Apvienotās lietas C‑61/17, C‑62/17 un C‑72/17

Bichat u.c.

pret

Aviation Passage Service Berlin GmbH & Co. KG

(Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Kolektīvā atlaišana – Direktīva 98/59/EK – 2. panta 4. punkta pirmā daļa – Jēdziens “uzņēmums, kas kontrolē darba devēju” – Konsultēšanās ar darbiniekiem procedūras – Pierādīšanas pienākums

Kopsavilkums – Tiesas (piektā palāta) 2018. gada 7. augusta spriedums

Sociālā politika – Tiesību aktu tuvināšana – Kolektīvā atlaišana – Direktīva 98/59 – Darbinieku informēšanas un konsultēšanās kārtība – Jēdziens “uzņēmums, kas kontrolē darba devēju” – Apjoms – Autonoma un vienveidīga interpretācija

(Padomes Direktīvas 98/59 2. panta 4. punkta pirmā daļa)

Padomes Direktīvas 98/59/EK (1998. gada 20. jūlijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu 2. panta 4. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “uzņēmums, kas kontrolē darba devēju” ietver jebkuru uzņēmumu, kurš ir saistīts ar šo darba devēju ar tā pamatkapitāla daļām vai ar citām juridiskajām saitēm, kas ļauj tam īstenot izšķirošu ietekmi darba devēja lēmējinstitūcijās un likt darba devējam paredzēt vai veikt kolektīvo atlaišanu.

Šajā ziņā ir jānorāda, pirmām kārtām, ka Direktīvas 98/59 2. panta 4. punkta pirmajā daļā nav nedz definēts jēdziens “uzņēmums, kas kontrolē darba devēju”, nedz šajā ziņā sniegta atsauce uz dalībvalstu tiesībām. Tādējādi saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības, gan no vienlīdzības principa prasības izriet, ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Eiropas Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi (skat. it īpaši spriedumus, 2005. gada 27. janvāris, Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59 29. un 30. punkts, kā arī 2015. gada 13. maijs, Lyttle u.c.,C‑182/13, EU:C:2015:317, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

Šajos apstākļos no interpretācijas attiecībā uz Direktīvas 98/59 2. panta 4. punkta pirmās daļas rašanos, kā arī tās mērķi izriet, pirmkārt, ka jēdziens “uzņēmums, kas kontrolē darba devēju” attiecas uz jebkuru uzņēmumu, kurš atbilstoši piederībai tai pašai grupai vai daļām tā pamatkapitālā, kas piešķir balsu vairākumu kopsapulcē un/vai pastāvošajās darba devēja lēmējinstitūcijās, var likt tam pieņemt lēmumu, ar kuru paredz vai veic kolektīvo atlaišanu.

Turklāt ir uzskatāms, ka šajā jēdzienā ietilpst arī situācijas, kurās uzņēmums, arī nesasniedzot iepriekšējā punktā atgādināto balsu vairākumu, var īstenot izšķirošu ietekmi šī sprieduma 31. punkta izpratnē, kas izpaužas balsojumu iznākumos sabiedrības institūcijās, un tas notiek tostarp tādēļ, ka darba devēja pamatkapitāls ir sadrumstalots, salīdzinoši maz dalībnieku piedalās kopsapulcēs vai darba devēja iekšienē pastāv vienošanās starp dalībniekiem.

Otrkārt, lai nodrošinātu tiesiskās noteiktības principa aizsardzību, tīri faktiski kritēriji, piemēram, kritērijs, ka pastāv darba devēja un cita uzņēmuma kopīga mantiska interese vai pastāv “uzņēmuma labi saprotama paša interese izpildīt Direktīvā 98/59 paredzētos informēšanas, konsultēšanās un izziņošanas pienākumus”, uz ko Eiropas Komisija ir norādījusi rakstveida un mutvārdu apsvērumos, nevar pamatot tādas situācijas esamību, kurā uzņēmums kontrolē darba devēju Direktīvas 98/59 2. panta 4. punkta pirmās daļas izpratnē.

(skat. 29., 40.–42. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)