepriekš aprakstīto PTO strīdu noregulēšanas režīmu (skat. šo secinājumu 48. un turpmākos punktus), ģenerāladvokāts uzsvēra to, ka SNI lēmumi ir saistoši vismaz tiktāl, ciktāl to saturu, kā jau minēju, nevar iespaidot līgumslēdzēju pušu sarunas. Var būt gadījumi, kad šo lēmumu neievērošana ir tirdzniecības politikas izvēle. Tomēr tas ir tikai tāpēc, ka šādi lēmumi nav izpildāmi piespiedu kārtā, jo tie ir daļa no starptautiskajām tiesībām, kas principā neatzīst piespiedu pasākumus. Taču tas, ka nepastāv piespiedu pasākumi SNI lēmumu izpildei, nenozīmē, ka Tiesa tos var neievērot, jo šāda neizpilde “nav likumīga” ( ).

65. Tā vietā, lai atbalstītu tirdzniecības politikas izvēli, kas faktiski ir iespējama, bet ir nelikumīga, Tiesai ir jāpiemēro likumības princips un jāatzīst SNI lēmuma saistošais raksturs vēlākais tad, kad beidzas termiņš, kas noteikts to izpildei ( ).

66. Ģenerāladvokāts Albērs nenoliedz, ka šis risinājums varētu tikt kritizēts no “savstarpēja un abpusēja izdevīguma” principa viedokļa, ņemot vērā to, ka viens no dalībniekiem (šajā gadījumā – Kopiena) atzītu PTO noteikumiem tādu iedarbību, kādu tiem nepiešķir citu dalībnieku tiesiskās kārtības, tādējādi pavājinot savu sarunu pozīciju PTO. Tomēr viņš atgādina, ka spriedumā lietā Kupferberg Tiesa jau ir noteikusi – tas vien, ka vienas dalībvalsts tiesas uzskata, ka starptautiskā līguma tiesību normām ir tieša piemērojamība, nenozīmē to, ka netiek ievērota savstarpējība līgumslēdzēju pušu starpā ( ).

67. No otras puses, ģenerāladvokāts turpina, ka šis patiesi ir “tirdzniecības politikas jautājums, kas ir izteikts juridiskā formā kā “savstarpējības princips””, ja pat ne vienkārša atruna, lai izvairītos no pienākuma, ko formāli konstatējusi kompetentā iestāde, izpildes.

68. Patiesībā piedāvātais risinājums nepavājinātu Kopienu sarunu pozīciju, jo gadījumā, ja citi dalībnieki pārkāptu PTO līgumus, Kopiena varētu uzsākt procedūru strīdu noregulēšanai un lūgt izpildīt SNI lēmumu. Tāpat iespējamais līdzsvara trūkums, kas var rasties gadījumā, ja viens dalībnieks izpilda SNI lēmumu, bet otrs dalībnieks to neizpilda, var tikt novērsts ar kompensācijas un piespiedu pasākumu palīdzību, ko paredz starptautiskās tiesības un, jo īpaši, paši PTO noteikumi.

69. Tāpat ģenerāladvokāts atzīmē, ka piedāvātais risinājums neierobežo Kopienas iestāžu rīcības brīvību attiecībā uz konkrētajiem SNI lēmumu izpildes līdzekļiem, jo minētie līdzekļi joprojām ir to izvēle, protams, ar nosacījumu, ka tie ir saderīgi ar pienākumiem, kas izriet no PTO normām.

70. Visbeidzot, “sarunu pozīcija, ko var ietekmēt, pastāv tikai tad, ja pieņem, ka strīdus puses var vienoties paturēt spēkā noteikumus, kas ir pretrunā PTO līgumiem. Tomēr, kā jau iepriekš minēju, šis nav tāds gadījums” ( ).

71. No tā izriet, secina ģenerāladvokāts, ka Tiesa piemēro likumības principu tikai tad, ja tā atzīst, ka SNI lēmumi un rekomendācijas pēc to īstenošanas termiņa beigām var būt par Kopienas rīcības likumības kritēriju ( ).

72. Tādējādi ir redzams, ka, atšķirībā no Pirmās instances tiesas, ģenerāladvokāts no Tiesas ieņemtās nostājas saistībā ar minētajiem PTO noteikumiem automātiski nesecina, ka, pat ja pastāv SNI lēmumi, minētie noteikumi nav piemēroti, lai izvērtētu Kopienu tiesību normu likumību. Tieši otrādi, viņš uzskata, ka noteicošais arguments par labu pretējam secinājumam ir tas, ka šādos gadījumos tiek īstenoti PTO dalībnieku pienākumu konstatēšanas mehānismi un to sekas attiecībā uz šādu pienākumu precizēšanu konkrētajā gadījumā, un attiecīgo pušu pienākums izpildīt SNI lēmumus ar minēto pasākumu palīdzību tikai ar minēto līdzekļu palīdzību.

73. Es nedomāju, ka var ko piebilst ģenerāladvokāta apjomīgajam skaidrojumam, varu vienīgi tam pievienoties. Tāpat uzskatu, ka “tiesiskajā Kopienā” SNI lēmumi ir Kopienu tiesību normu likumības kritērijs un ka Tiesai līdz ar to nav, pamatojoties uz argumentiem ar apšaubāmu juridisko spēku, skaidri jāapstiprina juridiskie argumenti, kuri var novest pie pretēja secinājuma.

d) Tiesas spriedums

74. Pēc manām domām, šo secinājumu netieši apstiprina vai vismaz principā nenoliedz vēlāk pieņemtais Tiesas spriedums lietā Biret International/Padome, kas piedāvā interesantu, pat iedrošinošu, šeit ieņemtās nostājas piemērojamību ( ).

75. Ir tiesa, ka beigās Tiesa noraidīja Biret prasību to iemeslu dēļ, kas var tikt nosaukti par pagaidu iemesliem, kuri ir saistīti ar to konkrēto gadījumu, un ka tāpēc Tiesa nav skaidri atbildējusi uz jautājumu par SNI lēmumu iedarbību ( ). Tomēr ir svarīgi, ka pamatojuma galvenajos punktos Tiesa kritizēja to, ka, lai arī Pirmās instances tiesa tika lūgta spriest tieši par šo konkrēto jautājumu, tā to nedarīja, tā vietā Pirmās instances tiesa SNI lēmumiem automātiski piemēroja tos principus, kas ietverti spriedumā lietā Portugāle/Padome par PTO noteikumiem.

76. Tiesa ir nospriedusi, ka šāda argumentācija nav pietiekama, lai noraidītu prasībā izvirzītos pamatus, kas ir saistīti ar SFS līguma pārkāpumu. Pēc tās domām, “Pirmās instances tiesai vēl bija jāatbild uz argumentu, saskaņā ar kuru SNI 1998. gada 13. februāra lēmuma juridiskā iedarbība attiecībā uz Eiropas Kopienu varēja apšaubīt Tiesas secinājumu, ka PTO noteikumiem nav tiešas iedarbības, un attaisnoja Kopienas tiesas veikto Direktīvu 81/602, 88/146 un 96/22 likumības pārbaudi, ņemot vērā šos noteikumus” ( ).

77. Citiem vārdiem sakot, Tiesa pārmeta Pirmās instances tiesai tieši to, ka tā jautājumu par SNI lēmumu iedarbību un apstrīdēto Kopienas pasākumu atbilstību šiem lēmumiem nebija identificējusi kā atšķirīgu un atsevišķu problēmu un līdz ar to nebija to atrisinājusi.

78. Nevēloties minēt Tiesas nodomus, nevaru neatzīmēt to, ka, ja, pēc Kopienu tiesu domām, judikatūra par PTO noteikumiem būtu automātiski jāattiecina uz SNI lēmumiem, nebūtu nekāda iemesla kritizēt Pirmās instances tiesu par šādu judikatūras paplašināšanu. No otras puses, ja divas situācijas nav identiskas, kā to pietiekami skaidri norāda šī kritika, ir saprātīgi pieņemt, ka atšķirība pamato to, ka SNI lēmumiem ir atzīta šāda iedarbība, ko iepriekšējā judikatūra bija noliegusi attiecībā uz PTO noteikumiem.

e) Piemērošana šim gadījumam

79. Neatkarīgi no tā, vai Tiesas nodoms ir vai nav interpretējams šajā nozīmē, šajā lietā ir svarīgi, ka ģenerāladvokāta Albēra apgalvojums spriedumā lietā Biret International/Padome jebkurā gadījumā netika noraidīts. Kā jau minēju – tā kā uzskatu, ka šis apgalvojums ir jāapstiprina, es atļaujos to uzsvērt vēlreiz, piemērojot to šajā lietā.

80. Tas jo īpaši nozīmē to, ka izskatāmajā lietā ir jāpārliecinās, vai tika pieņemts SNI lēmums un bez rezultāta ir pagājis lēmuma adresātam (šajā gadījumā – Kopienai) piešķirtais saprātīgais termiņš tiesību aktu atbilstības panākšanai PTO tiesību normām, vadoties no pieņēmuma, ka šajā gadījumā SNI lēmums ir uzskatāms par attiecīgo Kopienu tiesību normu likumības kritēriju.

81. Šajā gadījumā, kā jau atgādināju vairākas reizes, SNI 1997. gada 25. septembra lēmumā atzina, ka Kopienas režīms, ko ieviesa ar Regulu Nr. 404/93, nav saderīgs ar PTO noteikumiem, un piešķīra Kopienai piecpadsmit mēnešu un vienas nedēļas termiņu ( ) (kas beidzās 1999. gada 1. janvārī) šā lēmuma izpildei. Šajā laikā Padome grozīja Regulu Nr. 404/93 ar Regulu Nr. 1637/98, un Komisija savukārt izdarīja atbilstošus grozījumus piemērošanas noteikumos ar Regulas Nr. 2362/98 un vairāku turpmāku regulu palīdzību. Tomēr Ekvadoras Republika PTO ietvaros apstrīdēja to, ka šie pasākumi ir pienācīgi, lai nodrošinātu SNI lēmuma ievērošanu, un pieprasīja, lai speciālā grupa izvērtē arī jauno banānu importēšanas režīmu. Tādējādi uzsāktās procedūras rezultātā 1999. gada 6. maijā SNI pieņēma lēmumu, kurā tā konstatēja, ka Kopienu tiesību akti joprojām neatbilda PTO noteikumiem.

82. Tādējādi no iepriekš minētā skaidri izriet, ka, neskatoties uz visiem grozījumiem, banānu importēšanas režīms pēc Kopienai piešķirtā termiņa beigām joprojām nebija saderīgs ar PTO noteikumiem, kas šajā gadījumā ir piemēroti SNI pirmajā lēmumā. No tā izriet, ka, ņemot vērā iepriekš minētos argumentus, attiecīgās regulas ir uzskatāmas par nelikumīgām.

83. Ņemot vērā visus minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai atbildēt uz pirmo, trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu, kas ir pārformulēti, ka Kopienas banānu importēšanas režīms, kas balstīts uz grozīto Regulu Nr. 404/93 un regulām, kas pieņemtas tās piemērošanai, nav spēkā, jo neatbilst PTO noteikumiem, kā SNI to bija konstatējusi 1997. gada 25. septembrī un apstiprinājusi 1999. gada 6. maijā.

4. Gadījums, kad pastāv “īpašas situācijas” – “Īpaša pienākuma izņēmums”

a) Ievads

84. Gadījumam, ja Tiesa nepiekristu šādam secinājumam, ir jāapsver arī, vai izskatāmajā lietā tās īpatnību dēļ nepastāv fakti, kas apšaubītu attiecīgā Kopienu tiesiskā regulējuma spēkā esamību.

85. Proti, vai, pakārtoti, šo īpatnību dēļ situācija šajā lietā var būt kāda no divām situācijām, kurās Tiesa uzskata, ka – pretēji vispārīgam principam – ir iespējams izvērtēt Kopienu aktu likumību, vadoties no GATT vai PTO normām. Kā jau minēju (skat. šo secinājumu 40. punktu), šādas īpašās situācijas pastāv – kā tas ir minēts spriedumā lietā Portugāle/Padome – “gadījumā, ja Kopiena ir paredzējusi izpildīt īpašu pienākumu, ko tā uzņēmusies PTO ietvaros (turpmāk tekstā – “īpašā pienākuma izņēmums”), vai arī tad, ja Kopienas akts skaidri atsaucas uz konkrētajām PTO līgumu normām” ( ).

86. Precīzāk, ir jājautā, vai uz Kopienas banānu importēšanas režīmu, kura spēkā esamību izvērtē Tiesa, attiecas pirmais no šiem izņēmumiem tādēļ, ka ar to patiesi īsteno īpašu pienākumu.

b) Precedenti

87. Uzskatu, ka pirms šā punkta detalizētākas izvērtēšanas ir lietderīgi atgādināt to, kā Tiesa ir definējusi šā izņēmuma piemērojamību, izvērtējot pašreiz pastāvošo judikatūru, kas uzsākta ar iepriekš minēto spriedumu lietā Nakajima/Padome.

88. Minētajā lietā Tiesa tika lūgta izvērtēt Padomes 1988. gada 11. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2423/88 par aizsardzību pret dempinga importēšanu vai importēšanu ar maksājumu atvieglojumiem no valstīm, kas nav Eiropas Ekonomikas Kopienas dalībvalstis (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2423/88”), ( ) likumību. Pēc prasītājas domām, viena no regulas normām nevarēja tikt piemērota gadījumā, jo tā bija pretrunā ar tiesību normai Antidempinga kodeksā, kas pieņemts 1947. gada GATT sistēmas ietvaros ( ).

89. Savā spriedumā Tiesa, atgādinot to, ka Antidempinga kodeksa normas, tāpat kā GATT normas, Kopienai ir saistošas, atzina, ka tās kompetencē ietilpa sūdzību izskatīšana, kuras iesniegusi prasītāja, jo “atbilstoši [minētās regulas] preambulas otrajam un trešajam apsvērumam šī regula bija pieņemta saskaņā ar pastāvošajām starptautiskajām saistībām [..]. No tā izriet, ka jaunā pamatregula, ko apstrīdējusi prasītāja, tika pieņemta, lai izpildītu starptautiskās saistības, ko ir uzņēmusies Kopiena, kurai tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jānodrošina vispārīgā līguma un tā izpildes pasākumu noteikumu ievērošana” ( ).

90. Tiesa nesen atkārtoja šo pašu principu 1998. gada 12. novembra spriedumā lietā Itālija/Padome ( ), izvērtējot likumību noteiktiem pantiem Kopienas regulā par rīsu importa tarifu kvotām ( ), kas pieņemta, piemērojot vienošanos, ko noslēdza Kopiena, Austrālijas un Taizemes Karaliste pēc sarunām, kas rīkotas atbilstoši GATT XXIV panta 6. punktam, lai vienotos ar šīm valstīm par noteiktu izmaiņu ieviešanu sakarā ar Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes iestāšanos Kopienā.

91. Tajā lietā apstrīdētās regulas preambulas apsvērumos ir skaidri ietverta atsauce uz to, ka atbilstoši minētajām GATT tiesību normām organizēto sarunu laikā ir panākta vienošanās par importēšanas kvotām (pirmais apsvērums) un ir apstiprināts, ka Padome atzīst “savas saistības atbilstoši starptautiskajiem līgumiem” (astotais apsvērums).

92. Savā spriedumā Tiesa, noraidot Padomes apgalvojumu, atkārtoja, ka, “ja Kopiena vēlējās izpildīt īpašu pienākumu, ko tā bija uzņēmusies GATT ietvaros [..], Tiesai bija jāpārbauda šā akta likumība, ņemot vērā minētos noteikumus”. Šajā gadījumā tieši ir jāuzskata, ka, pieņemot attiecīgo regulu, pamatojoties uz minētajiem līgumiem, “Kopiena [vēlējās] izpildīt īpašu pienākumu, ko tā bija uzņēmusies GATT ietvaros”, un tā rezultātā Tiesai “bija jāpārbauda apstrīdētās regulas likumība, ņemot vērā GATT noteikumus, kuru pārkāpumu prasītāja pārmet” ( ).

c) Rīkojums lietā OGT Fruchthandelsgesellschaft

93. Nesenajā rīkojuma lietā OGT Fruchthandelsgesellschaft ( ), kurā Tiesa, lūgta prejudiciālā nolēmuma formā izvērtēt tā paša Kopienas banānu importēšanas režīma spēkā esamību, kas tiek apstrīdēts šajā lietā, ne tikai ņēma vērā to, ka SNI bija pieņēmusi lēmumu par šo jautājumu, bet arī atzina, ka nav piemērojams īpaša pienākuma izņēmums, par ko šeit ir runa.

94. Atgādinu, ka šajā lietā banānu tradicionālais importētājs no trešās valsts iesniedza sūdzību pret Vācijas muitas iestādēm par to, ka tās atbilstoši grozītās Regulas Nr. 404/93 18. pantam ir uzlikušas muitas nodokli banānu importēšanai no Ekvadoras. Valsts tiesa, kurā tika celta prasība, atgādinot, ka SNI bija atzinusi, ka jaunais Kopienas režīms neatbilst PTO noteikumiem, jautāja Tiesai, vai GATT I un XIII pants var radīt tiesības, uz kurām indivīdi var tieši atsaukties valsts tiesā, lai iebilstu pret grozītās Regulas Nr. 404/93 18. panta 1. punkta otrās daļas piemērošanu.

95. Uzskatot, ka atbilde uz šo jautājumu var tikt skaidri rasta spriedumā lietā Portugāle/Padome, Tiesa atbilstoši Reglamenta 104. panta 3. punktam nolēma netaisīt spriedumu, bet gan izdot pamatotu rīkojumu. Tiesa jo īpaši izslēdza to, pirmkārt, ka šajā gadījumā pastāvēja iemesli atkāpties no minētās judikatūras un, otrkārt, ka šajā lietā – pretēji prasītājas pamata prāvā apgalvotajam – nepastāvēja izņēmuma situācija kā spriedumā lietā Portugāle/Padome. Šajā ziņā Tiesa aprobežojās tikai ar to, ka apstiprināja, ka “banānu tirgus kopīgā organizācija, ko ievieš ar Regulu Nr. 404/93 un kas turpmāk tika grozīta, nav paredzēta īpaša pienākuma, ko Kopiena uzņēmusies GATT ietvaros, ieviešanai Kopienu tiesiskajā kārtībā un ka tā arī neatsaucas skaidri uz konkrētām GATT normām” ( ).

d) Kritiski apsvērumi

96. Pēc jautājuma detalizētākas izskatīšanas ir jāatzīst, ka es nevaru piekrist šādai Tiesas atbildei ( ). Man šķiet, ka šīs lietas īpatnību dēļ ir, pirmkārt, jāveic konkrēta analīze, nevis automātiski jāatsaucas uz judikatūru, kas tika pieņemta citādā kontekstā (kad nebija pieņemts SNI lēmums), un, otrkārt, pamatīgi jāizvērtē Kopienu likumdevēja nodomi attiecīgajā gadījumā un pasākumi, ko tas veica, lai nodrošinātu savu starptautisko saistību izpildi.

97. Attiecībā uz pirmo punktu es pamatoju savu viedokli ar to, ka – kā jau minēju – spriedumā lietā Biret International/Padome tika sniegta pilnīgi atšķirīga atbilde uz priekšlikumu automātiski piemērot SNI lēmumiem spriedumā lietā Portugāle/Padome piedāvāto risinājumu (skat. šo secinājumu 74. un turpmākos punktus).

98. Attiecībā uz to, vai pastāv nosacījumi tā sauktā “īpašā pienākuma izņēmuma” piemērošanai, domāju, ka Kopienas banānu importēšanas režīma grozījumu izdarīšanas termiņiem un noteikumiem vajadzēja likt Tiesai šajā lietā nonākt pie tiem pašiem secinājumiem, pie kādiem tā bija nonākusi minētajos precedentos (skat. šo secinājumu 87. un turpmākos punktus). Šajā sakarā pastāv vairākas norādes, kas var attaisnot secinājumu, ka, pieņemot jaunu režīmu, Kopienu likumdevējs ir vēlējies “izpildīt īpašu pienākumu, ko Kopiena bija uzņēmusies PTO ietvaros”.

99. Vispirms atgādinu, ka minētais režīms tika grozīts pēc termiņa beigām, kas Kopienai tika piešķirts, lai izpildītu SNI 1997. gada 25. septembra lēmumu. Turklāt ir būtiski, ka Regulas Nr. 1637/98 2. pants paredz: šī regula ir piemērojama, sākot ar 1999. gada 1. janvāri, tas ir, dienu, kas tieši sakrīt ar piecpadsmit mēnešu un vienas nedēļas perioda beigām, kuru Kopienai bija piešķīrusi SNI minētā lēmuma izpildei ( ). Jāpiebilst, ka saskaņā ar arbitrāžas lēmumu, kas pieņemts šajā jautājumā, Kopiena procesa laikā skaidri norādīja, ka saprātīgais termiņš, ko tā pieprasīja, bija vajadzīgs, lai “izpildītu visas rekomendācijas un lēmumus”, ko SNI bija pieņēmusi ( ).

100. Turklāt attiecīgajos Kopienu tiesību aktos var atrast vēl skaidrākas norādes nekā iepriekš minētās (skat., piemēram, apgalvojumus, kas norādīti šo secinājumu 91. punktā), kuras lika Tiesai secināt, ka iestāžu nodoms bija izpildīt Kopienai uzliktos pienākumus. Jo īpaši, kā atgādina arī Van Parys, Regulas Nr. 1637/98 preambulas otrajā apsvērumā ir skaidri teikts, ka “jāizpilda Kopienas starptautiskās saistības Pasaules Tirdzniecības organizācijā (PTO)”. Turklāt tajā pašā regulā grozīja Regulas Nr. 404/93 20. pantu, tajā ietverot arī tiesību normu, saskaņā ar kuru Komisija “pieņem [..] pasākum[us], kas vajadzīgi, lai nodrošinātu saistību ievērošanu atbilstoši līgumiem, ko Kopiena noslēgusi saskaņā ar Līguma 228. pantu” [e) apakšpunkts].

101. Visbeidzot, jāatgādina, kā to tiesas sēdes laikā darīja Van Parys, ka komisārs Britans [Brittan] bija skaidri apstiprinājis, atbildot uz parlamenta jautājumu, ka, pieņemot Regulu Nr. 1637/98 un Regulu Nr. 2362/98, “Kopiena bija izpildījusi Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Strīdu noregulēšanas institūcijas 1997. gada 25. septembra rekomendācijas banānu lietā, veicot pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu Kopienas režīma, kas piemērojams banāniem, atbilstību PTO noteikumiem” ( ).

102. Skaidrs, ka ne PTO procedūras laikā izteiktie Kopienas apgalvojumi (skat. šo secinājumu 99. punktu), ne komisāra Britana atbilde nav izšķirošie, lai noteiktu, vai attiecīgais Kopienas tiesiskais regulējums ir vai nav paredzēts “īpaša pienākuma”, ko Kopiena uzņēmusies PTO ietvaros, izpildei. Man tomēr šķiet, ka tie satur acīmredzamu norādi uz to, kas jau skaidri izriet no viens otram sekojošu faktu virknes un minētajām tiesību normām, proti, ka Kopienu likumdevēja mērķis, grozot banānu importēšanas režīmu, tieši bija nodrošināt minētā režīma atbilstību PTO noteikumiem, kā tos bija interpretējusi SNI.

103. Tas, ka Kopienas nodoms tika skaidri izteikts tikai Padomes regulā, nevis Komisijas regulās, pēc manām domām, nav izšķirošs šajā lietā, jo šajā ziņā noteicošie faktori acīmredzami ir attiecīgie Kopienas režīma pamatakti, kā arī tas, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai “Komisija ir tiesīga veikt jebkādus piemērošanas pasākumus, tostarp lauksaimniecības jomā, kas vajadzīgi vai lietderīgi pamattiesiskā regulējuma īstenošanai, ar nosacījumu, ka tie nav pretrunā ar šo regulējumu vai ar Padomes piemērošanas noteikumiem” ( ).

104. Jebkurā gadījumā ir jāatzīmē, ka, deleģējot Komisijai pieņemt minētā režīma piemērošanas noteikumus, Padome ir uzsvērusi, ka tai ir “jānodrošina to pienākumu izpilde, kas izriet no līgumiem, ko Kopiena ir noslēgusi atbilstoši Līguma 228. pantam” ( ).

e) Nobeiguma apsvērumi

105. Tādējādi no iepriekš minētajiem apsvērumiem var secināt, ka, grozot attiecīgo banānu importēšanas režīmu, Kopienu likumdevējs bija vēlējies izpildīt īpašu pienākumu, ko Kopiena bija uzņēmusies PTO ietvaros.

106. Līdz ar to es secinu, ka nosacījumi, ko Tiesa izvirza, lai izvērtētu minētā režīma likumību attiecībā uz tā atbilstību PTO noteikumiem, tika izpildīti gan lietā OGT Fruchthandelsgesellschaft, gan arī šajā lietā. Tā kā šī atbilstība tika noliegta SNI 1999. gada 6. maija lēmumā, Tiesa uz izteikto lūgumu izvērtēt šo lietu ir spiesta atbildēt negatīvi, tas ir, atzīt to, ka akti, uz kuriem ir pamatots attiecīgais režīms, nav spēkā.

107. Pamatojoties uz visu iepriekš minēto, joprojām pakārtoti piedāvāju Tiesai atbildēt uz pirmo, trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu, kas ir pārformulēti, ka Kopienas banānu importēšanas režīms, kas pamatots ar grozīto Regulu Nr. 404/93 un regulām, kas pieņemtas tās piemērošanai, bija paredzēts īpaša pienākuma, ko Kopiena uzņēmusies PTO ietvaros, izpildei. Tomēr – kā SNI ir atzinusi savā 1999. gada 6. maija lēmumā – tas nenovērsa neatbilstību PTO noteikumiem, kura tika konstatēta SNI 1997. gada 25. septembra lēmumā, un tādēļ nav spēkā tajā daļa, kurā šī neatbilstība pastāv.

B – Par otro prejudiciālo jautājumu

108. Ar otro jautājumu valsts tiesa pēc būtības jautā, vai Kopienas importa režīms ir uzskatāms par EEK un Andu pakta nolīguma 4. panta pārkāpumu, saskaņā ar kuru līgumslēdzējas puses vienojas piešķirt vislielākās labvēlības režīmu, ko paredz GATT I pants (skat. šo secinājumu 5. punktu).

109. Tomēr uzskatu, ka, apskatot šo jautājumu sīkāk, nav bijis iemesla šo jautājumu uzdot atsevišķi, jo tiesību norma, uz kuru šis jautājums atsaucas, kā redzams, nepapildina pienākumus, kas jau uzlikti līgumslēdzējām pusēm atbilstoši PTO/GATT noteikumiem. Līdz ar to atbildes, ko Tiesa nolems sniegt uz jautājumiem, kas jau izskatīti, attieksies arī uz šo jautājumu, jo neatkarīgi no tā, vai tā uzskata, ka attiecīgais Kopienas režīms ir nelikumīgs tādēļ, ka neatbilst šiem noteikumiem, nav atkārtoti jāveic tāda pat analīze attiecībā uz EEK un Andu pakta nolīgumu, kas neatšķiras no šiem noteikumiem.

110. Šajā sakarā atgādinu – tāpat kā to ir darījusi Komisija – ka minētā pakta 4. punkts tika iekļauts, lai ļautu piemērot vislielākās labvēlības režīmu Andu pakta dalībvalstīm, kuras tajā laikā vēl nebija GATT dalībvalstis. Tādējādi šis pants tikai paplašināja GATT sistēmas rationae personae piemērojamību, bet negrozīja nedz no tās izrietošo pienākumu piemērojamību, ne arī tā būtību.

111. Patiesi – kā to uzsver gan Komisija, gan Padome – EEK un Andu pakta dalībvalstis nav vēlējušās uzņemties pienākumus papildus tiem, kas paredzēti GATT. Tieši otrādi – nolīguma preambulā tās skaidri paziņoja, “ka ir pārliecinātas par GATT principu svarīgumu”, un 4. pantā apstiprināja “savu vēlmi veikt tirdzniecību savā starpā atbilstoši šim līgumam”.

112. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka šī tiesību norma nevar veidot atsevišķu Kopienu aktu likumības kritēriju un ka atbilde, ko Tiesa sniegs uz iepriekš izvērtētajiem jautājumiem, būs attiecināma arī uz šo jautājumu.

IV – Secinājumi

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai atbildēt Raad van State šādi:

“1) Kopienas banānu importēšanas režīms, kas balstīts uz Padomes 1993. gada 13. februāra Regulu (EEK) Nr. 404/93 par banānu tirgus kopīgo organizāciju, ko groza ar Padomes 1998. gada 20. jūlija Regulu (EK) Nr. 1637/98, un regulām, kas pieņemtas tās piemērošanai, nav spēkā, ciktāl tas ir pretrunā ar PTO noteikumiem, kā SNI to ir atzinusi 1997. gada 25. septembrī un apstiprinājusi 1999. gada 6. maijā.”

Pakārtoti:

“1) Kopienas banānu importēšanas režīms, kas balstīts uz Regulu Nr. 404/93, ko groza ar Regulu Nr. 1637/98, un regulām, kas pieņemtas tās piemērošanai, bija paredzēts īpaša pienākuma, ko Kopiena uzņēmusies PTO ietvaros, izpildei. Tomēr – kā SNI to ir atzinusi savā 1999. gada 6. maija lēmumā – tas nenovērsa neatbilstību PTO noteikumiem, kura tika konstatēta SNI 1997. gada 25. septembra lēmumā, un tādēļ nav spēkā tajā daļā, kurā šī neatbilstība pastāv;

2) tā pati atbilde attiecas uz jautājumu par minētā režīma atbilstību 4. pantam Pamatnolīgumā par sadarbību starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Kartahenas Nolīgumu un tā dalībvalstīm, kas parakstīts 1993. gada 23. aprīlī Kopenhāgenā.”