ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28

Šādos apstākļos Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Savienības tiesības, it īpaši [Direktīvas 2000/78] 1., 2. un 6. pants, lasot tos kopā ar [Hartas] 21. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tām pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, ar ko dienestā esošo ierēdņu diskriminācijas novēršanai ir paredzēti pārejas noteikumi, saskaņā ar kuriem, izmantojot “pārejas summu”, kas gan tiek aprēķināta naudā, taču atbilst noteiktai, konkrēti attiecināmai klasifikācijai, tiek veikta pārklasificēšana no līdzšinējās divu gadu sistēmas uz jaunu (vienotu, jaunos ierēdņus nediskriminējoši piemērojamu) divu gadu sistēmu, un līdz ar to attiecībā uz dienestā esošajiem ierēdņiem diskriminācija vecuma dēļ nemainīgi turpina pastāvēt? 2) Vai Savienības tiesības, it īpaši [Direktīvas 2000/78] 17. pants un [Hartas] 47. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tām pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram dienestā esošajiem ierēdņiem atbilstoši Tiesas 2014. gada 11. novembra spriedumā Schmitzer (C‑530/13, EU:C:2014:2359) sniegtajai [šīs] direktīvas 9. un 16. panta interpretācijai tiek liegts pieprasīt, lai viņu tiesiskais statuss no atalgojuma viedokļa, atsaucoties uz Direktīvas 2000/78 2. pantu, tiktu noteikts pirms pārejas uz jauno atalgojuma sistēmu, paredzot, ka atbilstošais juridiskais pamats vairs nav piemērojams ar atpakaļejošu spēku no tā vēsturiski sākotnējā likuma spēkā stāšanās brīža un it īpaši izslēdzot to pirms nodarbinātības laikposmu pirms dienesta uzsākšanas ieskaitīšanu, kas ir pabeigti pirms 18 gadu vecuma sasniegšanas? 3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša: Vai tostarp 2005. gada 22. novembra spriedumā lietā Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709) noteiktais Savienības tiesību pārākuma princips nozīmē, ka ar atpakaļejošu datumu spēku zaudējušās tiesību normas dienestā esošajiem ierēdņiem pirms pārejas ir jāturpina piemērot, un šie ierēdņi tādējādi ar atpakaļejošu spēku bez diskriminācijas var tikt klasificēti vecajā sistēmā un līdz ar to bez diskriminācijas var pāriet jaunajā atalgojuma sistēmā? 4) Vai Savienības tiesības, it īpaši [Direktīvas 2000/78] 1., 2. un 6. pants, lasot tos kopā ar [Hartas] 21. un 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tām pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, ar kuru pastāvošā diskriminācija vecuma dēļ (attiecībā uz to nodarbinātības laikposmu pirms dienesta uzsākšanas ieskaitīšanu, kas ir pabeigti pirms 18 gadu vecuma sasniegšanas) tiek novērsta tikai deklaratīvi, nosakot, ka diskriminācijas apstākļos faktiski pabeigtie laikposmi ar atpakaļejošu spēku vairs nav jāuzskata par diskriminējošiem, lai gan diskriminācija faktiski nemainīgi turpina pastāvēt?”
18

Papildus minētā tiesa jautā, vai var ņemt vērā arī īpašo režīmu elektroniski sniegtiem pakalpojumiem, kas paredzēts Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta divpadsmitajā ievilkumā un PVN direktīvas 56. panta 1. punkta k) apakšpunktā. Šajā ziņā no Regulas Nr. 1777/2005 11. panta 1. punkta var secināt, ka šajā pakalpojumu kategorijā ietilpst tikai tādas darbības, kuras gandrīz nav saistītas ar cilvēka klātbūtni un kuras nevar veikt bez informācijas tehnoloģijām. No tā izrietot, ka pamatlietā aplūkoto pakalpojumu sniegšana nav elektroniski sniegts pakalpojums, jo priekšnesumu izpildē, ņemot vērā to pārraidīšanu tiešraidē un to interaktīvo raksturu, ir nepieciešama cilvēka klātbūtne un interneta izmantošana.
27

Tādējādi, lai pastāvētu tiesības uz atskaitīšanu, ir nepieciešams, no vienas puses, lai nodokļa maksātājs, kurš rīkojas šādā statusā, iegādātos preci vai pakalpojumu un izmantotu to savas saimnieciskās darbības vajadzībām (skat. it īpaši spriedumu, 2012. gada 16. februāris, Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, 69. punkts). No otras puses, lai PVN būtu atskaitāms, iepriekš veiktajiem darījumiem parasti ir jābūt tiešai un tūlītējai saiknei ar vēlāk veiktajiem darījumiem, kas dod tiesības uz atskaitīšanu. Beigu beigās, tiesības atskaitīt nodokli, kas samaksāts par iepriekš iegādātām precēm vai pakalpojumiem, paredz, ka to iegādes izdevumi veido daļu no tādu darījumu cenas, par kuriem nākotnē jāmaksā nodoklis (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 13. marts, Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, 27. punkts; 2012. gada 6. septembris, Portugal Telecom, C‑496/11, EU:C:2012:557, 36. punkts, kā arī 2015. gada 16. jūlijs, Larentia + Minerva un Marenave Schiffahrt, C‑108/14 un C‑109/14, EU:C:2015:496, 23. un 24. punkts).
20

2013. gada 10. decembrī Anulēšanas nodaļa pilnībā noraidīja pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu. Būtībā tā pamatoja savu lēmumu ar to, ka vācu vārdam “Manufaktur” nevar būt konkrēta nozīme attiecībā uz aplūkotājiem pakalpojumiem to nemateriālā rakstura dēļ. Līdz ar to, tās ieskatā, vācu vārdu “Vermögen” un “Manufaktur” kombinācija apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā bija uzskatāms par tādu, kam piemīt atšķirtspēja, un tam nebija pakalpojumus aprakstošā rakstura.
1

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 3/80 par Eiropas Kopienu dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darba ņēmējiem no Turcijas un viņu ģimenes locekļiem (OV 1983, C 110, 60. lpp.) 6. panta 1. punkta pirmo daļu saistībā ar Papildu protokola, kurš 1970. gada 23. novembrī parakstīts Briselē un kurš Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (OV 1972, L 293, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Papildu protokols”), 59. pantu. Asociācijas padome tika izveidota ar Nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, kā arī EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kurš Kopienas vārdā tika noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā – “Asociācijas nolīgums”).
28

Tā kā iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir par Direktīvas 2001/23 interpretāciju, jānorāda, ka Tiesa patiešām ir pastāvīgi nospriedusi, ka strīdā starp privātpersonām direktīva pati par sevi nevar radīt pienākumus privātpersonai un tāpēc uz to nevar atsaukties, vēršoties pret šo personu. Tomēr Tiesa arī vairākkārtīgi ir nospriedusi, ka no kādas direktīvas izrietošs dalībvalstu uzdevums sasniegt tajā paredzēto rezultātu, kā arī to pienākums veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus, kas ir piemēroti šā uzdevuma izpildes nodrošināšanai, attiecas uz visām dalībvalstu iestādēm, tostarp tiesām atbilstoši to kompetencei (spriedums, 2016. gada 19. aprīlis, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
22

Taču – atšķirībā no higiēnas precēm šaurā izpratnē – patērētāja atpakaļ atdots matracis, kuram noņemts aizzīmogojums, nav pilnībā izslēdzams no atkārtotas pārdošanas. Šis secinājums izrietot it īpaši no matraču izmantošanas viesnīcu nozarē, internetā pastāvošā lietotu matraču tirgus fakta, kā arī iespējas lietotus matračus iztīrīt.
4

Šīs direktīvas 2. pantā “Apzīmējumi, no kuriem var sastāvēt preču zīme” ir paredzēts: “Preču zīme var sastāvēt no jebkuriem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski, jo īpaši no vārdiem, ieskaitot personu vārdus, zīmējumiem, burtiem, cipariem, preču vai to iepakojuma formas, ar nosacījumu, ka šādi apzīmējumi spēj parādīt atšķirību starp viena uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem un citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.”
12

Ar 2014. gada 11. augusta Likumu Nr. 116 (2014. gada 20. augustaGURI Nr. 192 kārtējais pielikums; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 116/2014”), ar kuru 2014. gada 24. jūnija Dekrētlikums Nr. 91 ar grozījumiem tika pārveidots pat likumu, tika grozīta Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 D pielikuma preambula, ieviešot šādus noteikumus: “1. Atkritumu klasifikāciju veic to radītājs, kas tiem piešķir atbilstīgu CED [Eiropas atkritumu katalogs] kodu, piemērojot Lēmuma [2000/532] noteikumus. 2. Ja atkritumi tiek klasificēti kā “absolūti” bīstami atkritumi ar CED kodu, tie ir bīstami bez papildu precizējumiem. Atkritumu apsaimniekošanai ir jānovērtē to bīstamības īpašības no H 1 līdz H 15. 3. Ja atkritumi tiek klasificēti kā “absolūti” nebīstami atkritumi ar CED kodu, tie nav bīstami bez papildu precizējumiem. 4. Ja atkritumi tiek klasificēti ar spoguļierakstu kodiem, no kuriem viens ir bīstamie un otrs – nebīstamie atkritumi, tad jānosaka šo atkritumu bīstamība. Lai noteiktu, kādas bīstamās īpašības ir atkritumiem, ir jāveic šādas pārbaudes: a) jāidentificē atkritumu sastāvdaļas, pamatojoties uz atkritumu radītāja sagatavotu datu lapu, uzzinot informāciju par ķīmisko procesu, paņemot atkritumu paraugus un veicot to analīzi; b) jānosaka šo sastāvdaļu bīstamība, pamatojoties uz Eiropas tiesisko regulējumu par bīstamo vielu un preparātu marķēšanu, iepazīstoties ar Eiropas un starptautiskajiem informācijas avotiem un ražojumu, no kuriem rodas atkritumi, drošības datu lapu; c) jānosaka, vai atkritumu sastāvā esošo sastāvdaļu koncentrācijas dēļ atkritumi ir bīstami, salīdzinot ķīmiskajā analīzē konstatētās koncentrācijas ar maksimālajām robežvērtībām, kas norādītas sastāvdaļu specifisko risku kopsavilkumā, vai veicot testus, lai pārbaudītu, vai atkritumiem ir konkrētas bīstamības īpašības. 5. Ja ķīmiskajā analīzē bija iespējams konstatēt atkritumu sastāvdaļas, tās neprecizējot, un ja konkrētās sastāvdaļas, kas tos veido, nav zināmas, tad, lai noteiktu atkritumu bīstamās īpašības atbilstoši piesardzības principam, ir jāņem vērā visbīstamākās sastāvdaļas. 6. Ja atkritumu sastāvdaļas nav zināmas vai tās nevar noskaidrot atbilstoši iepriekšējā punktā minētajai procedūrai, vai ja nevar noteikt to bīstamību, atkritumi būtu jāklasificē kā bīstami. 7. Jebkurā gadījumā klasifikācija ir jāveic, pirms atkritumi tiek izvesti no to radīšanas vietas.”
44

Šajā gadījumā no lēmumiem lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka uzdotie jautājumi tieši izriet no iesniedzējtiesas šaubām par minētās regulas 9. panta piemērojamību pamatlietās aplūkotajās situācijās un līdz ar to no šaubām par Nīderlandes kompetento iestāžu pienākumu ņemt vērā atpakaļuzņemšanas procedūras ietvaros atbildības kritēriju, kas paredzēts šajā pantā.
16

BMSVG 26. pantā “Administratīvās izmaksas” ir paredzēts: “(1) Arodnodrošinājuma fondiem ir tiesības atskaitīt administratīvās izmaksas no savāktajām atlaišanas pabalstiem paredzētajām iemaksām. Šīs administratīvās izmaksas ir jānosaka visām personām, kas veic iemaksas fondā, ar likmi no 1 % līdz 3,5 % no atlaišanas pabalstiem paredzētajām iemaksām. [..] (3) Par līdzekļu, kas uzkrāti atlaišanas pabalstu izmaksām, ieguldīšanu fondiem ir tiesības: [..] 2. ieturēt no ieguldījumu ienākumiem atlīdzību par līdzekļu pārvaldīšanu, kas nevar pārsniegt 1 % un – no 2005. gada 1. janvāra –0,8 % gadā no to līdzekļu summas, ko veido atlaišanas pabalstiem paredzētajām iemaksas. [..]”
18

Tomēr, no otras puses, vārds “ārējais”, kas lietots, lai kvalificētu Direktīvas 2011/64 4. panta 1. punktā minēto aptinumu, liecinot par to, cik būtiska nozīme ir tabakas izstrādājuma ārpusē esošajam aptinumam, jo tas ir redzams patērētājam. Šo konstatējumu apstiprinot frāze “[..] aptinumu parastā cigāru krāsā”, kas ietverta šīs direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā. Tātad tā apstākļa dēļ, ka daļa no ārējā aptinuma ir pārklāta ar papīra papildu slāni, attiecīgie izstrādājumi varētu neietilpt cigāru vai cigarillu kategorijā, jo tie neatbilstu vienai no minētajā direktīvā paredzētajām īpašībām.
9

Prasītājs pamatlietā ir Rumānijas pilsonis, kas pirmoreiz Īrijā ieradās 2007. gada maijā un bija tur nodarbināts no 2007. gada 5. līdz 30. jūlijam un pēc tam no 2007. gada 15. augusta līdz 14. septembrim. Lai gan nav pierādīts, ka viņš uzturējās Īrijā laikposmā no 2007. līdz 2013. gadam, ir skaidrs, ka viņš Īrijā bija atkal nodarbināts no 2013. gada 22. jūlija līdz 24. septembrim un pēc tam no 2014. gada 8. līdz 22. jūlijam un ka par šo pēdējo darbu viņš saņēma atalgojumu 1309 EUR apmērā. Turklāt no 2014. gada 17. novembra līdz 5. decembrim viņš bija arī pašnodarbināts apakšuzņēmējs.
78

No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka nevar tikt uzskatīts, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka attiecīgajam maisījumam ir atkritumu raksturs Direktīvas 2006/12 nozīmē. Līdz ar to tā nav pierādījusi, ka šī maisījuma nosūtīšana no Čehijas Republikas uz Poliju laikposmā no 2010. gada beigām līdz 2011. gada sākumam datumā, kurā tas notika, ir bijusi atkritumu nosūtīšana Regulas Nr. 1013/2006 nozīmē, ne līdz ar to pierādījusi, ka Čehijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas izriet no šīs regulas 24. panta 2. punkta un 28. panta 1. punkta tiesību normām, skatot tās kopā. Tādējādi Komisijas prasība ir jānoraida.
14

Saskaņā ar az egyes fogyasztói kölcsönszerződések devizanemének módosulásával és a kamatszabályokkal kapcsolatos kérdések rendezéséről szóló 2014. évi LXXVII. Törvény (2014. gada Likums Nr. LXXVII par to, kā regulējami dažādi jautājumi saistībā ar grozījumiem attiecībā uz valūtu, kurā noslēgti aizdevuma līgumi ar patērētājiem, un noteikumiem attiecībā uz procentiem; turpmāk tekstā – “Likums DH 3”) 10. pantu: “Attiecībā uz hipotekārā aizdevuma līgumiem, kuri ar patērētājiem noslēgti ārvalsts valūtā vai pamatojoties uz ārvalsts valūtu, finanšu iestādei kreditorei ir pienākums termiņā, kas noteikts, lai veiktu norēķinus saskaņā ar Likumu [DH 2], pārvērst par HUF denominētu aizdevumu to parāda summu, kas izriet no hipotekārā aizdevuma līguma, kurš ar patērētāju noslēgts ārvalsts valūtā vai pamatojoties uz ārvalsts valūtu, vai visu no šādiem līgumiem izrietošo parāda summu (tostarp procentus, izmaksas, komisijas maksas un maksājumus, kuri veicami ārvalsts valūtā), un tās abas ir jāaprēķina, pamatojoties uz norēķiniem, kas veikti saskaņā ar Likumu [DH 2]. Šādas konvertācijas veikšanai tiks piemērots viens no minētajiem valūtas maiņas kursiem, proti, vai nu a) vidējais no ārvalsts valūtas maiņas kursiem, kurus Ungārijas Nacionālā banka oficiāli noteikusi laikposmā no 2014. gada 16. jūnija līdz 2014. gada 7. novembrim, vai b) ārvalsts valūtas maiņas kurss, kuru Ungārijas Nacionālā banka oficiāli ir noteikusi 2014. gada 7. novembrī, kurš no tiem ir labvēlīgākais patērētājam attiecīgajā datumā.”
83

Runājot, pirmkārt, par šī sprieduma 81. punktā minēto situāciju, ir jāatgādina, ka Savienības tiesības ir balstītas uz pamatpremisu, saskaņā ar kuru katrai dalībvalstij ar visām pārējām dalībvalstīm – un tās to savstarpēji atzīst – ir kopīgas daudzas Savienības pamatvērtības, kā tas ir precizēts LES 2. pantā. Šī premisa nozīmē un pamato to, ka starp dalībvalstīm ir savstarpēja uzticēšanās šo vērtību atzīšanai un tātad Savienības tiesību, ar kurām tās tiek īstenotas, ievērošanai, kā arī to, ka to attiecīgās valstu tiesību sistēmas var sniegt līdzvērtīgu un efektīvu to pamattiesību aizsardzību, kuras ir atzītas Hartā, tostarp tās 1. un 4. pantā, kuros nostiprināta viena no Savienības un tās dalībvalstu pamatvērtībām (šodienas spriedums, Jawo, C‑163/17, 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
1

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesai atzīt, ka attiecībā uz šādiem poligoniem: Avigliano (apdzīvota vieta Serre Le Brecce), Ferrandina (apdzīvota vieta Venita), Genzano di Lucania (apdzīvota vieta Matinella), Latronico (apdzīvota vieta Torre), Lauria (apdzīvota vieta Carpineto), Maratea (apdzīvota vieta Montescuro), Moliterno (apdzīvota vieta Tempa La Guarella), diviem poligoniem Potenza (apdzīvota vieta Montegrosso-Pallareta), poligoniem Rapolla (apdzīvota vietaAlbero in Piano), Roccanova (apdzīvota vieta Serre), Sant'Angelo Le Fratte (apdzīvota vieta Farisi), Campotosto (apdzīvota vieta Reperduso), Capistrello (apdzīvota vieta Trasolero), Francavilla (Valle Anzuca), Aquila (apdzīvota vieta Ponte delle Grotte), Andria (D’Oria G. & C. Snc), Canosa (CO.BE.MA), Bisceglie (CO.GE.SER), Andria (F.lli Acquaviva), Trani (BAT-Igea Srl), Torviscosa (sabiedrība Caffaro), Atella (apdzīvota vieta Cafaro), Corleto Perticara (apdzīvota vieta Tempa Masone), Marsico Nuovo (apdzīvota vieta Galaino), Matera (apdzīvota vieta La Martella), Pescopagano (apdzīvota vieta Domacchia), Rionero in Volture (apdzīvota vieta Ventaruolo), Salandra (apdzīvota vieta Piano del Governo), San Mauro Forte (apdzīvota vieta Priati), Senise (apdzīvota vieta Palomabara), Tito (apdzīvota vieta Aia dei Monaci), Tito (apdzīvota vieta Valle del Forno), Capestrano (apdzīvota vieta Tirassegno), Castellalto (apdzīvota vieta Colle Coccu), Castelvecchio Calvisio (apdzīvota vieta Termine), Corfinio (apdzīvota vieta Cannucce), Corfinio (apdzīvota vieta Case querceto), Mosciano S. Angelo (apdzīvota vieta Santa Assunta), S. Omero (apdzīvota vieta Ficcadenti), Montecorvino Pugliano (apdzīvota vieta Parapoti), San Bartolomeo in Galdo (apdzīvota vieta Serra Pastore), Trivigano (iepriekš – Cava Zof) un Torviscosa (apdzīvota vieta La Valletta), nepieņemot visus vajadzīgos pasākumus, lai cik ātri iespējams saskaņā ar Padomes Direktīvas 1999/31/EK (1999. gada 26. aprīlis) par atkritumu poligoniem (OV 1999, L 182, 1. lpp.) 7. panta g) punktu un 13. pantu tiktu slēgti tie poligoni, kas saskaņā ar šīs direktīvas 8. pantu nav saņēmuši atļauju turpināt darbību, vai neveicot vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to minēto poligonu atbilstību minētajai direktīvai, kuri ir saņēmuši atļauju turpināt darbību, proti, neierobežojot šīs pašas direktīvas I pielikuma 1. punktā paredzētos nosacījumus, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti Direktīvas 1999/31 14. panta b) un c) punktā.
108

Šī iestāde norāda, ka atbilstoši ierobežojošajam režīmam, kas attiecas uz reģionālajiem, rajona vai pašvaldības autoceļiem, saskaņā ar Ceļu satiksmes likuma 64. panta 1. un 3. punktu atļaujas ir jāpieprasa par katru no šiem autoceļiem no vairākām iestādēm attiecībā uz vienu maršrutu. Tā uzskata, ka, ņemot vērā vienas pieturas aģentūras neesamību un prasītās atļaujas saņemšanas termiņus, kā arī noteiktos tarifus, ieviestā sistēma ir dārga, laikietilpīga un var radīt netiešu diskrimināciju par sliktu nerezidentiem pārvadātājiem no citām dalībvalstīm, kas nav Polijas Republika. Minētā iestāde precizē, ka saskaņā ar Ceļu satiksmes likuma 64. panta 2. punktu IV kategorijas atļaujas, kas ļauj transportlīdzekļiem, kuriem velkošās ass svars ir 11,5 tonnas, pārvietoties pa valsts nozīmes autoceļiem, nevar tikt izmantotas gadījumos, kad tiek pārvadātas kravas, kas nav nedalāmas, lai gan tās veido lielāko daļu no kravām, kas tiek pārvadātas pa autoceļiem. Tādējādi transporta uzņēmumu darbu sarežģī pienākums izmantot vairāk kravas automobiļu. Tā arī norāda uz būtisku ierobežojumu autotransporta pakalpojumu sniegšanas brīvībai.
36

Ir jāpiebilst, ka attiecībā uz Regulas Nr. 469/2009 mērķi no tās 3.–5. un 9. apsvēruma izriet, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 50. punktā, ka PAS regulējuma mērķis ir labot patentaizsardzības nepietiekamību jaunu zāļu izpētē veikto ieguldījumu amortizēšanai un līdz ar to veicināt šādu izpēti. Tomēr no minētās regulas 10. apsvēruma izriet, ka likumdevējs ir vēlējies īstenot šo mērķi, tādā tik sarežģītā un viegli ietekmējamā nozarē kā farmācija ņemot vērā visas saistītās intereses, arī veselības aizsardzības intereses.
13

Ar 2014. gada 12. septembra spriedumu cour d’appel de Saint-Denis [Sendenī apelācijas tiesa] (Francija) atcēla 2013. gada 29. marta spriedumu un nosprieda, ka attiecīgais līgums ir automātiski izbeigts 2002. gada 1. janvārī. Līdz ar to tā piesprieda aizņēmējiem samaksāt EDF summu50238,37 EUR, kam pieskaitīti procenti 6 % apmērā no 2002. gada 1. janvāra, atskaitot pēc šī datuma samaksātās summas. Turklāt šī tiesa piesprieda aizņēmējiem samaksāt EDF summu 3517 EUR, kam ir pieskaitīti likumiskie procenti no 2002. gada 1. janvāra, saskaņā ar līguma noteikumu par līgumsodu.
50

Šajā saistībā no Direktīvas 95/46 1. panta izriet, ka tās mērķis ir panākt, lai dalībvalstis, nodrošinot personas datu brīvu apriti, garantētu fizisko personu pamatbrīvību un pamattiesību, it īpaši tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību, aizsardzību saistībā ar minēto datu apstrādi. Šis mērķis tomēr nevarētu tikt sasniegts, ja netiktu ņemts vērā, ka minētās pamattiesības zināmā mērā ir jāsaskaņo ar pamattiesībām uz vārda brīvību. Šīs direktīvas 37. apsvērumā ir precizēts, ka tās 9. panta mērķis ir saskaņot divas pamattiesības, proti, privātās dzīves neaizskaramību, no vienas puses, un vārda brīvību, no otras puses. Tas ir dalībvalstu uzdevums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Satakunnan Markkinapörssi un Satamedia, C‑73/07, EU:C:2008:727, 52.–54. punkts).
17

Kā norāda iesniedzējtiesa – uzskatīdama, ka attiecīgie produkti ir paredzēti lietošanai pārtikā un ka tādējādi tiem ir piemērojams akcīzes nodoklis, Valsts nodokļu inspekcija uzskatīja, ka viens no atbrīvojumam no akcīzes nodokļa izvirzītajiem nosacījumiem, kuri paredzēti Direktīvas 92/83 27. panta 1. punkta b) apakšpunktā, nav izpildīts. Turklāt saskaņā ar minētās tiesas viedokli no nodokļu administrācijas pamatlietā paustās nostājas izriet, ka tā nav uzskatījusi, ka pamatlietā aplūkotā sabiedrība būtu veikusi nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu Direktīvas 92/83 27. panta 5. punkta izpratnē.
141

Šajā gadījumā no šīs judikatūras izriet, ka, lai arī nelikumīgā atbalsta atgūšana ir jāveic atbilstoši piemērojamo valsts tiesību normām, tomēr LESD 108. panta 3. punktā ir prasīts, lai šīs tiesību normas nodrošinātu visa nelikumīgā atbalsta atgūšanu un lai līdz ar to tā saņēmējam tostarp tiktu uzdots samaksāt procentus par visu laikposmu, kurā tas ir guvis labumu no šī atbalsta, pēc likmes, kas vienāda ar likmi, kura būtu tikusi piemērota, ja šim atbalsta saņēmējam minētajā laikposmā attiecīgā atbalsta summa būtu bijusi jāaizņemas tirgū.
42

Atbilstoši šā paša kodeksa 37. pantam preces, kas ievestas Savienības muitas teritorijā, no to ievešanas brīža atrodas muitas uzraudzībā. Šīs uzraudzības ietvaros tās var pakļaut muitas dienestu kontrolei saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem, un tās paliek šādā uzraudzībā tik ilgi, cik vajadzīgs, lai noteiktu to statusu muitā, un – ārpuskopienas preču gadījumā – vai nu līdz brīdim, kad to statuss muitā tiek nomainīts, vai līdz brīdim, kad tās nonāk brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā, vai arī kad tās ir atkal izvestas vai iznīcinātas (spriedums, 2005. gada 3. marts, Papismedov u.c., C‑195/03, EU:C:2005:131, 21. punkts).
20

Šī tiesa norāda, ka tai ir uzdots jautājums, vai Nīderlandes pilsonības ex lege zaudēšana ir saderīga ar Savienības tiesībām, it īpaši ar LESD 20. un 21. pantu, lasot tos kopsakarā ar 2010. gada 2. marta spriedumu Rottmann (C‑135/08, EU:C:2010:104). Tā šajā ziņā uzskata, ka šie panti ir piemērojami pamatlietā, pat ja šajā lietā Savienības pilsoņa statusa zaudēšana izriet no Nīderlandes pilsonības ex lege zaudēšanas, nevis no tieša individuālā lēmuma, kura dēļ tiktu atņemta pilsonība, kā tas bija lietā, kurā ticis pasludināts minētais spriedums.
24

No Īstenošanas regulas 32. panta 2. punkta c) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar šā panta 1. punktu, izriet, ka PVN direktīvas 53. pantā minētie pakalpojumi, kas saistīti ar biļešu iegādi izglītības un zinātnes pasākumiem, piemēram, konferencēm un semināriem, ietver tādu pakalpojumu sniegšanu, kuru būtiskākā iezīme ir tiesību apmeklēt pasākumu piešķiršana apmaiņā pret biļeti vai samaksu.
34

Šajā ziņā, kā izriet no Direktīvas 2011/83 1. panta, lasot to kopā ar tās 4., 5. un 7. apsvērumu, šīs direktīvas mērķis ir panākt augstu patērētāju aizsardzības līmeni, nodrošinot to informētību un drošību darījumos ar tirgotājiem. Turklāt patērētāju tiesību aizsardzība Savienības politikā ir paredzēta LESD 169. pantā, kā arī Hartas 38. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 2. marts, Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main, C‑568/15, EU:C:2017:154, 28. punkts).
63

Kā pareizi norāda Komisija, jautājums par to, vai šie transportlīdzekļi kopš to izgatavošanas gada ir vai nav pārveidoti tik lielā mērā, ka tie būtu pielīdzināmi jauniem transportlīdzekļiem un šādā gadījumā galu galā būtu jāapstiprina individuāli, pamatlietās nerodas, jo nav strīda par to, ka minētie transportlīdzekļi nav būtiski pārveidoti laikposmā no reģistrācijas apliecību izdošanas līdz brīdim, kad tika iesniegti pieteikumi to reģistrēšanai Nīderlandes transportlīdzekļu reģistrā.