ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tomēr, ņemot vērā sadarbības garu, kas valda attiecībās starp valstu tiesām un Tiesu prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, šādas iepriekšēju iesniedzējtiesas konstatējumu par noteiktas pārrobežu intereses iespējamo esamību nepastāvēšanas dēļ lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu uzreiz nekļūst nepieņemams, ja Tiesa, ņemot vērā no lietas materiāliem izrietošos elementus, uzskata, ka tā iesniedzējtiesai var sniegt lietderīgu atbildi. Tā tas it īpaši ir tad, ja lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir ietverti pietiekami atbilstošie elementi, lai izvērtētu šādas intereses iespējamo pastāvēšanu.

Tādējādi, kā izriet no Tiesas Reglamenta 94. panta, Tiesai lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu jāspēj atrast faktu, uz kuriem balstīti jautājumi, izklāstu, kā arī jāspēj secināt saikni, kāda cita starpā pastāv starp šiem faktiem un konkrētajiem jautājumiem. Tādējādi nepieciešamo elementu, kas ļauj veikt noteiktas pārrobežu intereses esamības pārbaudi, konstatējumi tāpat kā vispārīgi visi konstatējumi, kuri jāveic valsts tiesām un no kuriem ir atkarīga atvasināto tiesību aktu vai Savienības primāro tiesību piemērojamība, ir jāveic pirms vēršanās Tiesā.

Pārskatāmības pienākumam, kas izriet no LESD 56. panta, ir pretrunā tas, ka dalībvalsts attiecina uz visiem darbības nozares darba devējiem un darbiniekiem koplīgumu, ko ir noslēgušas darba devējus un darbiniekus pārstāvošas organizācijas šajā darbības nozarē un kurā vienam saimnieciskās darbības subjektam, ko izraudzījušies sociālie partneri, ir uzticēta obligātas sociālā nodrošinājuma papildshēmas, kas izveidota darbiniekiem, pārvaldīšana, valsts tiesiskajā regulējumā neparedzot piemērotu atklātību, kas kompetentajai valsts iestādei ļautu pilnībā ņemt vērā iesniegto informāciju par izdevīgāka piedāvājuma pastāvēšanu.

Proti, tā kā tieši valsts iestādes iejaukšanās dēļ ir radušās ekskluzīvās tiesības, tai principā ir jāievēro no LESD 56. panta izrietošais pārskatāmības pienākums. Šajā ziņā minētā lēmuma par attiecināšanu uz nozari, proti, attiecīgā lēmuma priekšmets līdz ar to neatbrīvo šo lēmumu no pārskatāmības prasībām, kas izriet no LESD 56. panta.

Pārskatāmības pienākums, lai arī nenozīmē, ka noteikti ir jāveic iepirkuma procedūra, nozīmē pienākumu nodrošināt piemērotu atklātības pakāpi, kas ļauj, pirmkārt, nodrošināt konkurenci un, otrkārt, pārbaudīt piešķiršanas procedūras objektivitāti. Tomēr ne tas, ka nolīgumi un koplīgumi, kā arī to papildu nolīgumi tiek nogādāti uz administratīvo iestādi un var tikt apskatīti Internetā, ne tāda atzinuma publicēšana Oficiālajā Vēstnesī, atbilstoši kuram ir paredzēts uzsākt šāda papildu nolīguma attiecināšanas uz nozari procedūru, ne arī iespēja jebkurai ieinteresētajai personai paziņot savus apsvērumus pēc šādas publicēšanas, pat kopā ņemti, neatbilst piemērotai atklātības pakāpei, kas ļauj nodrošināt, ka ieinteresētie saimnieciskās darbības subjekti var atbilstoši pārskatāmības pienākuma mērķiem izrādīt savu interesi par sociālā nodrošinājuma papildshēmas pārvaldīšanu, pirms pilnīgi objektīvi tiek pieņemts lēmums par attiecināšanu uz nozari.

(sal. ar 36., 37., 44.–46. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts, ciktāl tas attiecas uz līgumu, kas noslēgts tādas komercdarbības vai profesionālas darbības ietvaros, kuru profesionālis “vērsis uz” patērēja domicila dalībvalsti, to lasot kopā ar šīs regulas 16. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas var būt piemērojams starp patērētāju un profesionāli noslēgtam līgumam, kurš kā tāds neietilpst uz patērētāja domicila dalībvalsti “vērstas” šī profesionāļa komercdarbības vai profesionālas darbības jomā, bet kuram ir cieša saikne ar līgumu, kas iepriekš starp šīm pašām pusēm noslēgts šādas darbības ietvaros. Valsts tiesai jāpārliecinās, vai ir izpildīti šo saikni veidojošie faktori, proti, vai šo abu līgumu puses ir juridiski un faktiski identiskas, vai to sasniedzamais ekonomiskais mērķis ir tāds pats un attiecas uz to pašu priekšmetu un vai otrais līgums papildina pirmo līgumu tādā ziņā, ka tas ir domāts, lai ļautu sasniegt šī pēdējā līguma sasniedzamo ekonomisko mērķi.

Tā tas var būt it īpaši gadījumā, kad pilnvarojuma līgums, kas ir noslēgts kā profesionāļa komercdarbības vai profesionālas darbības tiešs pagarinājums un papildina māklera līgumu, kas iepriekš noslēgts starp šīm pašām pusēm, lai vienā dalībvalstī dzīvojošie pircēji varētu iegādāties māklera dzīvesvietas dalībvalstī atrodošos dzīvokli, jo pilnvarojuma līgums ir domāts, lai ļautu sasniegt ar māklera līgumu sasniedzamo ekonomisko mērķi, proti, iespēju faktiski izmantot dzīvokli. Lai gan ir taisnība, ka starp māklera līgumu un pilnvarojuma līgumu nepastāv juridiska savstarpēja atkarība, jāatzīst, ka starp pirmo un otro līgumu pastāv ekonomiska saikne.

(sal. ar 35.–37. un 40. punktu un rezolutīvo daļu)
Ņemot vērā, ka ne no Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 5. punkta formulējuma, ne no Tiesas judikatūras neizriet, ka līdzības jēdzienam katrā no šiem punktiem ir atšķirīga nozīme, no tā tostarp izriet, ka gadījumā, kad, pārbaudot šīs regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nosacījumus, Vispārējā tiesa secina par konfliktējošo apzīmējumu līdzības neesamību, konkrētajā gadījumā noteikti nav piemērojams arī šī paša panta 5. punkts. Turpretim gadījumā, kad Vispārējā tiesa, veicot šo pašu pārbaudi, uzskata, ka pastāv zināma konfliktējošo apzīmējumu līdzība, šāds konstatējums attiecas arī uz minētās regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 5. punkta piemērošanu.

Tomēr situācijā, kurā attiecīgā līdzības pakāpe neizrādās pietiekama, lai būtu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas pamats, no tā nevar tikt secināts, ka noteikti ir izslēgta šī panta 5. punkta piemērošana.

Proti, konfliktējošo apzīmējumu līdzības pakāpe, kas paredzēta vienā un otrā šīs normas punktā, ir atšķirīga. Ja Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nosacījums ir konstatējums par tādu šo apzīmējumu līdzības pakāpi, kas konkrētās sabiedrības daļas apziņā var radīt to sajaukšanas iespēju, tad šādas iespējas esamība nav paredzēta kā šī paša panta 5. punkta piemērošanas nosacījums.

Tas, ka Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punktā ir paredzēts vienīgi, ka esošajai līdzībai ir jābūt tādai, lai konkrētā sabiedrības daļa nevis sajauc konfliktējošos apzīmējumus, bet veic to salīdzināšanu, proti, konstatē starp tiem saikni, ļauj secināt, ka šajā normā paredzētā aizsardzība preču zīmēm ar reputāciju var tikt piemērota pat tad, ja konfliktējošajiem apzīmējumiem ir mazāka līdzības pakāpe.

No tā izriet, ka tad, kad Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nosacījumu pārbaudē ir konstatēta zināma konfliktējošo apzīmējumu līdzība, Vispārējai tiesai, lai šajā gadījumā noteiktu, vai ir īstenojušies Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkta piemērošanas nosacījumi, ir jāizvērtē, vai tādu citu vērā ņemamu faktoru kā agrāko preču zīmju atpazīstamības vai reputācijas esamības dēļ konkrētā sabiedrības daļa var konstatēt saikni starp šiem apzīmējumiem.

Visbeidzot, pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa pēc tam, kad bija veikusi pārbaudi par eventuālās saiknes starp konfliktējošajiem apzīmējumiem esamību, secināja, ka nav īstenojušies Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkta piemērošanas nosacījumi, argumentējot, ka no pārbaudes par šī panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas nosacījumiem izriet, ka konkrētie patērētāji neveic tūlītēju konfliktējošo apzīmējumu konceptuālu salīdzināšanu, šajā argumentā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Proti, šīs regulas 8. panta 5. punktā paredzētajam kaitējumam nav vajadzīgs, lai saikne starp konfliktējošajiem apzīmējumiem, ko patērētāji varētu veidot, būtu tūlītēja.

(sal. ar 39., 69. un 50. punktu)
Apvienotās lietas no C‑132/14 līdz C‑136/14

Eiropas Parlaments un Eiropas Komisija

pret

Eiropas Savienības Padomi

“Prasība atcelt tiesību aktu — Regula (ES) Nr. 1385/2013 — Direktīva 2013/62/ES — Direktīva 2013/64/ES — Juridiskais pamats — LESD 349. pants — Eiropas Savienības tālākie reģioni — Majotas statusa maiņa attiecībā uz Eiropas Savienību”

Kopsavilkums – Tiesas (virspalāta) 2015. gada 15. decembra spriedums

Savienības līgumi — Teritoriālās piemērošanas joma — Tālākie reģioni — Padomes kompetence noteikt Līgumu piemērošanas nosacījumus — Robežas — Atvasināto tiesību aktu piemērošanas kārtības noteikšana — Pieļaujamība — Savienības tiesību normu piemērojamības atlikšana — Pieļaujamība

(LES 52. pants; LESD 349. un 355. pants; Padomes Lēmuma 2012/419 2. pants)

No LESD 349. panta formulējuma izriet, ka ar to Padomei tiek ļauts paredzēt īpašus pasākumus, lai ņemtu vērā tālāko reģionu ekonomisko un sociāli strukturālo stāvokli. Tomēr Padomei atbilstoši LESD 349. panta trešajai daļai jāspēj norādīt elementus, kas pierāda iecerētā īpašā pasākuma saikni ar attiecīgā tālākā reģiona īpatnībām un grūtībām. Turklāt, ciktāl ar LESD 349. panta pirmo daļu, kas ir grozīta ar Lēmuma 2012/419, ar ko groza statusu, kas Majotai piešķirts attiecībā uz Eiropas Savienību, 2. pantu, Padomei ir ļauts noteikt paredzēt īpašus pasākumus, lai, tostarp, noteiktu Līgumu piemērošanas kārtību tālākiem reģioniem, tajā skaitā kopējo politiku, “nosacījumi Līgumu piemērošanai” šī panta izpratnē ir jāsaprot kā tādi, kas vienlaicīgi attiecas uz nosacījumiem par Savienības primāro tiesību piemērošanu un nosacījumiem par atvasināto tiesību aktu, kas pieņemti uz šo primāro tiesību pamata, piemērošanu. Šādā kontekstā, ja nav šāda precizējuma par atvasināto tiesību akta teritoriālo piemērojamību, tā ir jānosaka atbilstoši LES 52. pantam un LESD 355. pantam. Tādēļ, kas attiecas uz tālākiem Savienības reģioniem, no LESD 349. panta formulējuma un mērķiem, kā arī no Līgumu struktūras izriet, ka visu Savienības tiesību acquis teritoriālā piemērojamība ir definēta tostarp ar LES 52. pantu un LESD 355. panta 1. punktu, kā arī ar pasākumiem, kas paredzēti atbilstoši LESD 349. pantam.

Turklāt LESD 349. pants neierobežo Padomes lēmumpieņemšanas pilnvaras ar vienu konkrētu pasākumu kategoriju. Proti, neraugoties uz to, ka vārds “pasākums” ietver visa veida darbību, ko var veikt Padome, ir jāuzsver, ka vārdu “it īpaši” izmantošana LESD 349. pantā nozīmē, ka LESD autori nebija iecerējuši noteikt izsmeļošu sarakstu ar tiem pasākumu veidiem, kuri var tikt paredzēti uz šī panta pamata. Šādā ziņā ierobežojums Padomes iespējai pārcelt pasākuma piemērojamību būtu pretrunā LESD 349. panta mērķiem, jo nekas neļauj izslēgt to, ka Savienības tiesību normas piemērojamības pilnībā atlikšana varētu izrādīties vispienācīgākais pasākums tālāka reģiona ekonomiskā un sociāli strukturālā stāvokļa ņemšanai vērā.

(sal. ar 66., 69., 71., 72., 75., 76., 78., 81., 82. un 84. punktu)
2)

gadījumā, ja šī 1) punktā konstatētā pienākumu neizpilde šī sprieduma pasludināšanas dienā turpinās, Grieķijas Republikai tiek piespriests samaksāt Eiropas Komisijai, ieskaitot kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”, kavējuma naudu EUR 3640000 apmērā par katru sešu mēnešu kavējumu vajadzīgo pasākumu, lai izpildītu spriedumu Komisija/Grieķija (C‑440/06, EU:C:2007:642), veikšanā, skaitot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz sprieduma Komisija/Grieķija (C‑440/06, EU:C:2007:642) pilnīgai izpildei, un tās faktiskā summa ir jāaprēķina katra sešu mēnešu laikposma beigās, kopējo summu, kas attiecas uz katru no šiem laikposmiem, samazinot procentuāli to aglomerāciju cilvēku ekvivalenta skaitam, kuru komunālo notekūdeņu savākšanas un attīrīšanas sistēmas līdz attiecīgā laikposma beigām ir tikušas pielāgotas spriedumā Komisija/Grieķija (C‑440/06, EU:C:2007:642) noteiktajām prasībām, salīdzinājumā ar to aglomerāciju cilvēku ekvivalenta skaitu, kurās šī sprieduma pasludināšanas dienā nav šādu sistēmu;
Direktīvas 2003/4 par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Direktīvas 90/313 atcelšanu 5. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka maksa par konkrēta veida vides informācijas sniegšanu nevar ietvert nekādas izmaksas, kas saistītas ar tādas datu bāzes uzturēšanu, kuru šim nolūkam izmanto publiska iestāde, taču šajā maksā atbilstošā apmērā var tikt ietvertas vispārējās izmaksas saistībā ar laiku, kuru šīs iestādes darbinieki ir veltījuši, lai atbildētu uz individuālajiem informācijas pieprasījumiem, taču tikai tādā apmērā, lai šī maksa būtu samērīga.

No Direktīvas 2003/4 5. panta 1. punkta, lasot kopā ar šīs direktīvas 3. panta 5. punkta c) apakšpunktu, izriet, ka principā ar vides informācijas “sniegšanu” ir saistītas tikai reģistru, sarakstu un izvērtēšanas līdzekļu izveides un uzturēšanas izmaksas un tikai saistībā ar tām valstu iestādes var pieprasīt maksu, pamatojoties uz Direktīvas 2003/4 5. panta 2. punktu. Šādas izmaksas ietver ne tikai pasta un kopēšanas izdevumus, bet arī izmaksas, kas saistītas ar laiku, ko attiecīgās publiskās iestādes darbinieki ir veltījuši, atbildot uz individuālajiem informācijas pieprasījumiem, kas cita starpā ietver laiku, kas pavadīts, meklējot attiecīgo informāciju un to pārveidojot vajadzīgajā formātā. Turklāt, ņemot vērā Direktīvas 2003/4 18. apsvērumā izmantoto faktisko izmaksu jēdzienu, vispārējās izmaksas, ņemot pienācīgi vērā, būtībā var iekļaut minētās direktīvas 5. panta 2. punktā paredzētās maksas aprēķinā. Vispārējo izmaksu iekļaušana šīs maksas aprēķinā atbilst parastajiem grāmatvedības principiem. Tomēr šīs izmaksas minētās maksas aprēķinā var tikt iekļautas tikai tad, ja tās ir radušās par izmaksu pozīciju, kas ir saistīta ar vides informācijas “sniegšanu”.

(sal. ar 34., 36., 39.,40. un 45. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Ikviens valsts pasākums jomā, kurā ir veikta izsmeļoša saskaņošana Savienības līmenī, ir jāizvērtē, ņemot vērā šī saskaņošanas pasākuma normas, nevis primāro tiesību aktu normas. Tālab, lai noteiktu, vai ar direktīvu veiktā saskaņošana ir izsmeļoša, Tiesai šie noteikumi ir jāinterpretē, ņemot vērā ne tikai to tekstu, bet arī kontekstu un attiecīgā tā tiesiskā regulējuma mērķus, kurā šie noteikumi ir ietverti.

Attiecībā uz Direktīvu 94/62 par iepakojumu un izlietoto iepakojumu – 1. panta 1. punktā un 7. un 15. pantā veiktā saskaņošana nav pilnīga. Tādēļ valstu pasākumi, ar kuriem tiek īstenoti šie panti, ir jāvērtē, ņemot vērā ne tikai šīs direktīvas noteikumus, bet arī atbilstošās primāro tiesību normas.

Saskaņā ar Direktīvas 94/62 1. panta 1. punktu šīs direktīvas mērķis ir saskaņot šobrīd atšķirīgos iepakojuma un izlietotā iepakojuma apsaimniekošanas pasākumus, lai, no vienas puses, novērstu jebkādu nelabvēlīgu ietekmi uz vidi dalībvalstīs un trešās valstīs, tādējādi nodrošinot augsta līmeņa vides aizsardzību, un, no otras puses, garantētu iekšējā tirgus sekmīgu darbību un izvairītos no tirdzniecību kavējošiem apstākļiem, kā arī no brīvas konkurences izkropļošanas vai ierobežošanas Savienībā.

Direktīvas 94/62 7. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka iepakojuma atgriešanas un/vai savākšanas sistēmas, kā arī atkārtotas lietošanas sistēmas, nediskriminējot, tostarp arī attiecībā uz piekļuves kārtību sistēmām un iespējamiem tās tarifiem, piemēro arī importētajiem ražojumiem un tām jābūt izstrādātām tā, lai neradītu šķēršļus tirdzniecībai vai brīvas konkurences izkropļojumus “saskaņā ar Līgumu”. Tādējādi šajā pantā nav veikta izsmeļoša saskaņošana, bet tieši otrādi – tajā ir atsauce uz attiecīgajiem Līguma noteikumiem.

Attiecībā uz Direktīvas 94/62 15. pantu – tajā nav veikta saskaņošana, bet Padomei ir paredzēta iespēja paredzēt ekonomiskus līdzekļus, lai veicinātu šajā direktīvā paredzēto mērķu izpildi, vai, ja tādu nav, dalībvalstīm ir dota iespēja rīkoties “atbilstīgi no Līguma izrietošajiem principiem”. Tā šajā tiesību normā ir arī noteikta prasība piemērot atbilstošos Līguma noteikumus.

(sal. ar 40.–43., 45.‑48. punktu)
Jēdziens “projekts, kas rada kopēju ieinteresētību” LESD 171. panta 1. punkta un 172. panta otrās daļas izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams projektam, ar kuru vienīgi tiek pagarināts esošais dzelzceļa kravu pārvadājumu koridors. Šis jēdziens aptver projektus, kuri pārsniedz vienkāršu satiksmes koordinēšanas mehānismu un ar kuriem kvalitatīvi tiek uzlabota sākotnējā dzelzceļa kravu pārvadājumu koridora struktūra.

Minētajās normās iekļautais jēdziens “projekts, kas rada kopēju ieinteresētību” nav definēts LESD. No LESD 171. panta 1. punkta pirmā un trešā ievilkuma izriet, ka Savienība, lai sasniegtu LESD 170. pantā minētos mērķus, izstrādā pamatnostādnes un šajās pamatnostādnēs nosaka, kuri projekti rada kopēju ieinteresētību, un ka Savienība var atbalstīt šādus projektus. Šajā ziņā attiecībā uz transporta nozari Regulā Nr. 1315/2013 par Savienības pamatnostādnēm Eiropas transporta tīkla attīstībai ir identificēti kopīgu interešu projekti kā galvenais instruments Eiropas transporta tīkla īstenošanai. No šīs regulas preambulas 8. apsvēruma izriet, ka minētais tīkls būtu jāattīsta, veidojot jaunu transporta infrastruktūru, atjaunojot un modernizējot esošo infrastruktūru un īstenojot pasākumus tās resursu ziņā efektīvas izmantošanas veicināšanai. Šajā ziņā, lai arī ir taisnība, ka kāda pasākuma atzīšanai par kopīgu interešu projektu netiek prasīts, lai tiktu izveidota jauna transporta infrastruktūra, šādā projektā tomēr ir jābūt iekļautam ieguldījumam, kura mērķis ir vismaz atjaunot vai modernizēt esošo infrastruktūru, lai tā kļūtu efektīvāka, kā it īpaši izriet no Regulas Nr. 1315/2013 7. panta.

Turklāt no Regulas Nr. 1315/2013 48. panta 1. punkta, kurā ir minēta tikai atbilstīga saskaņošana starp pamattīkla koridoriem un dzelzceļa kravu koridoriem, izriet, ka Parlaments un Padome, īstenojot tiem ar LESD 171. panta 1. punktu un 172. panta pirmo daļu piešķirtās pilnvaras, uzskatīja, ka uz dzelzceļa kravu koridoriem neattiecas kopīgu interešu projekti, kuri noteikti šajā regulā. Arī Regulā Nr. 913/2010 par Eiropas dzelzceļa tīklu konkurētspējīgiem kravas pārvadājumiem pat attiecībā uz esošiem dzelzceļa kravu koridoriem nav paredzēts, ka tie būtu jāattīsta kā infrastruktūras projekti.

(sal. ar 43., 44., 46., 51.–53., 55., 58. un 60. punktu)
Lieta C‑489/14

A

pret

B

(High Court of Justice (England & Wales) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību — Regula (EK) Nr. 2201/2003 — Lis pendens — 16. pants un 19. panta 1. un 3. punkts — Laulāto atšķiršanas tiesvedība pirmajā dalībvalstī un laulības šķiršanas tiesvedība otrā dalībvalstī — Tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība — Jēdziens “noteikta” piekritība — Pirmās tiesvedības izbeigšana un jaunas laulības šķiršanas tiesvedības uzsākšana pirmajā dalībvalstī — Sekas — Laika starpība starp dalībvalstīm — Ietekme uz tiesās uzsākto tiesvedību”

Kopsavilkums – Tiesas (trešā palāta) 2015. gada 6. oktobra spriedums

Skat. nolēmuma tekstu. (sal. ar 27. punktu)

Lai noteiktu, vai pastāv lis pendens situācija, no Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 19. panta 1. punkta noteikumiem izriet, ka laulības lietās nav prasīts, ka dažādu dalībvalstu tiesās iesniegtās prasības tiek balstītas uz tā paša pamata. Lai arī ir svarīgi, ka prasības attiecas uz vienām un tām pašām pusēm, tām var būt dažāds pamats, ar nosacījumu, ka tās attiecas uz laulāto atšķiršanu, laulības šķiršanu vai laulības atcelšanu. Šo interpretāciju apstiprina Regulas 19. panta 1. un 2. punkta salīdzinājums, kas parāda, ka vienīgi šī 2. punkta attiecībā uz vecāku atbildību piemērošana ir pakļauta nosacījumam par to, ka iesniegtajām prasībām ir jābūt balstītām uz vienu un to pašu pamatu. Tādējādi lis pendens situācija var pastāvēt, ja prasības ir iesniegtas divās dažādu dalībvalstu tiesās, vienā – laulāto atšķiršanas tiesvedībā un otrā – laulības šķiršanas tiesvedībā, vai ja abās ir iesniegta prasība par laulības šķiršanu. (sal. ar 33. punktu)

Ja divu dažādu dalībvalstu tiesās ir iesniegtas prasības, vienā – laulāto atšķiršanas tiesvedībā un otrā – laulības šķiršanas tiesvedībā, vai ja abās ir iesniegta prasība par laulības šķiršanu, lai lietas dalībnieku identiskuma gadījumā Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu 19. panta 1. punkta izpratnē noteiktu tās tiesas piekritību, kurā pirmajā iesniegta prasība, pietiek, ka tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, nav pēc savas ierosmes atteikusies no savas jurisdikcijas un ka neviens no lietas dalībniekiem to nav apstrīdējis pirms vai līdz argumentu izvirzīšanas brīdim, ko saskaņā ar tā valsts tiesībām uzskata par pirmo aizstāvību par lietas būtību šajā tiesā. (sal. ar 33. un 34. punktu)
Lieta C‑319/14

B & S Global Transit Center BV

pret

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlanden

“lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Kopienas Muitas kodekss — Regula (EEK) Nr. 2913/92 — 203. un 204. pants — Kopienas ārējā tranzīta režīms — Regula (EEK) Nr. 2454/93 — 365., 366. un 859. pants — Muitas parāda rašanās — Izņemšana vai neizņemšana no muitas uzraudzības — Pienākuma neizpilde — Tranzīta procedūras neizbeigšana — Preču izvešana no Eiropas Savienības muitas teritorijas”

Kopsavilkums – Tiesas (piektā palāta) 2015. gada 29. oktobra spriedums

Muitas savienība — Ievedmuitas parāda rašanās sakarā ar tādu preču izņemšanu no muitas uzraudzības, kas ir apliekamas ar ievedmuitas nodokli — Piemērojamība — Preces, uz kurām attiecas ārējā tranzīta režīms, tās neuzrādot muitas iestādē — Preču izvešana no Eiropas Savienības muitas teritorijas — Trešās valstīs izdotu muitas dokumentu, kas kalpo par pierādījumu muitas procedūras izbeigšanai, neiesniegšana — Muitas parāda rašanās

(Padomes Regulas Nr. 2913/92, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1791/2006, 37. panta 1. punkts un 203. un 204. pants; Komisijas Regulas Nr. 2454/93 365. panta 3. punkts un 366. panta 2. un 3. punkts)

Regulas Nr. 2913/92 par Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1791/2006, 203. un 204. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pienākuma uzrādīt preci, uz kuru attiecas Kopienas ārējā tranzīta režīms, galamērķa muitas iestādē neizpilde ir pamats tam, lai rastos muitas parāds, pamatojoties nevis uz šīs regulas 204. pantu, bet uz minētās regulas 203. pantu, ja attiecīgā prece ir izvesta no Eiropas Savienības muitas teritorijas un ja procedūras izmantotājs nav spējīgs iesniegt dokumentus, kas atbilst Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92, tās versijā, kas izriet no Regulas Nr. 993/2001, 365. panta 3. punktam vai Regulas Nr. 2454/93, versijā, kas izriet no Regulas Nr. 1192/2008, 366. panta 2. un 3. punktam.

Faktiski Regulas Nr. 2913/92 203. panta 1. punktā ietvertais izņemšanas no muitas uzraudzības jēdziens ir jāsaprot tā, ka tas ietver jebkādu darbību un bezdarbību, kuras rezultātā kaut uz īsu brīdi kompetentajām muitas iestādēm ir liegta piekļuve muitas uzraudzībai pakļautajām precēm un traucēta minētās regulas 37. panta 1. punktā paredzētās kontroles veikšana. Lai pastāvētu izņemšana no muitas uzraudzības, pietiek ar to, ka prece ir tikusi objektīvi izņemta no minētajām pārbaudēm, neatkarīgi no tā, ka tas faktiski būtu bijis jāveic kompetentajai iestādei. Turklāt tikai tas, ka preces ir izvestas no Savienības muitas teritorijas, nav pretrunā faktam, ka pienākuma šīs preces uzrādīt attiecīgajās galamērķa muitas iestādēs neizpildi var kvalificēt kā “izņemšanu no muitas uzraudzības”, kas ir muitas parāda rašanās pamats saskaņā ar Regulas Nr. 2913/92 203. pantu. Šāda izņemšana var pastāvēt, lai gan preces nelikumīgi nav laistas Savienības ekonomiskajā apritē.

(sal. ar 28., 29., 34. un 40. punktu un rezolutīvo daļu)