LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 90/16

Prasība, kas celta 2009. gada 13. februārī – Eiropas Kopienu Komisija/Francijas Republika

(Lieta C-64/09)

2009/C 90/25

Tiesvedības valoda – franču

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Kopienu Komisija (pārstāvji – P. Oliver un J.-B. Laignelot)

Atbildētāja: Francijas Republika

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka, nepieņemot visus normatīvos aktus, kas vajadzīgi, lai pareizi un pilnībā transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. septembra Direktīvas 2000/53/EK par nolietotiem transportlīdzekļiem (1) 2. panta 13. punktu, 4. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 5. panta 3. un 4. punktu, 6. panta 3. punktu, 7. panta 1. punktu un 8. panta 3. punktu, Francijas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

— piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Savas prasības pamatojumam Komisija izvirza septiņus iebildumus par noteiktu Direktīvas 2000/53/EK noteikumu nepareizu transponēšanu Francijas tiesībās.

Prasītāja pirmām kārtām apgalvo, ka nav tikusi nodrošināta pietiekami skaidra un precīza 2. panta 13. punkta definīcijas par nolietotu transportlīdzekļu “izjaukšanas informāciju” transponēšana tiktāl, ciktāl atbilstošajai valsts tiesību normai nepārprotami ir šaurāka piemērošanas joma nekā direktīvas normai un tā it īpaši neietver nekādu saikni ar Kopienu likumdevēja norādīto mērķi par pareizu un videi drošu apstrādi.

Saskaņā ar prasītājas teikto 4. panta 2. punkta a) apakšpunkta novēlotās transponēšanas sekas ir, ka astoņpadsmit mēnešus tirgū bija transportlīdzekļi, materiāli un detaļas, kas, atskaitot izņēmuma gadījumus, saturēja svinu, dzīvsudrabu, kadmiju un sešvērtīgo hromu, jo atbilstošās valsts tiesību normas bija piemērotas apstiprināto tipu transportlīdzekļiem tikai, sākot ar 2004. gada 31. decembri, kaut gan direktīvas 4. panta 2. punkta a) apakšpunkts atsaucas uz 2003. gada 1. jūliju.

Prasītāja apgalvo arī, ka 5. panta 3. punktā noteiktā nolietota transportlīdzekļa likvidācijas sertifikāta izsniegšanas procedūra Francijas tiesībās nav pareizi pārņemta, kas varētu radīt neskaidras situācijas, it īpaši no citām dalībvalstīm nākušu transportlīdzekļu īpašniekiem. Konkrētāk Komisija šajā sakarā kritizē to, ka likvidācijas sertifikāts netiek izsniegts transportlīdzekļa nogādāšanas brīdī, bet gan tikai pēc tā fiziskas iznīcināšanas, un ka šis sertifikāts tiek izsniegts nevis transportlīdzekļa turētājam, bet gan tā departamenta prefektam, kurā transportlīdzeklis ir reģistrēts.

Ceturtkārt, Komisija kritizē 5. panta 4. punkta transpozīciju, kas esot pretrunā tā lietderīgajai iedarbībai tiktāl, ciktāl ar to tiek atļauts noteiktiem licenzētiem apstrādes punktiem – licenzētiem izjaucējiem – atteikties pieņemt nolietotus transportlīdzekļus un netiek paredzēts šo izjaucēju kompensēšanas mehānisms.

Tāpat ar 6. panta 3. punkta transpozīciju nav ievērots “atbrīvošanas no liekām detaļām” jēdziens, kas apzīmē pirmo nolietotu transportlīdzekļu apstrādes posmu, proti, viegli noņemamo detaļu noņemšanu pirms sanācijas.

Prasītāja kritizē arī 7. panta 1. punkta transpozīciju tiktāl, ciktāl Francijas iestādes sekmē transportlīdzekļu detaļu pārstrādi “tad, kad to ļauj tehniskie un ekonomiskie apstākļi”, lai gan direktīva paredz ierobežojošāku pienākumu pārstrādāt tad, “kad tas ir videi labvēlīgs risinājums”.

Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka 8. panta 3. punkts dalībvalstīm uzliek pienākumu veikt skaidri noteiktus pasākumus, lai transportlīdzekļu konstruktori vai detaļu ražotāji attiecībā uz katru jaunu tirgū laistu transportlīdzekļu veidu sniegtu informāciju par tā izjaukšanu rokasgrāmatu veidā vai ar elektronisko mediju palīdzību.

(1) OV L 269, 34. lpp.