ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
55

Konkrētajā gadījumā Spānijas valdība norāda uz atšķirību, kas raksturo situāciju, kurā tiek izmaksāts tāds pabalsts, kāds paredzēts Darba likuma 49. panta 1. punkta c) apakšpunktā, beidzoties noteikta laika darba līguma – tāda kā uz noteiktu laiku noslēgts daļējas atvietošanas līgums – termiņam, salīdzinājumā ar situāciju, kurā tiek izmaksāts lielāks pabalsts tad, ja atlaišana notiek kāda no minētā likuma 52. pantā minētajiem iemesliem dēļ, piemēram, darba devēja saimniecisku, tehnisku, organizatorisku vai ražošanas iemeslu dēļ, ja likvidēto amata vietu skaits ir mazāks par to, kas vajadzīgs, lai darba līgumu uzteikumu kvalificētu kā “kolektīvo atlaišanu”. Minētā valdība būtībā uzsver, ka, lai gan Spānijas likumdevējs ir ieviesis pirmo minēto pabalstu, lai novērstu pagaidu nodarbinātības attiecību pārlieku izmantošanu un lai pastiprinātu nodarbinātības stabilitāti, tā izmaksa notiek saistībā ar notikumu, kuru darba ņēmējs varēja paredzēt noteikta laika darba līguma noslēgšanas brīdī. Tātad šī pabalsta mērķis – atšķirībā no otrā minētā pabalsta – neesot kompensēt darba ņēmēju leģitīmo cerību uz darba attiecību turpināšanu pievilšanu saistībā ar viņa atlaišanu kāda no minētajā 52. pantā paredzētajiem iemesliem dēļ. Šī atšķirība ļaujot izskaidrot, kāpēc pabalsta, kas piešķirams darba ņēmējam viņa darba līguma izbeigšanās gadījumā, līmenis nav vienāds abos gadījumos.
15

1994. gada UStG redakcijā, kas bija piemērojama 2012. gadā (BGBl. I, 34/2010), 25. pants “Trijstūra darījums” ir formulēts šādi: “Definīcijas (1) Trijstūra darījums ir konstatējams, ja trīs uzņēmēji trīs dažādās dalībvalstīs noslēdz piegādes darījumus par vienu un to pašu preci, šī prece nonāk tieši no pirmā piegādātāja pie pēdējā pircēja un ir izpildīti 3. punktā minētie nosacījumi. Minētais ir spēkā arī tad, ja pēdējais pircējs ir juridiska persona, kas nav uzņēmējs vai preci neiegādājas savam uzņēmumam. Iegādes Kopienas iekšienē vieta trijstūra darījuma gadījumā (2) Iegāde Kopienas iekšienē 3. panta 8. punkta otrā teikuma izpratnē ir uzskatāma par apliktu ar PVN, ja uzņēmējs (pircējs) pierāda, ka ir konstatējams trijstūra darījums un ka viņš ir izpildījis deklarēšanas pienākumu atbilstoši 6. punktam. Ja uzņēmējs neizpilda deklarēšanas pienākumu, atbrīvojumam no nodokļa nav atpakaļejoša spēka. Atbrīvojumi preču iegādei Kopienas iekšienē (3) Iegāde Kopienas iekšienē ir atbrīvota no PVN, ja ir izpildīti šādi nosacījumi: a) uzņēmēja (pircēja) dzīvesvieta vai juridiskā adrese nav valsts teritorijā, taču tas [Savienības] teritorijā ir identificēts PVN nolūkā; b) iegāde notiek turpmākas uzņēmēja (pircēja) valsts teritorijā piegādes nolūkā tādam uzņēmējam vai juridiskajai personai, kas valsts teritorijā ir identificēts PVN nolūkā; c) iegādāto preču izcelsme ir cita dalībvalsts nekā tā, kurā uzņēmējs (pircējs) ir identificēts PVN nolūkā; d) pilnvaras rīkoties ar iegādātajām precēm tiek uzreiz nodotas no pirmā uzņēmēja vai pirmā pircēja pēdējam pircējam (saņēmējam); e) nodoklis atbilstoši 5. punktam ir jāmaksā saņēmējam. Rēķina izrakstīšana, ko veic pircējs (4) Rēķinā, piemērojot 3. punktā paredzēto atbrīvojumu, papildus ir jānorāda šāda informācija: – tieša norāde par trijstūra darījuma Kopienas iekšienē esamību un pēdējā pircēja nodokļa maksāšanas pienākumu; – PVN identifikācijas numurs, kuru uzņēmums (pircējs) ir izmantojis preču iegādei Kopienas iekšienē un to turpmākai piegādei, un – piegādes saņēmēja PVN identifikācijas numurs. Persona, kurai jāmaksā nodoklis (5) Trijstūra darījuma gadījumā nodoklis ir jāmaksā ar nodokli apliekamās piegādes saņēmējam, ja pircēja sagatavotais rēķins atbilst 4. punktam. Pircēja pienākumi (6) Lai izpildītu deklarēšanas pienākumu 2. punkta izpratnē, uzņēmējam kopsavilkuma paziņojumā ir jānorāda šāda informācija: – PVN identifikācijas numurs valsts teritorijā, kuru tas ir izmantojis preču iegādei Kopienas iekšienē un turpmākai piegādei; – turpmākas uzņēmēja veiktās piegādes saņēmēja PVN identifikācijas numurs, kas tam ir ticis piešķirts nosūtīto vai transportēto preču galamērķa dalībvalstī; – attiecībā uz katru no šiem saņēmējiem atlīdzību par uzņēmēja šādā veidā veiktajām piegādēm nosūtīto vai transportēto preču galamērķa dalībvalstī summa. Šīs summas ir jādeklarē par kalendārā gada ceturksni, par kuru ir jāmaksā nodoklis. Saņēmēja pienākumi (7) Aprēķinot nodokli atbilstoši 20. pantam, aprēķinātajai summai ir jāpieskaita saskaņā ar 5. punktu maksājamā summa.”
65

No vienas puses, runājot par pamatlietām, kurās prasītāji attiecīgi ir K.A., M.Z. un B.A., vispirms ir jāuzsver, ka – atšķirībā no nepilngadīgajiem, it īpaši, ja tie ir mazgadīgi bērni, kā attiecīgie Savienības pilsoņi lietā, kurā pasludināts 2011. gada 8. marta spriedums Ruiz Zambrano (C‑34/09, EU:C:2011:124), – pieaugušais principā spēj dzīvot no saviem ģimenes locekļiem neatkarīgu dzīvi. No tā izriet, ka tādu atkarības attiecību atzīšana starp diviem pieaugušajiem, vienas ģimenes locekļiem, kas rada atvasinātas uzturēšanās tiesības saskaņā ar LESD 20. pantu, ir iedomājama tikai izņēmuma gadījumos, kad, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, attiecīgā persona nekādi nevarētu tikt nošķirta no sava ģimenes locekļa, no kura tā ir atkarīga.
11

CGI 160. panta I un I ter punktā redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktu norises laikā, bija noteikts: “I. [..] Nodokļa uzlikšana šādi gūtam kapitāla pieaugumam ir pakļauta tikai vienam nosacījumam, proti, ka tiesības uz sabiedrības peļņu, kas tieši vai netieši pieder cedentam vai tā laulātajam, to augšupējiem vai lejupējiem radiniekiem, pārsniedz kopumā 25 % no šīs peļņas jebkurā brīdī pēdējo piecu gadu laikā. Tomēr, ja pārvešana ir veikta par labu kādai no šajā daļā minētajām personām, kapitāla pieaugumam tiek piemērots atbrīvojums no nodokļa, ja šīs tiesības uz sabiedrības peļņu pilnībā vai daļēji netiek pārdotas trešajai personai piecu gadu laikā. Pretējā gadījumā nodoklis par kapitāla pieaugumu tiek uzlikts pirmajam cedentam gadā, kad tiesības tiek tālākpārdotas trešajai personai. [..] Gada laikā ciestie kapitāla zaudējumi ir attiecināmi tikai uz tāda paša veida kapitāla pieaugumu, kas gūts tajā pašā gadā vai piecu nākamo gadu laikā. [..] I ter. [..] 4. Nodokļa uzlikšana kapitāla pieaugumam, kas gūts pēc 1991. gada 1. janvāra, veicot kapitāldaļām piesaistīto tiesību maiņu saistībā ar uzņēmējsabiedrību, kuras ir uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātājas, apvienošanas, sadalīšanas vai aktīvu pārvešanas tām darījumu, var tikt atlikta 92.B panta II punktā paredzētajos apstākļos [..].”
22

Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, divi pasažieri ar vienotu rezervācijas numuru no gaisa pārvadātāja Air Berlin PLC & Co. Luftverkehrs KG (turpmāk tekstā – “Air Berlin”) rezervēja vienu vietu katram braucienā, ko veidoja divi lidojumi (turpmāk tekstā – “savienotais reiss”), no Ibicas (Baleāru salas, Spānija) uz Diseldorfu (Vācija) ar pārsēšanos Palmā de Maļorkā (Baleāru salas, Spānija).
47

Līdz ar to ir jākonstatē, ka no Direktīvas 2015/2366 35. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkta teksta tiešā veidā neizriet, ka faktam, ka maksājumu sistēma, kura sastāv vienīgi no maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kas pieder vienai grupai, kura izmanto zīmolu koplietošanas partneri vai pārstāvi, katrā ziņā ir tādas sekas, ka minētajai sistēmai tiek liegts saņemt šajā tiesību normā paredzētās izslēgšanas tiesības. Ja Savienības likumdevējs būtu gribējis ierobežot minētās tiesību normas piemērošanas jomu, lai to panāktu, tas būtu varējis to skaidri noteikt (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 19. marts, Komisija/Itālija, C‑275/07, EU:C:2009:169, 99. punkts).
33

2015. gada 27. februārī Komisija izdeva papildu argumentēto atzinumu, kurā tā secināja, ka Polijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 2008/50 13. panta 1. punktā, XI pielikuma un 22. panta 3. punktā noteiktos pienākumus, jo tā, pirmkārt, laika posmā no 2007. līdz 2013. gadam un vēl pēc tam 35 zonās nav ievērojusi PM10 koncentrācijas dienas robežlielumus, 9 zonās nav ievērojusi gada PM10 koncentrācijas robežlielumus un, otrkārt, 3 zonās laika posmā no 2010. gada 1. janvāra līdz 2011. gada 10. jūnijam nav ievērojusi šo dienas robežlielumu pielaides robežas, un vienā zonā to nav darījusi laikā no 2011. gada 1. janvāra līdz 2011. gada 10. jūnijam. Turklāt Komisija uzskatīja, ka Polijas Republika ir pārkāpusi šīs direktīvas 23. panta 1. punkta otro daļu un tās XV pielikuma A daļu, jo tā nav veikusi pasākumus, lai PM10 koncentrācijas robežlielumu apkārtējā gaisā pārkāpuma periods būtu pēc iespējas īsāks, un Polijas tiesībās nepareizi transponējusi tajā ietvertos pienākumus.
18

P. Nowak kā praktikants bija nokārtojis pirmā līmeņa grāmatvedības eksāmenus un trīs no otrā līmeņa eksāmeniem Institute of Chartered Accountants of Ireland (Īrijas Zvērinātu revidentu kolēģija, turpmāk tekstā – “Zvērinātu revidentu kolēģija”). Tomēr viņš nenokārtoja stratēģisko finanšu un vadības grāmatvedības [Strategic Finance and Management Accounting] eksāmenu, kurā pārbaudes kārtotājiem bija atļauts izmantot savus mācību materiālus (t.s. “open book exam”).
17

Tā kā daži C un C1 kategorijas tehniskie parametri ir identiski D1 un D kategorijas tehniskajiem parametriem, Komisija uzsver nepieciešamību precīzi norobežot C un C1 kategorijas, no vienas puses, un D1 un D kategorijas, no otras puses. Šajā saistībā Direktīvā 2006/126 veiktā norobežošana, proti, C un C1 kategoriju definīcijā izmantotais vārdu salikums “kuri nepieder pie D1 vai D kategorijas”, līdz ar to nozīmējot, ka transportlīdzekļi, kas atbilst C1/C un D1/D kategoriju tehniskajiem parametriem, bet kas galvenokārt ir paredzēti pasažieru pārvadājumiem, ietilpst D1 un D kategorijā, bet transportlīdzekļi, kas nepieder pie D1 un D kategorijas, ietilpst C1 un C kategorijā.
16

Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Direktīvas 2004/18 45. panta 2. punkta pirmās daļas c) un g) apakšpunkta un 3. punkta a) apakšpunkta, kā arī Savienības tiesībās paredzēto tiesiskās paļāvības aizsardzības, tiesiskās noteiktības, vienlīdzīgas attieksmes, samērīguma un pārredzamības, tiesvedības apgrūtināšanas aizlieguma un publiskā iepirkuma procedūru maksimālas atvērtības konkurencei, kā arī sankciju piemērojamības gadījumu izsmeļošā rakstura un noteiktības principu pareizai piemērošanai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā Leģislatīvā dekrēta [Nr. 163/2006] 38. panta 1. punkta c) apakšpunkts, ciktāl šajā valsts tiesību normā paredzētais pienākums sniegt deklarāciju par to, ka nav galīgu notiesājošu spriedumu (tostarp spriedumu, kas taisīti saistībā ar vienošanos par vainas atzīšanu un sodu) par tajā norādītajiem noziedzīgajiem nodarījumiem, ir attiecināts arī uz personām, kuras ir ieņēmušas amatus pretendentos uzņēmumos un kuras ir atbrīvotas no amata gadā pirms paziņojuma par līgumu publicēšanas, un tas ir korelatīvs iemesls izslēgšanai no dalības publiskā iepirkuma procedūrā, ja vien uzņēmums nepierāda, ka tas ir pilnīgi un faktiski norobežojies no minēto personu krimināli sodītās rīcības, atstājot vērtējumu par šīs norobežošanās prasības ievērošanu līgumslēdzējas iestādes ziņā, kas ļauj līgumslēdzējai iestādei faktiski ieviest šādus pienākumus, neizpildes gadījumā paredzot izslēgšanu no dalības publiskā iepirkuma procedūrā: i) pienākumu sniegt informāciju un deklarācijas par krimināllietām, kurās vēl nav pasludināts galīgs spriedums (un kurām pēc definīcijas tādējādi ir neskaidrs iznākums), kas likumā nav paredzēts pat attiecībā uz amatus ieņemošām personām; ii) pienākumu labprātīgi norobežoties, nenosakot nedz attaisnojamās rīcības tipoloģiju, nedz attiecīgo laika atsauci (kas var būt arī agrāk par brīdi, kad spriedums krimināllietā kļūs galīgs), nedz procedūras stadiju, kad ir jāizpilda šis pienākums; iii) pienākumu lojāli sadarboties, kura saturs nav skaidri noteikts, izņemot vienīgi atsauci uz vispārīgo labticības klauzulu?”
20

Uzskatīdama, ka tajā ierosinātās tiesvedības risinājums ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas, Tribunale di Bolzano (Bolcāno tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Direktīvas 75/363], 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts un tajā minētais pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts iekšējo tiesību normu kā tā, kas ir piemērojama pamatlietā un ar ko ārstiem, kuri iegūst specializāciju, paredzētās atlīdzības izmaksa ir pakļauta nosacījumam, ka ārstam, kas saņem atlīdzību, ir jāiesniedz saistību raksts par savu apņemšanos desmit gadu laikā pēc specializēto studiju diploma iegūšanas vismaz piecus gadus strādāt Bolcāno autonomās provinces veselības aprūpes sabiedriskā pakalpojuma dienestā, un ar ko minēto saistību pilnīgas neievērošanas gadījumā skaidri ir ļauts Bolcāno autonomajai provincei, kas ir reģionālā pašpārvaldes struktūra, kura finansē atlīdzību, saņemt atpakaļ summu līdz 70 % no izmaksātās stipendijas, kam pieskaitīti likumiskie procenti, kuri aprēķināti no brīža, kad iestāde izmaksājusi atsevišķos maksājumus? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai LESD 45. pantā minētais darba ņēmēju brīvas pārvietošanās princips pieļauj tādu valsts tiesību normu kā tā, kas ir piemērojama pamatlietā un ar ko ārstiem, kuri iegūst specializāciju, paredzētās atlīdzības izmaksa ir pakļauta nosacījumam, ka ārstam, kas saņem atlīdzību, ir jāiesniedz saistību raksts par savu apņemšanos desmit gadu laikā pēc specializēto studiju diploma iegūšanas vismaz piecus gadus strādāt Bolcāno autonomās provinces veselības aprūpes sabiedriskā pakalpojuma dienestā, un ar ko minēto saistību pilnīgas neievērošanas gadījumā skaidri ir ļauts Bolcāno autonomajai provincei, kas ir reģionālā pašpārvaldes struktūra, kura finansē atlīdzību, saņemt atpakaļ summu līdz 70 % no izmaksātās stipendijas, kam pieskaitīti likumiskie procenti, kuri aprēķināti no brīža, kad iestāde izmaksājusi atsevišķos maksājumus?”
45

Tādējādi gan no Direktīvas 2004/18 15. panta c) punkta teksta, gan no konteksta, kādā tas iekļaujas, izriet, ka šis pants ir izņēmums no šīs direktīvas materiālās piemērošanas jomas. Šāds izņēmums noteikti ir interpretējams šauri (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2013. gada 20. jūnijs, Consiglio Nazionale degli Ingegneri, C‑352/12, nav publicēts, EU:C:2013:416, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
26

Runājot par kādu normu kādā no Savienības tiesu reglamentiem, kuru pati šī tiesa turklāt ir pieņēmusi un atzinusi par autentisku visās tās tiesvedības valodās atbilstoši šī reglamenta 44. pantam kopsakarā ar tā 227. panta 1. punktu, – ja no tiesvedībā iesaistītajām personām tiktu gaidīts, ka tās aplūkos visas šī reglamenta valodu redakcijas, lai izvairītos no situācijas, kad kāda iespējama atšķirība reglamenta tekstā tiesvedības valodas redakcijā izraisa nepieņemamību, tas būtu pretrunā viņu tiesībām vērsties Savienības tiesā viņu izvēlētajā oficiālajā valodā, kuras izriet gan no LESD 20. panta 2. punkta d) apakšpunkta un 24. panta ceturtās daļas, gan no Vispārējās tiesas Reglamenta 45. panta.
3)

Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2006. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 1791/2006, 203. panta 3. punkta trešais ievilkums un 213. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka apstāklis, ka saņēmējs ir ieguvis vai viņa valdījumā ir bijušas preces, attiecībā uz kurām tas apzinājās, ka tās ir pārvadātas, izmantojot TIR karneti, un tas, ka nav konstatēts, ka šīs preces būtu uzrādītas un deklarētas galamērķa muitas iestādē, pats par sevi nav pietiekami, lai uzskatītu, ka šāds saņēmējs apzinājās vai tam bija jāapzinās, ka minētās preces ir izņemtas no muitas uzraudzības pirmās no šīm tiesību normām izpratnē, tāpēc tas ir jāuzskata par solidāri atbildīgu par muitas parādu atbilstoši otrajai no šīm tiesību normām.
5

Saskaņā ar Direktīvas 2009/72 9. pantu “Pārvades sistēmas un pārvades sistēmu operatoru nodalīšana”: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka no 2012. gada 3. marta: a) visi uzņēmumi, kam pieder pārvades sistēma, darbojas kā pārvades sistēmu operatori; b) viena un tā pati persona vai personas nevar: i) tieši vai netieši kontrolēt uzņēmumu, kas veic kādu no ražošanas vai piegādes funkcijām, un tieši vai netieši kontrolēt pārvades sistēmas operatoru vai pārvades sistēmu vai izmantot tiesības šajos uzņēmumos; vai ii) tieši vai netieši kontrolēt pārvades sistēmas operatoru vai pārvades sistēmu un tieši vai netieši kontrolēt uzņēmumu, kas veic kādu no ražošanas vai piegādes funkcijām, vai izmantot tiesības šādā uzņēmumā; c) viena un tā pati persona vai personas nevar iecelt Uzraudzības padomes, Administratīvās valdes vai tādu struktūru locekļus, kas juridiski pārstāv pārvades sistēmas operatoru vai pārvades sistēmu, nedz arī tieši vai netieši kontrolēt uzņēmumu, kas veic kādu no ražošanas vai piegādes funkcijām, vai izmantot tiesības šādā uzņēmumā; un d) viena un tā pati persona nav tiesīga kļūt par Uzraudzības padomes, Administratīvās valdes vai to struktūru locekli, kas juridiski pārstāv uzņēmumu, ne uzņēmumā, kas veic kādu no ražošanas vai piegādes funkcijām, ne pārvades sistēmas operatorā vai pārvades sistēmā. [..] 8. Ja 2009. gada 3. septembrī pārvades sistēma pieder vertikāli integrētam uzņēmumam, dalībvalsts var pieņemt lēmumu nepiemērot 1. punktu. Šādā gadījumā attiecīgā dalībvalsts vai nu: a) ieceļ neatkarīgu sistēmas operatoru atbilstīgi 13. pantam, vai arī b) ievēro V nodaļas noteikumus. [..]”
26

Spānijas valdība un Eiropas Komisija apšauba lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, pamatojoties uz to, ka pamatlietā aplūkotie fakti, to ieskatā, neietilpstot Negodīgas komercprakses direktīvas piemērošanas jomā. Proti, šī direktīva, kā izrietot no tās 2. un 3. panta, esot piemērojama tikai attiecībā uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi pret patērētājiem un tātad neesot piemērojama attiecībā uz negodīgu komercpraksi pašu tirgotāju starpā. Taču šajā lietā nav strīda par to, ka pārdošana ar zaudējumiem ir notikusi tirgotāju starpā.
9

Saskaņā ar 2007. gada 21. augustadecreto-lei no 291/2007, que aprova o regime do sistema do seguro obrigatório de responsabilidade civil automóvel e transpõe parcialmente para a ordem jurídica interna a Directiva no 2005/14/CE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 11 de Maio, que altera as Directivas nos 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE e 90/232/CEE, do Conselho, e a Directiva no 2000/26/CE, relativas ao seguro de responsabilidade civil resultante da circulação de veículos automóveis (Dekrētlikums Nr. 291/2007 par transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas sistēmas apstiprināšanu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/14/EK, ar ko groza Padomes Direktīvas 72/166/EK, 84/5/EEK, 88/357/EEK un 90/232/EEK, un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/26/EK attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu lietošanu daļēju transponēšanu valsts tiesībās; 2007. gada 21. augustaDiáro da República 1. sērija, Nr. 160) 4. panta 1. punktu: “Ikvienai personai, kuru var uzskatīt par civiltiesiski atbildīgu par miesas bojājumu vai kaitējuma īpašumam atlīdzināšanu, kas nodarīts trešajām personām ar sauszemes transportlīdzekli, kura vadīšanai ir nepieciešama īpaša atļauja, vai tā piekabi, un kurš pastāvīgi atrodas Portugālē, lai transportlīdzeklis varētu piedalīties ceļu satiksmē, ir jābūt apdrošinātai veidā, kas sedz šādu atbildību atbilstoši šim dekrētlikumam.”
30

SMS Meer par 2014. gada 9. jūlija spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību, apgalvojot, ka līguma Nr. 27 noslēgšana ar pircēju un tā daļēja izpilde bija ar nodokli apliekams darījums. Turklāt līgums Nr. 27 arī esot ticis izpildīts, no kopējās līguma cenas samaksājot avansa maksājumu EUR 2 miljonu apmērā, noslēdzot apakšuzņēmuma līgumu un no piegādātāja Turcijā iegādājoties daļu no sastāvdaļām, kas ir vajadzīgas RSA ražošanai. Tādējādi SMS Meer esot pierādījusi tiešu saikni starp attiecīgo preču importu un tās ar nodokli apliekamajiem darījumiem. PVN atmaksāšana, kā uzskata SMS Meer, nevarot būt atkarīga no pierādījumiem par šo preču apriti pēc importa, lai gan līgums Nr. 27 galu galā nav pilnībā izpildīts. Importēšanas brīdī puses vēl esot vēlējušās, lai darījums tiktu īstenots.
49

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Direktīva 2013/32, it īpaši tās 12., 14., 31. un 46. pants, tos skatot Hartas 47. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā neaizliedz to, ka valsts tiesa, kura izskata prasību par tādu lēmumu, ar kuru ir noraidīts acīmredzami nepamatots starptautiskās aizsardzības pieteikums, noraida šo prasību, neveikdama pieteikuma iesniedzēja uzklausīšanu, ja faktiskie apstākļi nerada pilnīgi nekādas šaubas par šī lēmuma pamatotību, ar nosacījumu, pirmkārt, ka pirmās instances procedūrā pieteikuma iesniedzējam ir bijusi iespēja tikt personiski intervētam par viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumu atbilstoši šīs direktīvas 14. pantam un ka ziņojums par šo interviju, ja tā ir notikusi, vai tās protokols ir iekļauts lietas materiālos atbilstoši šīs direktīvas 17. panta 2. punktam, un, otrkārt, ka tiesa, kas izskata prasību, var noteikt šādu uzklausīšanu, ja tā to uzskata par nepieciešamu, lai veiktu šīs pašas direktīvas 46. panta 3. punktā noteikto faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīgu un ex nunc pārbaudi.
7

CGI 119.ter pantā ir noteikts: “1. 119.bis panta 2. punktā paredzētais nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā nav piemērojams dividendēm, ko juridiskai personai, kura atbilst šī panta 2. punktā uzskaitītajiem nosacījumiem, izmaksā sabiedrība vai vienība, kam piemēro normālas likmes uzņēmumu ienākuma nodokli. 2. Lai varētu izmantot 1. punktā minēto atbrīvojumu, juridiskajai personai maksātājam vai personai, kas nodrošina šo ienākumu izmaksu, ir jāpamato, ka tā ir patiesā dividenžu saņēmēja un ka tā atbilst šādiem nosacījumiem: a) tās faktiskā pārvaldes atrašanās vieta ir Eiropas Kopienas dalībvalstī un tā ar trešajām valstīm noslēgtu konvenciju par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu izpratnē nav uzskatāma par tādu, kuras fiskālā rezidence ir ārpus Kopienas; b) tai ir jābūt kādā no formām, kas uzskaitītas ekonomikas ministra rīkojumā ietvertajā sarakstā saskaņā ar [Mātesuzņēmumu un meitasuzņēmumu direktīvas] pielikumu; c) tai tiešā veidā un divus gadus vai ilgāk ir jāpieder vismaz 25 % no tās juridiskās personas kapitāla, kas izmaksā dividendes, vai jāapņemas saglabāt šo dalību nepārtraukti vismaz divus gadus un, tāpat kā apgrozījuma nodokļa jomā, ir jāieceļ pārstāvis, kurš atbildīgs par 1. punktā minētā nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā veikšanu gadījumā, ja šī apņemšanās netiek izpildīta. Iepriekšējā daļā minētās dalības apmērs ir 20 % attiecībā uz dividendēm, kas izmaksātas laika posmā no 2005. gada 1. janvāra līdz 2006. gada 31. decembrim, 15 % attiecībā uz dividendēm, kas izmaksātas laika posmā no 2007. gada 1. janvāra līdz 2008. gada 31. decembrim un 10 % attiecībā uz dividendēm, kas izmaksātas, sākot ar 2009. gada 1. janvāri; d) dalībvalstī, kurā faktiski atrodas tās valde, tai ir jābūt šīs valsts uzņēmumu ienākuma nodokļa maksātājai bez izvēles un atbrīvojuma iespējām. [..] 2.bis Šī panta 1. punkta noteikumi ir piemērojami dividendēm, ko izmaksā tādu juridisko personu pastāvīgajiem uzņēmumiem, kuras atbilst 2. punktā uzskaitītajiem nosacījumiem, ja šie pastāvīgie uzņēmumi atrodas Francijā vai citā Eiropas Kopienas dalībvalstī. 3. Šī panta 1. punktā noteiktais atbrīvojums netiek piemērots, ja no izmaksātajām dividendēm labumu gūst juridiskā persona, kuru tieši vai netieši kontrolē viena vai vairākas personas, kas ir reģistrētas valstīs, kuras nav Kopienas dalībvalstis, ja vien šī juridiskā persona nepierāda, ka 1. punkta noteikumu izmantošana nav galvenais vai viens no galvenajiem līdzdalības virknes mērķiem. [..]”
61

Attiecībā uz prasību par saderību ar Līgumiem no Tiesas judikatūras izriet, ka katrai dalībvalstij ir jānosaka šādi pastiprinātas aizsardzības pasākumi, kam, pirmkārt, ir jātiecas īstenot Direktīvas 2004/35 mērķi, kas ir noteikts tās 1. pantā, t.i., novērst un atlīdzināt kaitējumu videi, un, otrkārt, jāatbilst Savienības tiesībām, it īpaši šo tiesību vispārējiem principiem, no kuriem viens ir samērīguma princips (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 9. marts, ERG u.c., C‑379/08 un C‑380/08, EU:C:2010:127, 79. punkts).