ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
109

Gluži pretēji, no minētā nolēmuma izriet, ka Obras y Servicios Públicos prasītājam pamatlietā ir atzinusi darba stāžu, kas aprēķināts, sākot no 2014. gada 1. janvāra, un tas atbilst darba stāžam, kurš izriet no pēdējā līguma, kuru viņš bija noslēdzis ar šo sabiedrību. Līdz ar to, tā kā minētās tiesību normas otrajā daļā darba stāžs, kas Acciona Agua ir jāatzīst prasītājam pamatlietā, ir ierobežots ar darba stāžu, kas izriet no pēdējā līguma, ko pēdējais minētais ir noslēdzis ar Obras y Servicios Públicos, šīs tiesību normas piemērošanas rezultātā šīs sabiedrības piešķirtais darba stāžs viņa pārejas ietvaros ir saglabāts.
39

It īpaši attiecībā uz autocisternām, kas paredzētas pamatlietā aplūkotajiem SNG pārvadājumiem, ir jānorāda, ka saskaņā ar kopā aplūkotajām 2015. gada ADR A pielikuma 4. daļas 4.3. nodaļas 4.3.2.1.2. un 4.3.3.1.1. punkta un 6.8. nodaļas 6.8.3.1.1. un 6.8.5.1.1. punkta, lasot tos kopā ar šī pielikuma 3. daļas 3.2. nodaļas A tabulas noteikumiem, SNG, kas ir 2. klasē ietilpstoša bīstama prece, pārvadājumi ir jāveic ar autocisternām, kuru tvertnes ir izgatavotas no metāliskiem materiāliem. Tāpat ir jānorāda, ka 2015. gada ADR A pielikuma 6. daļas 6.8. nodaļā ir it īpaši ietvertas “konstrukcijas prasības”, kas tostarp ir piemērojamas autocisternām, kuru tvertnes ir izgatavotas no metāliskiem materiāliem.
38

Šajā gadījumā iesniedzējtiesa Tiesai paziņotajā 2020. gada 19. augusta dokumentā norādīja, ka tai uzdotais jautājums vispārīgi attiecas uz Direktīvā 2006/112, kā arī Īstenošanas regulā Nr. 282/2011 ietverto “pastāvīgas iestādes” jēdziena interpretāciju un ka šajā jautājumā nav nevienas konkrētas atsauces uz šīs direktīvas 194. vai 196. pantu. Iesniedzējtiesa uzsvēra – tas, vai uz pamatlietu attiecas viens vai otrs no šiem pantiem, galu galā ir otršķirīgs faktors, jo gan viens, gan otrs no minētajiem pantiem rada jautājumu par to, kurā valstī nodokļa maksātājs veic uzņēmējdarbību, un tas nozīmē, ka abos gadījumos ir jālemj, vai pastāvīga iestāde pastāv.
4)

Regulas Nr. 261/2004 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai apkalpojošais gaisa pārvadātājs varētu tikt atbrīvots no pienākuma izmaksāt kompensāciju pasažieriem lidojuma ielidošanas ilgas kavēšanās gadījumā, šis pārvadātājs var atsaukties uz tādu ārkārtēju apstākli, kas ir ietekmējis nevis šo aizkavējušos lidojumu, bet iepriekšēju lidojumu, kuru ir nodrošinājis tas pats gaisa pārvadātājs ar to pašu gaisa kuģi, tā reisā trīs reisus pirms attiecīgā lidojuma rotācijas kārtībā, ar nosacījumu, ka pastāv tieša cēloņsakarība starp šāda apstākļa iestāšanos un vēlāk notikušā lidojuma ilgo kavēšanos vai atcelšanu; tas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, it īpaši ņemot vērā veidu, kādā attiecīgais apkalpojošais gaisa pārvadātājs izmanto attiecīgo gaisa kuģi.
110

Šo vērtējumu neatspēko apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojums, saskaņā ar kuru pirms 2014. gada 29. septembra sanāksmes nevis tā pati, bet gan ST bija informēta par attiecīgajiem jaunajiem elementiem. Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzību var iesniegt vienīgi par tiesību jautājumiem. Tādējādi vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt atbilstošos faktus, kā arī tai iesniegtos pierādījumus. Šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2017. gada 9. novembris, TV2/Danmark/Komisija, C‑649/15 P, EU:C:2017:835, 36. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). No pastāvīgās judikatūras izriet arī, ka sagrozīšanai acīmredzami ir jāizriet no lietas materiāliem bez vajadzības no jauna izvērtēt faktus un pierādījumus (spriedums, 2012. gada 12. jūlijs, Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, nav publicēts, EU:C:2012:455, 97. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
15

Runājot par attiecīgā pasākuma attiecināmību uz valsti un tā finansēšanu no valsts līdzekļiem, Komisija uzskatīja, ka, pieņemdama Likumu par reklāmas nodokli, Ungārija ir atteikusies no līdzekļiem, ko tai būtu bijis jāiekasē no uzņēmumiem, kuru apgrozījums saistībā ar ieņēmumiem no reklāmas ir neliels, proti, no maziem uzņēmumiem, ja tiem būtu tikušas piemērotas tādas pašas nodokļa saistības kā uzņēmumiem, kuru apgrozījums saistībā ar ieņēmumiem no reklāmas ir lielāks (proti, lielākiem uzņēmumiem).
86

Visbeidzot, runājot par Pometon argumentiem saistībā ar šīs lietas salīdzinājumu ar lietu, kurā tika pieņemts Vispārējās tiesas 2017. gada 10. novembra spriedums Icap u.c./Komisija (T‑180/15, EU:T:2017:795), pietiek atgādināt, kā izriet no pašreizējā sprieduma 66. punktā minētās judikatūras, ka jautājums par to, vai Komisija nav ievērojusi nevainīguma prezumpciju, ir atkarīgs no katras konkrētas lietas izlīguma lēmumiem, tostarp no to pamatojuma, kā arī no īpašiem apstākļiem, kādos tie ir pieņemti.
75

Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka ieņēmumi no IVPEE iekasēšanas būtu uzskatāmi par valsts atbalsta pasākuma finansēšanas veidu šīs judikatūras izpratnē. No tā izriet, ka šis nodoklis nevar tikt uzskatīts par tādu, kas ietilpst LESD noteikumu par valsts atbalstu piemērošanas jomā.
28

Turklāt, nosakot katra darba ņēmēja tiesības uz maksimālā darba laika ierobežojumu un uz ikdienas un iknedēļas atpūtas laikposmiem, Direktīvā 2003/88 ir precizētas pamattiesības, kas ir skaidri nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 2. punktā, un tās līdz ar to ir jāinterpretē šī 31. panta 2. punkta gaismā. No tā it īpaši izriet, ka Direktīvas 2003/88 normas nevar tikt interpretētas šauri, negatīvi ietekmējot tiesības, kuras no tās izriet darba ņēmējam (šīsdienas spriedums, Radiotelevizija Slovenija (Izsaukuma gatavības laikposms nomaļā vietā), C‑344/19, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
75

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2014/24 2. panta 1. punkta 4) apakšpunkta c) punktā minētās alternatīvas otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja nacionālajai sporta federācijai atbilstoši valsts tiesībām ir pārvaldības autonomija, šīs federācijas pārvaldību var uzskatīt par tādu, uz kuru ir attiecināma valsts iestādes kontrole, tikai tad, ja no pilnvaru, kas ir šai iestādei attiecībā uz minēto federāciju, visaptverošas analīzes izriet, ka pastāv aktīva pārvaldības kontrole, kas faktiski atspēko minēto autonomiju tādā mērā, ka ļauj minētajai iestādei ietekmēt šīs pašas federācijas lēmumus publisko līgumu jomā. Tam, ka dažādās nacionālās sporta federācijas īsteno ietekmi pār attiecīgās valsts iestādes darbību, ņemot vērā to vairākumu tās galvenajās koleģiālajās lēmējinstitūcijās, ir nozīme tikai tad, ja ir iespējams konstatēt, ka ikviena no šīm federācijām atsevišķi spēj īstenot nozīmīgu ietekmi uz publisko kontroli, ko šī iestāde īsteno pār to, lai šo kontroli neitralizētu, un ka neatkarīgi no to pārējo nacionālo sporta federāciju ietekmes, kuras atrodas analogā situācijā, šāda nacionālā sporta federācija tādējādi atgūtu kontroli pār savu pārvaldību.
40

Šajā lietā, ņemot vērā, pirmkārt, neievēroto Savienības tiesību normu svarīgumu, jo – kā izriet no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 8. panta un LESD 16. panta – personas datu aizsardzība ir pamattiesības, otrkārt, to, ka specifiskie Savienības tiesību akti par personas datu aizsardzību, proti, Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.), Direktīva 2016/680, kā arī Padomes Pamatlēmums 2008/977/TI (2008. gada 27. novembris) par tādu personas datu aizsardzību, ko apstrādā, policijas un tiesu iestādēm sadarbojoties krimināllietās (OV 2008, L 350, 60. lpp.), pastāv, pateicoties tam, ka tie ir īstenoti ar valsts tiesību aktiem, un, treškārt, to, ka Spānijas Karaliste nav pieņēmusi nevienu pasākumu Direktīvas 2016/680 transponēšanai, Komisija ierosina piemērot smaguma koeficientu 10 skalā no 1 līdz 20. Pārkāpumu ilguma ziņā tā uzskata, ka pienācīgs ir koeficients 1,4 skalā no 1 līdz 3. Šos koeficientus reizinot ar Spānijas Karalistei piemērojamo reizinātāju “n”, proti, 2,06, un ar paušālsummu 3105 EUR, Komisija lūdz piemērot kavējuma naudu 89548,20 EUR (3105×10×1,4×2,06) par katru nokavējuma dienu Direktīvas 2016/680 transponēšanā.
22

Šādos apstākļos Finanzgericht des Saarlandes (Zārlandes Finanšu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [Direktīvas 2006/112] 56. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar “transportlīdzekļa iznomāšanu personai, kura nav nodokļa maksātāja”, ir jāsaprot arī nodokļa maksātāja uzņēmuma transportlīdzekļa, kurš ir tā saimnieciskās darbības aktīvu daļa (uzņēmuma transportlīdzekļa), nodošana lietošanā savam personālam, ja tas par to nesniedz atlīdzību, kas (vismaz daļēji) nesastāvētu no tā veicamā darba, tas ir, neveic samaksu, neizlieto tam daļu no sava atalgojuma naudā un arī pēc pušu vienošanās, saskaņā ar kuru tiesības izmantot uzņēmuma transportlīdzekli ir saistītas ar atteikšanos no citām priekšrocībām, neizvēlas dažādās nodokļa maksātāja piedāvātās priekšrocības?”
29

Attiecībā uz pēdējo minēto aspektu ir jānorāda, ka, atsaucoties, pirmkārt, uz diskrimināciju, “kuras pamatā” ir viens no Direktīvas 2000/78 1. pantā minētajiem iemesliem, un, otrkārt, mazāk labvēlīgu attieksmi pret personām viena no šiem iemesliem “dēļ”, un izmantojot jēdzienus “viena” persona un “cita persona”, šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punkta formulējums neļauj secināt, ka saistībā ar aizsargāto invaliditātes iemeslu, kas noteikts 1. pantā, minētajā direktīvā paredzētais diskriminācijas aizliegums attiektos tikai uz to atšķirīgo attieksmi, kas pastāv personu, kurām ir invaliditāte, un personu, kurām nav invaliditātes, vidū. Savukārt no iepriekš atgādinātā formulējuma “kuras pamatā” izriet, ka diskrimināciju invaliditātes dēļ šīs direktīvas izpratnē var konstatēt tikai tad, ja attiecīgā mazāk labvēlīgā attieksme vai īpaši nelabvēlīgā situācija ir radusies saistībā ar invaliditāti.
39

Pēc šī precizējuma, pirmkārt, ir jāizvērtē iesniedzējtiesas un Vācijas valdības uzdotais jautājums par to, vai tāds atbrīvojums kā UStG 4. panta 13. punktā paredzētais var ietilpt PVN direktīvas 135. panta 1. punkta l) apakšpunkta piemērošanas jomā, saskaņā ar kuru dalībvalsts atbrīvo no nodokļa “nekustamā īpašuma iznomāšanu vai izīrēšanu”. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdzieni, kas izmantoti, lai apzīmētu PVN direktīvas 135. panta 1. punktā paredzētos atbrīvojumus no PVN, tostarp jēdzieni nekustamā īpašuma “iznomāšana” vai “izīrēšana”, ir jāinterpretē šauri, jo šie atbrīvojumi ir atkāpes no vispārējā principa, saskaņā ar kuru PVN iekasē par katru pakalpojumu, ko pret atlīdzību sniedzis nodokļa maksātājs (skat. it īpaši spriedumu, 2018. gada 19. decembris, Mailat, C‑17/18, EU:C:2018:1038, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
3)

Vai prasītājas pakalpojums, kurš ir saistīts ar to, ka prasītāja par samaksu 1 % apmērā no vekselī norādītās summas, kuru tā iekasēja no vekseļa devēja, saņemto vekseli cedēja faktoringa sabiedrībai, bet no faktoringa sabiedrības saņemto summu cedēja vekseļa devējam un galvoja faktoringa sabiedrībai, ka vekseļa devējs samaksās no vekseļa izrietošo summu, kad tā kļūs maksājama, ir: a) no PVN atbrīvots pakalpojums PVN direktīvas 135. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē [vai] b) no PVN atbrīvots pakalpojums PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) apakšpunkta nozīmē?”
27

Runājot par atšķirībām, kas, pēc iesniedzējtiesas domām, pastāv dažās Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta valodu versijās, jo jēdzienam “arods vai profesija”, it īpaši versijā slovēņu valodā, ir pievienoti papildu elementi, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienā no Savienības tiesību normas valodu versijām lietotais formulējums nevar būt vienīgais šīs normas interpretācijas pamats vai tam šajā ziņā nav piešķirama prioritāra nozīme salīdzinājumā ar citu valodu versijām. Nepieciešamība vienveidīgi piemērot un līdz ar to interpretēt Savienības tiesību aktu nepieļauj, ka tiek ņemta vērā tikai viena no tā versijām atsevišķi, bet gan pastāv prasība, lai tas tiktu interpretēts atbilstoši tā tiesiskā regulējuma vispārējai sistēmai un mērķim, kuras elements tas ir (spriedums, 2017. gada 8. jūnijs, Sharda Europe, C‑293/16, EU:C:2017:430, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
19

Tomēr, pirmām kārtām, iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai no Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta viedokļa patērētāja prasījuma cesionārs arī var tikt uzskatīts par patērētāju. Konkrētāk, tai ir šaubas par jautājumu, vai apstāklis, ka patērētājs ir cedējis savu prasījumu pārdevējam vai piegādātājam, rada tādas sekas, ka tas stājas patērētāja tiesībās, ļaujot pārdevējam vai piegādātājam atsaukties uz Savienības labvēlīgo režīmu patērētāju aizsardzības jomā, kas izriet it īpaši no šīs direktīvas.
16

Vispirms ir jāatgādina, ka Savienības noteikumu valsts atbalsta jomā piemērošana ir balstīta uz lojālas sadarbības pienākumu starp valstu tiesām, no vienas puses, un Komisiju un Savienības tiesām, no otras puses, kuru īstenojot ikviena no tām rīkojas atkarībā no uzdevuma, kas tai ir paredzēts LESD (spriedums, 2016. gada 15. septembris, PGE, C‑574/14, EU:C:2016:686, 33. punkts un tajā minētā judikatūra), un to attiecīgās lomas ir viena otru papildinošas, lai gan atšķirīgas (spriedums, 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp prasītāju pamatlietā (BY), kurš apgalvo, ka viņam pieder autortiesības uz fotoattēlu, un atbildētāju pamatlietā (CX) – šīs fotogrāfijas lietotāju, par to, ka atbildētājs pamatlietā (CX) kā pierādījumu tiesvedībā pret prasītāju pamatlietā (BY) civillietu tiesai ir nosūtījis prasītāja pamatlietā (BY) tīmekļvietnes lapas kopiju, kurā ir minētais fotoattēls.
36

No otras puses, kā to ir uzsvērusi Vācijas valdība, pamatlietā aplūkotā atbrīvojuma no nodokļa mērķis, proti, samazināt minētajā tiesību normā paredzēto darījumu izmaksas, apstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru tādu pakalpojumu sniegšanas atbrīvojums no PVN, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, nav atkarīgs no tā, kam tie tiek sniegti, jo šie pakalpojumi ir būtiski svarīgs posms sociālās aprūpes un sociālās nodrošināšanas pasākumu veikšanā, un šo pakalpojumu aplikšana ar PVN noteikti paaugstinātu minēto darījumu izmaksas.
36

2017. gada 29. maijā Tiešo nodokļu administrācijas direktors apmierināja šo lūgumu, adresējot bankai A lēmumu, ar kuru tai tika dots rīkojums sniegt informāciju, kas attiecas uz laikposmu no 2011. gada 1. janvāra līdz 2014. gada 31. decembrim un ietver šādus dokumentus un ziņas: – konkrēta bankas konta pašreizējā(-o) īpašnieka(-u) uzvārds(-i); – personas(-u), kura(-as) ir pilnvarota(-as) veikt darbības ar šo kontu, uzvārds(-i); – personas(-u), kura(-as) atvērusi(-ušas) minēto kontu, uzvārds(-i); – šī paša konta izraksti par attiecīgo laikposmu; – attiecīgā konta patiesais(-ie) labuma guvējs(-i); – informācija par to, vai pēc 2014. gada 31. decembra bankā A ir ticis atvērts kāds cits konts un vai tajā ieskaitīto līdzekļu avots ir agrāk šajā bankā atvērts konts; – izraksti no visiem finanšu aktīviem, kas F. C. pieder sabiedrībā B, sabiedrībā D vai jebkurā citā F. C. kontrolētajā sabiedrībā attiecīgajā laikposmā, un – izraksti no visiem finanšu aktīviem, kuros F. C. šajā laikposmā ir norādīta kā patiesā labuma guvēja.
28

Edison ieskatā, Vispārējā tiesa tādējādi nav ievērojusi ne tikai ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumos lietā The Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2011:784) noteiktos vērtējuma kritērijus, bet arī WIPO pieņemto funkcionālo pieeju, tādu, kāda tā ir izplatīta tās interneta vietnē. Edison, atsaucoties uz 2012. gada 19. jūnija spriedumu TheChartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), norāda, ka attiecībā uz “kategoriju” definīcijām, Nicas klasifikācijas klašu nosaukumos ietvertajiem vispārējiem apzīmējumiem ir jāpiešķir nevis “vispārzināmā nozīme vai pirmā, kas ienāk prātā”, bet gan jāpiemeklē to nozīme tirgus dalībnieku un regulatoru valodā. Tā uzsver, ka pretēji tam, kas ir apgalvots strīdīgajā lēmumā, saimnieciskās darbības subjekti tāpat kā kompetentās iestādes 2003. gadā, kad tika iesniegts attiecīgās grafiskās preču zīmes reģistrācijas pieteikums, apzinājās elektroenerģijas kā aizstājējdegvielas nozīmīgumu. Savas argumentācijas pamatojumam Edison atsaucas uz dažādiem normatīvajiem tekstiem un darbiem.
–

otrkārt, lai pastāvētu šāda kontrole, pietiek ar to, ka šādām publiskām struktūrām kopīgi, kaut vai netieši, pieder vismaz 25 % no attiecīgā uzņēmuma kapitāla vai balsstiesībām saskaņā ar tā uzņēmuma statūtiem, kurš šo uzņēmumu tieši kontrolē, turklāt nav nepieciešams pārbaudīt, vai šīs struktūras var ietekmēt un koordinēt to pārstāvju iespēju faktiski īstenot savas balsstiesības, un vai šie pārstāvji faktiski ņem vērā minēto struktūru intereses.
38

Attiecībā uz jautājumu par to, vai ar šādu tiesību normu var tikt paredzēts, ka ar to vien, ka ieinteresētajai personai ir kriminālsodāmība, pietiek, lai sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumu dēļ atteiktu šai personai pastāvīgā iedzīvotāja statusa piešķiršanu, no paša Direktīvas 2003/109 6. panta 1. punkta otrās daļas formulējuma izriet, ka, izsakot šādu atteikumu, ir jāņem vērā un ir jāizsver noteikts apstākļu skaits, tas ir, no vienas puses, attiecīgās personas veiktā nodarījuma veids un nopietnība, apdraudējums, ko tā rada sabiedriskajai kārtībai vai sabiedrības drošībai, un, no otras puses, tās uzturēšanās ilgums uzņēmējā dalībvalstī, kā arī tās iespējamā saikne ar šo dalībvalsti.
35

Tomēr, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 32. punktā, gadījumā, kad – ņemot vērā tostarp darbību atkārtošanos, izpildes raksturu vai nosacījumus – atsevišķas darbības ir uzskatāmas par vienotu darbību, tās līdz ar to var tikt uzskatītas par vienu un to pašu projektu Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkta izpratnē, atbilstoši kuram nav nepieciešams veikt jaunu novērtējuma procedūru (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 14. janvāris, Stadt Papenburg, C‑226/08, EU:C:2010:10, 47. un 48. punkts, kā arī 2018. gada 7. novembris, Coöperatie Mobilisation for the Environment u.c., C 293/17 un C 294/17, EU:C:2018:882, 78. un 80. punkts).
45

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka dalībvalstu tiesnešu neatkarība ir īpaši svarīga Savienības tiesību sistēmai no dažādiem aspektiem. Vispirms tā izriet no tiesiskuma principa, kas – atbilstoši LES 2. pantam – ir viens no Savienības dibināšanas pamatā esošajām vērtībām, kuras ir kopējas dalībvalstīm, kā arī no LES 19. panta, kurā šī vērtība ir konkretizēta un kurā pārbaudes tiesā uzdevums šajā sistēmā ir uzticēts arī valstu tiesām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, 32. punkts). Turpinājumā – minētā neatkarība ir obligāts nosacījums, lai personām Savienības tiesību piemērošanas jomā nodrošinātu Hartas 47. pantā paraudzētās pamattiesības uz neatkarīgu un objektīvu tiesu kā garantiju, ka tiek aizsargāts tiesību kopums, kas personām izriet no Savienības tiesībām (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 26. marts, pārskatīšana, Simpson/Padome un HG/Komisija, C‑542/18 RX‑II un C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, 70. un 71. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Visbeidzot minētā neatkarība ir īpaši būtiska tiesu sadarbības sistēmas, ko iemieso LESD 267. pantā paredzētais prejudiciāla nolēmuma tiesvedības mehānisms, raitai darbībai, jo šo mehānismu var iedarbināt vienīgi instance, kurai ir uzticēts piemērot Savienības tiesības un kura tostarp atbilst šim neatkarības kritērijam (skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 21. janvāris, Banco de Santander, C‑274/14, EU:C:2020:17, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
31

Direktīva 2009/147 savukārt nav piemērojama tādā lietā kā pamatlieta. Protams, prasītāji pamatlietā ir norādījuši uz to, ka teritorijā, kuru šķērso minētais projekts, ir sastopams šīs direktīvas I pielikumā minētais Naumaņa piekūns un tādēļ uz to ir attiecināmi īpaši aizsardzības pasākumi. Tomēr Dzīvotņu direktīvas 7. pantā ir paredzēts, ka no šīs direktīvas 6. panta izrietošās saistības aizstāj visas saistības, kuras izriet no sugas iekļaušanas to sugu sarakstā, kas ir aizsargājamas saskaņā ar Direktīvu 79/409, kura ir kodificēta un papildināta ar Direktīvu 2009/147, sākot no saskaņā ar Direktīvu 79/409 veiktās klasifikācijas datuma, ja šis pēdējais minētais datums ir vēlāks par Dzīvotņu direktīvas piemērošanas dienu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 13. jūnijs, Komisija/Īrija, C‑117/00, EU:C:2002:366, 25. punkts, un 2018. gada 17. aprīlis, Komisija/Polija (Belovežas gārša), C‑441/17, EU:C:2018:255, 109. punkts). Līdz ar to ir jāinterpretē tikai Dzīvotņu direktīvas noteikumi.
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp BlackRock Investment Management (UK) Ltd (turpmāk tekstā – “BlackRock”) un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Ieņēmumu un muitas dienests, Apvienotā Karaliste; turpmāk tekstā – “nodokļu administrācija”) par šīs iestādes atteikumu piešķirt tai PVN direktīvas 135. panta 1. punkta g) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa (PVN).
12

2004. gada 10. februāraLei n.o 5/2004, das comunicações electrónicas (Likums Nr. 5/2004 par elektroniskajām komunikācijām) (2004. gada 10. februāraDiário da República I, I‑A sērija, Nr. 34), kurā grozījumi ir izdarīti ar 2016. gada 17. jūnijalei n.o 15/2016 (Likums Nr. 15/2016) (2016. gada 17. jūnijaDiário da República, 1. sērija, Nr. 115) (turpmāk tekstā – “Likums par elektroniskajām komunikācijām”), 47. panta 1. punktā un 2. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts: “1. Uzņēmumiem, kas piedāvā publisko komunikāciju tīklus vai publiski pieejamus elektronisko komunikāciju pakalpojumus, ir pienākums darīt sabiedrībai, kā arī ikvienam, kas izsaka nodomu parakstīt līgumu par to sniegtiem pakalpojumiem, pieejamu atbilstīgu, pārskatāmu, salīdzināmu un aktualizētu informāciju par to galalietotājiem un patērētājiem sniegto pakalpojumu pieejamības un izmantošanas noteikumiem un nosacījumiem, detalizēti precizējot savas cenas un citus maksājumus, kā arī vajadzības gadījumā informāciju par līgumu izbeigšanu. 2. Lai izpildītu iepriekšējā punktā paredzētās prasības, šiem uzņēmumiem ir jāpublicē [..] šāda informācija, kas arī iepriekš ir jāsniedz ikvienam, kurš ar tiem vēlas noslēgt pakalpojumu līgumu: [..] c) parastās cenas, norādot summas, kas maksājamas par katru pakalpojumu, un katras cenas sastāvdaļas saturu, kas it īpaši ietver: i) izmaksas, kas saistītas ar pakalpojuma aktivizēšanu un piekļuvi, izmantošanu un apstrādi; ii) sīku informāciju par piemērotajām parastajām atlaidēm un speciālajām vai īpašajām tarifu sistēmām, kā arī par iespējamiem papildu izdevumiem; iii) izmaksas, kas saistītas ar nomātām termināla iekārtām vai tādām, par kuru īpašnieku kļūst klients; iv) izmaksas, kas rodas no līguma izbeigšanas, tostarp iekārtu atlīdzināšana vai sankcijas par līguma priekšlaicīgu izbeigšanu pēc abonentu iniciatīvas.”