ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11.

Kaut arī Komisija uzskatīja, ka SNLS ir jāraksturo kā “sistēma”, tā analizēja arī katru attiecīgo pasākumu atsevišķi. Strīdīgajā lēmumā tā nolēma, ka tie no šiem pasākumiem, kas izriet no TRLIS 115. panta 11. punkta (tie, kuri attiecas uz nomāto aktīvu priekšlaicīgu norakstīšanu), kas izriet no tonnāžas nodokļa sistēmas piemērošanas uzņēmumiem, kuģiem vai darbībām, kurām uz to nav tiesību, un no RIS 50. panta 3. punkta piemērošanas (turpmāk tekstā – “attiecīgie nodokļu pasākumi”), ir valsts atbalsts EIG un to ieguldītājiem, kuru kopš 2002. gada 1. janvāra nelikumīgi īstenojusi Spānijas Karaliste, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu. Komisija paziņoja, ka attiecīgie nodokļu pasākumi nav saderīgi ar iekšējo tirgu, izņemot atbalstu, kas atbilst atlīdzībai par finanšu ieguldītāju starpniecību atbilstīgi tirgum un kas tiek nodots jūras transporta uzņēmumiem, kuriem saskaņā ar Jūras transporta pamatnostādnēm uz to ir tiesības. Tā nolēma, ka Spānijas Karalistei ir jāizbeidz šī atbalsta shēma, ciktāl tā nav saderīga ar iekšējo tirgu, un ir jāatgūst nesaderīgais atbalsts no EIG ieguldītājiem, kas ir guvuši no tā labumu, nedodot iespēju šādiem saņēmējiem nodot atgūšanas slogu citām personām. Komisija tomēr nolēma, ka netikšot atgūts atbalsts, kas ir piešķirts kā daļa no finansēšanas darbībām, ar kurām kompetentās valsts iestādes ir apņēmušās piešķirt pasākumu sniegtās priekšrocības saskaņā ar pirms 2007. gada 30. aprīļa pieņemtiem juridiski saistošiem tiesību aktiem, kad Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī tika publicēts tās Lēmums 2007/256/EK (2006. gada 20. decembris) par Francijas ieviesto atbalsta shēmu saskaņā ar Vispārējā nodokļu kodeksa 39.CA pantu – Valsts atbalsts C 46/2004 (ex NN 65/04) (OV 2007, L 112, 41. lpp.).
107.

Advokāta–starpnieka identitātes noskaidrošana tām vispār nav noderīga, jo, kā tas turklāt ir norādīts pašā Direktīvā 2011/16, profesionālais noslēpums viņu atbrīvo no jebkāda pienākuma ziņot par pārrobežu shēmu. Citiem vārdiem, uz jebkuru nodokļu administrācijas informācijas pieprasījumu, kas adresēts advokātam–starpniekam, attiektos dienesta noslēpums (izņemot, ja klients ir pilnvarojis advokātu uz to sniegt atbildi) un to varētu efektīvi adresēt tikai nodokļu maksātājam vai, iespējams, citiem starpniekiem, uz kuriem neattiecas profesionālais noslēpums.
61.

Šajā sakarā un pilnības labad atgādinu, ka Direktīvas 2006/112/EK ( 37 ) 63. pantā cita starpā noteikts, ka nodoklis kļūst iekasējams brīdī, kad tiek veikta preču piegāde vai sniegti pakalpojumi. Tomēr direktīvas 66. pantā dalībvalstīm ir ļauts atkāpties no 63. pantā noteiktā vispārīgā noteikuma, nosakot citu brīdi, kad PVN kļūst iekasējams, it īpaši brīdi, kad klients veic maksājumu. Šajā gadījumā no tā izriet, ka kreditoram nav jāmaksā PVN Valsts kasei, jo PVN nav “jāmaksā”, ja parādnieks to nav samaksājis. Šādā gadījumā nokavējuma procentiem nav jāsedz PVN summa, jo nav jāmaksā “nodokļi” Direktīvas 2011/7 2. panta 8. punkta nozīmē.
12.

SE direktīvas pielikumā ir ietverti tās 7. pantā minētie pamatnoteikumi. Šī pielikuma 3. daļā “Līdzdalības pamatnoteikumi” ir lasāms: “Darbinieku līdzdalību SE reglamentē šādi noteikumi: a) ja SE ir dibināta pārveidošanas ceļā, dalībvalsts noteikumus par darbinieku līdzdalību pārvaldes vai uzraudzības struktūrvienībā, ko piemēro pirms reģistrācijas, turpina pilnā mērā piemērot arī SE attiecībā uz darbinieku līdzdalību. Šim nolūkam mutatis mutandis piemēro b) punktu; b) pārējos SE dibināšanas gadījumos SE, tās meitasuzņēmumu un filiāļu darbiniekiem un/vai viņu pārstāvniecības struktūrai ir tiesības ievēlēt, iecelt, ieteikt vai noraidīt vairāku SE pārvaldes vai uzraudzības struktūrvienības locekļu iecelšanu, kas atbilst augstākajam pārstāvības līmenim, kurš ir spēkā attiecīgajās dibinātājās uzņēmējsabiedrībās pirms SE reģistrācijas. Ja pirms SE reģistrācijas nevienā no dibinātājām uzņēmējsabiedrībām nav līdzdalības noteikumu, SE darbinieku līdzdalības noteikumi nav jāievieš. Pārstāvniecības struktūra pieņem lēmumu par vietu sadalījumu pārvaldes vai uzraudzības struktūrvienībā starp tās locekļiem, kas pārstāv darbiniekus no dažādām dalībvalstīm, vai par to, kā SE darbinieki var ieteikt vai noraidīt šo struktūrvienību locekļu iecelšanu atbilstīgi SE darbinieku īpatsvaram katrā dalībvalstī. Ja uz darbiniekiem vienā vai vairākās dalībvalstīs neattiecas šis proporcionalitātes kritērijs, pārstāvniecības struktūra ieceļ pārstāvi no vienas no šīm dalībvalstīm, jo īpaši no dalībvalsts, kurā ir SE juridiskā adrese, ja tas ir lietderīgi. Katra dalībvalsts var noteikt to vietu sadalījumu, kuras tai piešķirtas pārvaldes vai uzraudzības struktūrvienībā. [..]”
117.

No gramatiskā viedokļa no Direktīvas 2015/849 14. panta 5. punkta izriet, ka atbildīgajiem subjektiem ir pienākums piemērot jau esošo klientu uzticamības pārbaudes pasākumus “atbilstīgos brīžos” un, “pamatojoties uz riska pakāpi”. Turklāt izriet, ka viens, bet ne vienīgais, no gadījumiem, kad tas ir atbilstīgi, ir tad, “ja mainās klienta būtiski apstākļi”. Taču Direktīvā 2015/849 nav sniegts skaidrojums par to, kas būtu uzskatāms par “atbilstīgiem brīžiem”. Tomēr no tiesību normas formulējuma ir secināms, ka atbildīgajam subjektam ir jāpiemēro vai jāatjaunina uzticamības pārbaudes pasākumi tad, kad tas šķiet ne tikai nepieciešami, bet arī atbilstīgi, ņemot vērā ar klientu saistītā nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas riska novērtējumu, kas, kā jau minēts, ir atkarīgs no visu attiecīgo faktoru analīzes. Turklāt, joprojām no gramatiskā viedokļa, ir jānorāda, ka aplūkojamā tiesību norma neierobežo šo pienākumu vienīgi ar klientiem, kuriem ir noteikta augstāka riska pakāpe.
18.

2020. gada 25. jūnija lēmumu Veridos pārsūdzēja Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa, Bulgārija), kas vēršas pie Tiesas, uzdodot šādus prejudiciālos jautājumus: “1) Vai Direktīvas [2014/24] 56. pants, lasot to kopā ar tās 69. pantu, vai attiecīgi Direktīvas [2009/81] 38. pants, lasot to kopā ar tās 49. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad valsts likumā paredzēto kritēriju nepamatoti lēta piedāvājuma novērtēšanai objektīvi nav iespējams piemērot un līgumslēdzēja iestāde nav izvēlējusies un iepriekš paziņojusi kādu citu kritēriju, šai līgumslēdzējai iestādei nav pienākuma pārbaudīt, vai ir konstatējams nepamatoti lēts piedāvājums? 2) Vai Direktīvas 2014/24 56. pants, lasot to kopā ar tās 69. pantu, vai attiecīgi Direktīvas 2009/81 38. pants, lasot to kopā ar tās 49. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumslēdzējai iestādei ir pienākums pārbaudīt, vai ir konstatējami nepamatoti lēti piedāvājumi, tikai tad, ja attiecībā uz kādu no piedāvājumiem pastāv aizdomas, vai arī līgumslēdzējai iestādei, gluži pretēji, ir pienākums vienmēr pārliecināties par saņemto piedāvājumu nopietnību un sniegt attiecīgu pamatojumu? 3) Vai līgumslēdzējai iestādei ir jāievēro šāda prasība, ja iepirkuma procedūrā ir saņemti tikai divi piedāvājumi? 4) Vai Eiropas Savienības Pamattiesību hartas [turpmāk tekstā – “Harta”] 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumslēdzējas iestādes vērtējums par to, ka nepastāv aizdomas par nepamatoti lētu piedāvājumu, vai attiecīgi tās pārliecība, ka attiecībā uz pirmajā vietā ierindoto iepirkuma dalībnieku ir konstatējams nopietns piedāvājums, var tikt pārbaudīti tiesā? 5) Ja uz iepriekšējo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši – vai [Hartas] 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumslēdzējai iestādei, kas nav pārbaudījusi, vai ir konstatējams nepamatoti lēts piedāvājums, ir pienākums iepirkuma procedūrā attaisnot un pamatot, kāpēc nepastāv aizdomas par nepamatoti lētu piedāvājumu, t.i., pirmajā vietā ierindotā piedāvājuma nopietnību?”
62.

No tā, ka ieskaits attiecas tikai uz nodokļu maksātājiem, kuri izpilda nodokļu dubultās uzlikšanas nosacījumus, nevar izsecināt selektivitāti. Viens vienīgs fakts, ka tikai tie nodokļu maksātāji, kas atbilst pasākuma piemērošanas nosacījumiem, var saņemt ar šo pasākumu sniegtās priekšrocības, kā tāds šo pasākumu nevar padarīt selektīvu ( 30 ). Var izslēgt to, ka ārvalstīs samaksāto nodokļu ieskaitīšana ienākumos, kas tiek aplikti ar nodokļiem arī iekšzemē, ir nekonsekventa. Šajā lietā nekādi nevar secināt, nemaz nerunājot par to, ka Komisija to būtu pierādījusi, ka 37. pantā ir noteikti acīmredzami diskriminējoši parametri, ar kuriem būtu bijis iespējams apiet valsts atbalsta aizliegumu.
53.

Līdzvērtīgs pamats šīs nostājas saglabāšanai ir rodams arī Regulā Nr. 1370/2007. Tas, ka lietā, kurā tika taisīts spriedums Antrop, uzņēmējs bija valsts uzņēmums, bet šajā – privātuzņēmums, nerada šķērsli ( 27 ). Savukārt izmaksas radošu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību uzlikšana komerciāliem privāto tiesību subjektiem, kuru rezultātā tiem tiek atņemta daļa no to darbībai raksturīgajiem ieņēmumiem ( 28 ), attaisno kompensāciju ieviešanu, lai līdzsvarotu negatīvo ietekmi, kas var skart to konkurētspēju tirgū.
4.

Tādējādi situācijā, kad darba ņēmējam ir darba nespēja vairākos nepārtrauktos bāzes laikposmos, bet viņš daļēji ir strādājis laikposmā, kad radās šī darba nespēja, un viņš prasa saglabāt tiesības uz iegūto atvaļinājumu par šo laikposmu, Tiesai būs jārod vidusceļš starp secinājumiem, kas ir jāizdara no judikatūras, kas izriet no 2009. gada 20. janvāra sprieduma Schultz‑Hoff u.c. ( 4 ) un 2011. gada 22. novembra sprieduma KHS ( 5 ), no vienas puses, un judikatūras, kas izriet no 2018. gada 6. novembra sprieduma Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften ( 6 ), no otras puses.
127.

Tas, ka Komisijai ir zināma rīcības brīvība izmeklēšanās tirdzniecības aizsardzības jomā, to nekādi neatbrīvo no pienākuma ievērot pamatregulas normas. To ievērojot, vēlos norādīt, ka nekas minētajā regulā nenorāda uz to, ka 2. panta 9. punktu var piemērot pēc analoģijas, lai aprēķinātu cenu samazinājuma starpību, kas ir viens no aspektiem, kurš jāņem vērā, nosakot kaitējumu. Turklāt juridiskās interpretācijas metodē analoģijas izmantošana parasti ir pakļauta zināmiem nosacījumiem, proti, nepieciešamībai aizpildīt juridisku nepilnību, piemērojot tiesību normu citā gadījumā, ar kuru tomēr neparedzētais gadījums saglabā līdzību “ratio” līmenī vai “būtiska identiskuma” līmenī. Tā tas acīmredzami ir tikai ar nosacījumu, ka likumdevējs pret to formāli nav iebildis ( 46 ). Tomēr jākonstatē, ka Komisija nav paskaidrojusi, vai un – attiecīgā gadījumā – kādā mērā šie nosacījumi bija izpildīti šajā lietā. Šī pamatojuma neesamība attiecībā uz analoģijas izmantošanu, piemērojot pamatregulu, liek šaubīties par Komisijas izmantotās pieejas tiesiskumu, it īpaši, ņemot vērā kompetences piešķiršanas principu, kas jau ir minēts šajos secinājumos ( 47 ), un nepieciešamību nodrošināt efektīvu pārbaudi tiesā ( 48 ). Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka pienākuma norādīt ikviena nelabvēlīga lēmuma pamatojumu divkāršais mērķis ir, pirmkārt, ļaut ieinteresētajām personām uzzināt pieņemtā pasākuma pamatojumu, lai aizstāvētu savas tiesības, un, otrkārt, ļaut Savienības tiesai veikt attiecīgā lēmuma tiesiskuma pārbaudi ( 49 ). Līdz ar to man šķiet, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir atturējusies apstiprināt šīs pieejas tiesiskumu.
26.

Secinājumos minētajā lietā būtībā esmu paskaidrojusi, ka: i) PVN grupas dalībnieki nezaudē savu “nodokļa maksātāja” statusu, kamēr vien PVN grupas dalībnieki nepārtrauc patstāvīgu saimniecisko darbību; ii) ja dalībvalsts izmanto Sestās direktīvas 4. panta 4. punktā paredzēto izvēles brīvību un attiecībā uz PVN grupām paredz konkrētus nosacījumus un kārtību, tā nedrīkst būtiski mainīt PVN grupas jēdziena būtību un šīs normas mērķi. Turklāt, transponējot šo direktīvu un nosakot kārtību, kādā izmantojamas tiesības, kuras PVN grupas un personas varētu atvasināt no tās 4. panta 4. punkta, dalībvalsts nevar pieņemt tiesību aktus, kuriem būtu tāda iedarbība, ka konkrētām PVN grupām un personām, kas citādi izpilda Sestajā direktīvā ietvertās saistītās prasības, šīs tiesības tiktu liegtas (kā tas tik tiešām ir šajā lietā un lietā C‑141/20 aplūkojamo personu gadījumā); iii) 4. panta 4. punkta otrās daļas mērķi ir novērst ļaunprātīgu izmantošanu un cīnīties pret nodokļu nemaksāšanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, kā arī vienkāršot administratīvās darbības, atbrīvojot no PVN grupas dalībnieku savstarpējos darījumus.
1.

Vai Apvienotās Karalistes valstspiederīgie, kuriem bija no Savienības pilsonības izrietošās priekšrocības, var saglabāt šīs priekšrocības pēc Apvienotās Karalistes izstāšanās no Eiropas Savienības? Šis jautājums ir pašā pamatā jautājumiem, ko uzdod Tribunal judiciaire d’Auch (Ošas tiesa, Francija) saistībā ar strīdu par to, vai Apvienotās Karalistes valstspiederīgajai EP joprojām ir tiesības balsot un kandidēt pašvaldību vēlēšanās Francijā. Pirmajā un otrajā jautājumā tiek jautāts, vai Apvienotās Karalistes valstspiederīgie vai kāda to apakškategorija joprojām ir uzskatāmi par Savienības pilsoņiem un vai viņiem ir priekšrocības, kas izriet no šā statusa. Ja tas tā nav, trešajā un ceturtajā jautājumā Tiesa tiek lūgta izvērtēt Padomes Lēmuma (ES) 2020/135 (2020. gada 30. janvāris) par to, lai noslēgtu Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas, spēkā esamību ( 2 ) – it īpaši no samērīguma principa viedokļa.
57.

Turklāt vēlētos vērst Tiesas uzmanību uz Regulas Nr. 1169/2011 VII pielikuma C daļu attiecībā uz pārtikas piedevām un pārtikas fermentiem, kas ir vēl viens sastāvdaļu veids šīs regulas 2. panta 2. punkta f) apakšpunkta nozīmē. Būtībā saskaņā ar minēto Regulas Nr. 1169/2011 VII pielikuma daļu noteiktas pārtikas piedevas un pārtikas fermenti, kas ietilpst vienā no tajā uzskaitītajām kategorijām, ir jāapzīmē ar šīs kategorijas nosaukumu, kopā ar to norādot īpašo nosaukumu vai – atbilstīgā gadījumā – E numuru. Tas nozīmē, ka atšķirībā no pārtikas piedevām un pārtikas fermentiem Savienības likumdevējs nav uzskatījis, ka vitamīnu vispārīgā forma ir sastāvdaļu kategorija, savukārt vitamīnu preparāts ir to īpašais nosaukums, kā to savos apsvērumos apgalvo personas, kas iestājušās lietā. Katrā ziņā ir jāsaprot, ka tad, ja tas tā nebūtu, minētajā regulā attiecībā uz vitamīniem būtu iekļauta tiesību norma, kas ir analoģiska tai, kura iekļauta Regulas Nr. 1169/2011 VII pielikuma C daļā.
61.

Uz to, ka tekstam pašam par sevi nav izšķirošas nozīmes, norāda, pirmkārt, atšķirības vienas un tās pašas tiesību normas valodu versijās, un otrkārt, vārdu izvēle agrāko Tiesas spriedumu tulkojumos no franču valodas uz angļu valodu. Attiecībā uz pirmo aspektu salīdzinošā analīze liecina, ka Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta dažādu valodu versijās ir izmantoti nedaudz atšķirīgi termini. No vienas puses, vācu, angļu, spāņu un horvātu valodas versijās tiek lietots jēdziens “piemēro” (angļu valodā: apply). No otras puses, franču un itāļu valodas versijās attiecīgi tiek lietoti termini visées un indicate. Jēdziens “piemērot” (apply) nozīmē tiesību piešķiršanu vai pienākumu noteikšanu kādai personai un izpratni par to, kam šīs tiesības tiek piešķirtas vai kam šie pienākumi tiek uzlikti. Savukārt šķiet, ka jēdziens visées nozīmē, ka ir jāpārbauda tikai tas, kura persona ir minēta Civildienesta noteikumu tekstā, neatkarīgi no minētās personas statusa vai konteksta, kurā persona ir minēta. Tomēr, protams, minētajiem jēdzieniem var tikt piedēvētas dažādas nozīmes. Galu galā jēdziena nozīmi nevar atdalīt no personas, kas to interpretē, kā arī no konteksta, kurā šī persona to vērtē.
35.

Spriedumā Centrafarm ( 22 ) Tiesa nosprieda, ka preces izcelsmes garantija, kas ir preču zīmes būtiska funkcija, būtu apdraudēta, ja trešā persona varētu pirmo reizi piestiprināt precei preču zīmi, pat ja tā ir oriģināla. Tādējādi pat tādā gadījumā, kad ražotājs ir vairāku preču zīmju īpašnieks vienai un tai pašai precei, viņam ir tiesības saskaņā ar EEK līguma 36. panta pirmo teikumu ( 23 ) iebilst pret to, ka trešā persona tirgo šo preci ar kādu no šīm preču zīmēm, ja to nav piestiprinājis šis īpašnieks ( 24 ). Tiesa tomēr norādīja, ka prakse, saskaņā ar kuru ražotājs dažādās dalībvalstīs vienai un tai pašai precei izmanto dažādas preču zīmes, var tikt piekopta, lai mākslīgi sadalītu tirgus. Šādā situācijā preču zīmes īpašnieka iebildumi pret to, ka šo preču zīmi izmanto trešā persona, būtu slēpts ierobežojums tirdzniecībai starp dalībvalstīm EEK līguma 36. panta otrā teikuma izpratnē ( 25 ). Tiesai, kas izskata lietu pēc būtības, ir jānosaka, vai tāds ir minētā īpašnieka nodoms ( 26 ).
d)

ārpuslīgumiskām saistībām, kas izriet no tiesību aktiem par uzņēmējsabiedrībām un citām korporatīvām vai nekorporatīvām struktūrām, piemēram, no to izveides, reģistrējot vai kā citādi, no to tiesībspējas un rīcībspējas, no uzņēmējsabiedrību un citu korporatīvu vai nekorporatīvu struktūru iekšējās organizācijas vai likvidācijas, no amatpersonu un dalībnieku personiskās atbildības par uzņēmējsabiedrības vai struktūras saistībām un no revidentu personiskās atbildības pret uzņēmējsabiedrību vai tās dalībniekiem grāmatvedības dokumentu obligātajās revīzijās.”
26.

Kā esmu izklāstījis savos secinājumos lietā United Video Properties, “ar izmaksu par neatkarīgu ekspertu, ekspertu vai tehnisku padomdevēju iesaistīšanos jēdzienu var tikt apzīmētas dažādas situācijas, no kurām dažas noteikti nevarēs tikt iekļautas kategorijā “tiesāšanās izdevumi”. Tajā nav ietvertas tādas izmaksas, kas ir vairāk vai mazāk “saistītas” ar tiesvedību vai samaksātas “attiecībā” uz to, bet tikai tās, kas ir tieši un nepastarpināti radušās tiesvedībā. Fiziska vai juridiska persona var veikt pirmstiesas darbības vai arī izmantot iepriekšējas konsultācijas ar konkrētiem padomdevējiem vai ekspertiem, bet tas nenozīmē, ka to izmaksas ir jānorāda “tiesāšanās izdevumos”. Saskaņā ar direktīvas preambulas 26. apsvērumu “izdevumi pārkāpuma un pārkāpēja noteikšanā un meklēšanā”, kas veikti saistībā ar intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību, attiecas uz nodaļu par kompensācijām (13. pants), nevis uz nodaļu par tiesu izdevumiem (14. pants)” ( 10 ).
16.

Īrijas valdība šo nolēmumu pārsūdzēja Supreme Court (Augstākā tiesa, Īrija), kas uzdod Tiesai šos prejudiciālus jautājumus: “1) Vai vispārējs/universāls datu saglabāšanas režīms – pat ja uz to attiecas stingri ierobežojumi saglabāšanas un piekļuves ziņā – pats par sevi ir pretrunā Direktīvas 2002/58 15. panta normām, kas ir interpretētas Hartas gaismā? 2) Vai, izvērtējot, vai ir jāatzīst par nesaderīgu valsts pasākums, kurš ir ieviests, piemērojot Direktīvu 2006/24, un kurā ir paredzēts vispārējs datu saglabāšanas režīms (uz ko attiecas nepieciešamās stingrās kontroles attiecībā uz saglabāšanu un/vai piekļuvi), un it īpaši izvērtējot šāda režīma samērīgumu, valsts tiesai ir atļauts ņemt vērā to, ka pakalpojumu sniedzēji datus var likumīgi saglabāt paši saviem komerciālajiem mērķiem un to saglabāšana var tikt pieprasīta valsts drošības apsvērumu dēļ, kuri ir izslēgti no Direktīvas 2002/58 normām? 3) Kādi kritēriji, izvērtējot valsts pasākuma attiecībā uz piekļuvi saglabātiem datiem saderību ar Savienības tiesībām un it īpaši Hartā paredzētajām tiesībām, ir jāpiemēro valsts tiesai, kad tā apsver, vai šādā piekļuves režīmā ir nodrošināta vajadzīgā neatkarīgā iepriekšējā pārbaude, kā Tiesa ir noteikusi savā judikatūrā? Vai šajā kontekstā valsts tiesa, veicot šādu vērtējumu, var ņemt vērā ex post tiesas vai neatkarīgas pārbaudes esamību? 4) Katrā ziņā, vai valsts tiesai ir jāatzīst valsts pasākuma nesaderība ar Direktīvas 2002/58 15. panta normām, ja valsts pasākumā ir paredzēta vispārēja datu saglabāšanas sistēma smagu noziegumu apkarošanas nolūkos un ja valsts tiesa, pamatojoties uz visiem pieejamajiem pierādījumiem, ir secinājusi, ka šāda saglabāšana ir vienlaikus būtiska un absolūti nepieciešama, lai sasniegtu smagu noziegumu apkarošanas mērķi? 5) Ja valsts tiesai ir jāsecina, ka valsts pasākums nav saderīgs ar Direktīvas 2002/58 15. panta normām, kas ir interpretētas Hartas gaismā, vai tai ir atļauts ierobežot šāda deklaratīva nolēmuma iedarbību laikā, ja tai ir pārliecība, ka, to nedarot, tiktu “izraisīts haoss un kaitējums vispārējām interesēm” (saskaņā ar pieeju, kas ir izmantota, piemēram, lietā R (National Council for Civil Liberties) pret Secretary of State for Home Department and Secretary of State for Foreign Affairs [2018] EWHC 975, 46. punkts)? 6) Vai valsts tiesai, kurai ir lūgts atzīt valsts tiesiskā regulējuma nesaderību ar Direktīvas 2002/58 15. pantu un/vai atstāt šo tiesisko regulējumu nepiemērotu, un/vai atzīt, ka ar šā tiesiskā regulējuma piemērošanu ir pārkāptas indivīda tiesības – vai nu procedūrā, kas uzsākta, lai veicinātu debates par pierādījumu pieļaujamību kriminālprocesā, vai citādi, – var būt ļauts atteikties pieņemt šādu nolēmumu attiecībā uz datiem, kuri ir saglabāti atbilstoši valsts tiesību normai, kas ir pieņemta, izpildot LESD 288. pantā ietverto pienākumu precīzi ieviest valsts tiesībās direktīvas normas, vai arī attiecināt šādu deklaratīvu nolēmumu tikai uz laikposmu pēc tam, kad Tiesa 2014. gada 8. aprīlī atzina Direktīvu 2006/24 par spēkā neesošu?”
141.

Tādējādi es uzskatu, ka, ņemot vērā nodokļu konteksta vispārējo analīzi šajā lietā, attiecīgajā tiesiskajā regulējumā un it īpaši ZKPO 16. pantā paredzētais nodokļu režīms ir pamatots ar nodokļu neuzlikšanas risku, kas izriet, pirmkārt, no tā, ka ienākumi no procentiem netiek aplikti ar nodokli dalībvalstī, kurai tie bija jāsaņem (proti, Luksemburgas Lielhercogistē), ņemot vērā strīdīgā aizdevuma iezīmes (un it īpaši to, ka procentu faktiska saņēmēja nav, jo aizdevums bija bezprocentu aizdevums), un, otrkārt, no tā, ka līdz nodokļa uzrēķina procedūrai un tātad līdz šajā lietā aplūkotajam laikposmam prasītāja nebija konvertējusi strīdīgo aizdevumu kapitāla iemaksā (un tādējādi to nevarēja Bulgārijā aplikt ar nodokli kā kapitāla iemaksu) ( 69 ). Līdz ar to es uzskatu, ka ZKPO 16. pants kā “ļaunprātīgas izmantošanas novēršanas” tiesību norma ļauj nodrošināt nodokļa faktisku iekasēšanu.
25.

Nav apstrīdams, ka pamatlietā ir radies muitas parāds. Saskaņā ar Savienības Muitas kodeksa 79. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu “ievedmuitas parāds rodas [..] [, ja] nav izpildīts kāds no pienākumiem, kas ir noteikts tiesību aktos muitas jomā attiecībā uz ārpussavienības preču ievešanu Savienības muitas teritorijā”. Savienības Muitas kodeksa 139. panta “Preču uzrādīšana muitai” 1. punktā ir noteikts, ka “Savienības muitas teritorijā ievestas preces tūlīt pēc to nogādāšanas norādītajā muitas iestādē vai jebkurā citā muitas dienestu norādītā vai apstiprinātā vietā, vai brīvajā zonā muitai uzrāda viena no šādām personām: a) persona, kas ir ievedusi preces Savienības muitas teritorijā; b) persona, kuras vārdā vai kuras uzdevumā rīkojas persona, kas ir ievedusi preces minētajā teritorijā; c) persona, kas ir uzņēmusies atbildību par preču pārvadāšanu pēc tam, kad tās tika ievestas Savienības muitas teritorijā” ( 11 ).