ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

Atbilstoši AGG 9. panta noteikumiem: “1. Neskarot [šā likuma] 8. panta normas, atšķirīga attieksme reliģijas vai pārliecības dēļ ir pieļaujama arī saistībā ar darbu reliģiskās kopienās, tām pakļautās struktūrās neatkarīgi no to juridiskās formas vai apvienībās, kuru uzdevums ir kādas reliģijas vai uzskatu izplatīšana sabiedrībā, ja konkrēta reliģija vai pārliecība ir pamatota profesionāla prasība saistībā ar darba devēja paša izpratni, ņemot vērā [reliģiskās kopienas vai apvienības] tiesības uz pašnoteikšanos, vai tās darbības īpatnību dēļ. 2. Atšķirīgas attieksmes aizliegums reliģijas vai pārliecības dēļ neskar 1. punktā minēto reliģisko kopienu, tām piederīgo struktūru neatkarīgi no to tiesiskās formas vai apvienību, kuru uzdevums ir sabiedrībā īstenot reliģiju vai pārliecību, tiesības pieprasīt, lai to nodarbinātajiem būtu lojāla un godprātīga attieksme to attiecīgās identitātes apziņas izpratnē.”
40

Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka no 2010. gada 7. oktobra līdz 2011. gada 24. maijamGamesa bija atzīta par neaktīvu nodokļu maksātāju tāpēc, ka tā nebija izpildījusi kalendārā pusgada laikā nevienu no likumā paredzētajiem paziņošanas pienākumiem. Tomēr tā tika atkal aktivizēta un no jauna identificēta kā PVN maksātāja, sākot no 2011. gada 25. maija. Pēc šīs atkārtotās aktivizēšanas tā izmantojas savas tiesības uz atskaitīšanu, deklarējot samaksāto PVN vai izrakstītos rēķinus pēc šīs aktivizēšanas atjaunošanas.
28

Turklāt no Direktīvas 2011/83 4. panta izriet, ka patērētāju aizsardzības līmenis, ko nodrošina dalībvalstu tiesību aktos paredzētie noteikumi, nedrīkst atšķirties no šajā direktīvā noteiktā, ja vien direktīvā nav paredzēts citādi. Taču ir jākonstatē, ka Direktīvas 2011/83 21. pantā nav paredzēts izņēmums no dalībvalstīm noteiktā pienākuma neatkāpties no šajā direktīvā paredzētā aizsardzības līmeņa.
9

HS skaidrojumos, kas attiecas uz pozīciju 8525, ir norādīts: “B. Televīzijas kameras, digitālās fotokameras un videokameras Šajā grupā ietilpst kameras attēlu uzņemšanai un to pārvēršanai elektroniskā signālā, kas 1. videoattēla veidā tiek nosūtīts uz vietu ārpus kameras, lai to apskatītu vai ierakstītu (televīzijas kameras); vai kas 2. tiek ierakstīts kamerā kā nekustīgs kadrs vai kustīgu attēlu sērija (piemēram, digitālās fotokameras un videokameras). Daudzas šajā pozīcijā klasificētās kameras tehniskā ziņā līdzinās pozīcijā Nr. 90.06 klasificētajām fotokamerām vai pozīcijā Nr. 90.07 paredzētajām kinokamerām. Pozīcijā Nr. 85.25 un 90. nodaļā klasificētās kameras ir aprīkotas ar optiskām lēcām attēla fokusēšanai uz gaismjutīga nesēja un ierīcēm kamerā iespīdošās gaismas regulēšanai. Taču 90. nodaļā klasificētās fotokameras un kinokameras eksponē attēlus uz fotofilmas, kas klasificēta 37. nodaļā, savukārt šajā pozīcijā klasificētās kameras pārvērš attēlus analogos vai digitālos datos. Šajā pozīcijā klasificētās kameras uzņem attēlu, fokusējot to uz gaismjutīga elementa, piemēram, papildu metāla oksīda pusvadītāja (CMOS) vai lādiņsaistes matricas (CCD). Gaismjutīgais elements nosūta attēlus veidojošu signālu, kas tālāk tiek apstrādāts kā analogais vai digitālais attēlu iztvērums. Televīzijas kamerās var būt iebūvēta ierīce, kas nodrošina lēcas un diafragmas, kā arī kameras horizontālās un vertikālās kustības tālvadības funkciju (piemēram, televīzijas kamerām, kas paredzētas izmantošanai televīzijas studijās, video atskaitēm, rūpnieciskiem un zinātniskiem mērķiem, kamerām, ko izmanto slēgtās televīzijas sistēmās videonovērošanas veikšanai vai satiksmes uzraudzības kamerām). Šādām kamerām nav iebūvētu ierīču attēlu ierakstīšanai. Šajā pozīcijā ietilpst arī kameras, kas tiek izmantotas kopā ar automātisku datu apstrādes ierīci (piemēram, tīmekļkameras). [..] Digitālās fotokameras un videokameras ieraksta attēlus iebūvētā atmiņas ierīcē vai ieraksta nesējā (magnētiskajā lentē, optiskā datu nesējā, pusvadītāju datu nesējā vai citā datu uzglabāšanas ierīcē, kas klasificēta pozīcijā Nr. 85.23). Tām var būt arī analogciparu pārveidotājs un izeja, ko var izmantot attēlu nosūtīšanai uz automātiskās datu apstrādes ierīcēm, printeriem, televīzijas signāla uztvērējiem vai citām vizualizācijas ierīcēm. Dažas fotokameras un videokameras ir aprīkotas ar ieejām, kas ļauj ierakstīt no iepriekš minētām ārējām ierīcēm saņemtas analogās vai digitālās attēlu datnes. Šīs kameras parasti ir aprīkotas ar optisko skata meklētāju, šķidro kristālu ekrānu vai abām minētajām ierīcēm. Daudzas kameras, kas aprīkotas ar šķidro kristālu ekrānu, ļauj izmantot to gan kā skata meklētāju attēlu uzņemšanai, gan kā ekrānu jau uzņemto attēlu apskatīšanai. Dažas kameras nodrošina iespēju apskatīt šķidro kristālu ekrānā no citiem avotiem saņemtus attēlus.”
23

Konkrētāk, no fakta, ka atbilstoši Regulas Nr. 555/2008 78. panta 1. punktam pārbaudes uz vietas iepriekš neizziņo, nevar secināt, ka regulā paredzēta šāda atļauja. Kā to secinājumu 40.–42. punktā norāda ģenerāladvokāts, vārdi “iepriekš neizziņo” un “bez atļaujas” nav sinonīmi. Proti, tas, ka pārbaudes var tikt veiktas, iepriekš neizziņojot, lielākais nozīmē to, ka tās var notikt jebkurā brīdī, amatpersonai nepaziņojot par savu apmeklējumu.
66

Otrkārt, ņemot vērā gan Papildprotokola un Lēmumu Nr. 2/76 un Nr. 1/80, kuros ietilpst attiecīgi 41. panta 1. punkts, kā arī 7. un 13. pants, gan Asociācijas nolīguma, ar kuru šie noteikumi – kā izklāstīts šī sprieduma 41.–47. punktā – ir saistīti, raksturu, kontekstu un mērķi, ir jāsecina, ka Lēmuma Nr. 2/76 7. pantā minētā “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula darba ņēmēju brīvas pārvietošanās kontekstā kalpo tādam pašam mērķim kā Papildprotokola 41. panta 1. punktā un Lēmuma Nr. 1/80 13. pantā minētās “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulas – kā tas it īpaši izriet no Tiesas 2003. gada 21. oktobra sprieduma Abatay u.c. (C‑317/01 un C‑369/01, EU:C:2003:572, 72. punkts) – radīt labvēlīgākus nosacījumus pakāpeniskai tiesību apmesties un brīvi sniegt pakalpojumus, kā arī darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ieviešanai, valstu iestādēm aizliedzot radīt jaunus šķēršļus minētajām brīvībām, lai tādējādi neapgrūtinātu to pakāpenisku īstenošanu starp dalībvalstīm un Turcijas Republiku.
22

Iesniedzējtiesa būtībā norāda, ka no Direktīvas 89/665 izriet, ka prasību par zaudējumu atlīdzību celšanas priekšnosacījums var būt tas, ka administratīva iestāde vai tiesa iepriekš ir atcēlusi apstrīdēto lēmumu (spriedums, 2015. gada 26. novembris, MedEval, C‑166/14, EU:C:2015:779, 35. punkts), un tādējādi nešķiet, ka minētās direktīvas 2. pants principā nepieļautu tādu valsts tiesību normu kā Publisko iepirkumu likuma 350. pants. Tomēr šīs pēdējās minētās tiesību normas piemērošanai apvienojumā ar citām Publisko iepirkumu likuma un Civilprocesa kodeksa normām var būt tādas sekas, ka tādai kandidātei kā Hochtief, kura ir tikusi izslēgta no sarunu procedūras publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai, netiek ļauts celt prasību par zaudējumu atlīdzību, ja tā nevar norādīt uz lēmumu, ar kuru ir ticis galīgi konstatēts publiskā iepirkuma noteikumu pārkāpums. Šādos apstākļos var būt pamatoti vai nu ieviest iespēju iesniegt pierādījumus par šādu pārkāpumu ar citiem līdzekļiem, vai nepiemērot valsts tiesību normu efektivitātes principa labā, vai arī interpretēt to Savienības tiesību gaismā.
10

Ar Kündigungsschutzgesetz (Likums par aizsardzību atlaišanas gadījumos, BGBl. I, 1317. lpp.; turpmāk tekstā – “KSchG”) 17. pantu ir transponēts Direktīvas 98/59 2. pants un ir noteikts: “(2) Ja darba devējs nolēmis veikt kolektīvo atlaišanu, tam ir savlaicīgi jāsniedz darba ņēmēju pārstāvjiem attiecīgā informācija un it īpaši rakstveidā jāpaziņo: 1. par to, kādi ir paredzētās atlaišanas iemesli; 2. to darba ņēmēju skaitu un kategorijas, ko plānots atlaist; 3. to darba ņēmēju skaitu un kategorijas, ko parasti nodarbina; 4. cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu; 5. kādi ir atlaižamo darba ņēmēju atlasei piedāvātie kritēriji; 6. pēc kādas metodes tiks aprēķināti iespējamie atlaišanas pabalsti. Konsultācijas starp darba devēju un darba ņēmēju pārstāvjiem aptver vismaz veidus un līdzekļus, kā izvairīties no kolektīvās atlaišanas vai samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kā mazināt atlaišanas sekas. (3a) Pienākumi attiecībā uz informēšanu, konsultēšanos un izziņošanu, kas paredzēti 1.–3. punktā, ir spēkā neatkarīgi no tā, vai lēmumu par kolektīvo atlaišanu pieņēmis darba devējs vai uzņēmums, kas kontrolē darba devēju. Darba devējs nevar atsaukties uz to, ka tas pats nav saņēmis vajadzīgo informāciju no uzņēmuma, kas pieņēmis lēmumu par kolektīvo atlaišanu.”
17

2009. gada 5. februāra spriedumā High Court (Augstā tiesa) uzskatīja, ka no Tiesas judikatūras, it īpaši no 1990. gada 13. novembra sprieduma Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395) izriet, ka atbilstīgas interpretācijas pienākums šajā gadījumā nozīmē, ka attiecībā uz tādām personām nodarītiem miesas bojājumiem, kuras braukušas mehāniskā transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem, nav jāņem vērā 1961. gada likuma 65. pantā paredzētais izņēmums no apdrošināšanas seguma. Ar šo spriedumu un 2010. gada 18. janvāra rīkojumu High Court (Augstā tiesa) tostarp atzina par spēkā neesošu Philip Meade noslēgtajā apdrošināšanas līgumā rodamo izslēgšanas klauzulu.
–

Viking Motors AS, TKM Beauty Eesti OÜ, TKM King AS, Kaubamaja AS un Selver AS vārdā – E. Talur un L. Naaber‑Kivisoo, vandeadvokaadid,
7

Šīs pašas regulas 91. pantā ir noteikts: “1. Ja 92. pantā minētais atbalsta saņēmējs neievēro 93. pantā noteiktos savstarpējās atbilstības noteikumus, minētajam atbalsta saņēmējam piemēro administratīvu sodu. 2. Šā panta 1. punktā minēto administratīvo sodu piemēro tikai tad, ja neatbilstība ir tieši uz attiecīgo atbalsta saņēmēju attiecināmas darbības vai bezdarbības rezultāts un ja ir izpildīts viens vai abi no turpmāk minētajiem papildu nosacījumiem: a) neatbilstība ir saistīta ar atbalsta saņēmēja lauksaimniecisko darbību; b) ir skarta atbalsta saņēmēja saimniecības platība. [..] 3. Šajā sadaļā piemēro šādas definīcijas: a) “saimniecība” ir visas ražošanas vienības un platības, ko pārvalda 92. pantā minētais atbalsta saņēmējs un kas atrodas vienas dalībvalsts teritorijā; b) “prasība” ir katra atsevišķā likumā noteiktā pārvaldības prasība, kas izriet no visiem II pielikumā minētajiem Savienības tiesību aktiem konkrētajā tiesību aktā un atšķiras pēc būtības no visām pārējām prasībām tajā pašā tiesību aktā.”
17

VINSA pārsūdzēja minētās tiesas spriedumu Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Galisijas Augstākā tiesa, Spānija), uzsvērdama, ka esot jāpiemēro nevis Darba likuma 44. pants, bet gan Apsardzes uzņēmumu darba koplīguma 14. pants, kurā esot noteikts, ka jaunajam līgumslēdzējam ir pienākums stāties cedējošā uzņēmuma vietā attiecībā uz tās tiesībām un saistībām, kuras izriet no darba līgumiem. Tā uzsver, ka līdz ar šo subrogāciju tai esot pienākums pārņemt no darba līgumiem izrietošās saistības vienīgi no brīža, kad tā ir kļuvusi par pakalpojumu sniedzēju, un tādējādi tā esot atbrīvota no saistībām, kuras ir radušās agrāk.
42

Vispirms ir jānorāda, ka no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa citā sastāvā ir nospriedusi, ka 2006. gada noteikumos Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punktā minētajām personām nav paredzētas right of appeal. Šajā kontekstā ir jāsaprot ceturtais jautājums. Tādējādi iesniedzējtiesa jautā nevis par iespējamu pārbaudes tiesā neveikšanu attiecībā uz minētajām personām, bet par to, vai Direktīvā 2004/38 ir paredzēta prasība, lai būtu pieejami pārsūdzības līdzekļi, kas tiesai ļauj pārbaudīt gan tiesību jautājumus, gan faktus.
34

No minētā izriet, ka, lai gan līgumslēdzēja iestāde nevar atļaut pretendentiem pierādīt to piedāvāto risinājumu līdzvērtību pēc to piedāvājumu iesniegšanas, šai iestādei ir rīcības brīvība, lai noteiktu līdzekļus, ko pretendenti var izmantot šīs līdzvērtības pierādīšanai savos piedāvājumos. Tomēr šīs pilnvaras ir jāizmanto tādējādi, ka līgumslēdzējas iestādes pielaistie pierādīšanas līdzekļi faktiski atļauj minētajai iestādei izdarīt lietderīgu tai iesniegto piedāvājumu izvērtējumu un nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai to izdarītu, izvairoties no tā, ka šie pierādīšanas līdzekļi rada nepamatotus šķēršļus publisku līgumu atvēršanai konkurencei, pārkāpjot Direktīvas 2004/17 34. panta 2. punktu.
20

No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka mežsaimniecībai paredzētā meža vidējais cikls ir 40 gadi un tajā ir divas rotācijas stadijas. Tās teritorijas daļas, kuru audzes ir sasniegušas ciršanai derīgu stāvokli pirmās stadijas beigās un kurām tādējādi ir slēgts vainags, ir pakļautas kailcirtei. Pēc tam seko atkalstādīšanas stadija, ar kuru no jauna tiek izveidota teritorijas daļa ar atvērtu vainagu, kura ir labvēlīga lauku lijas barošanās vajadzībām. No tā izrietot, ka šīs sugas barošanās zona ĪAT pastāvīgi mainīsies un būs atkarīga no šīm, ar mežsaimniecības pārvaldību saistītajām stadijām. Līdz ar to meža audžu aktīvas pārvaldības neesamība pati par sevi izraisītu lauku lijas barošanās zonas izzušanu, jo pakāpeniski izzustu atklātā vainaga zonas daļa. Saskaņā ar pieejamajiem pētījumiem aizsargātās sugas populācijā būtu variācijas uz augšu vai uz leju atkarībā no atvērtā vainaga mežu pastāvēšanas. Šajā lietā atvērtā vainaga mežu proporcija progresīvi samazinoties no 14 % no visām mežu teritorijām laikposmā no 2014. līdz 2018. gadam, lai sasniegtu 8 % laikposmā no 2024. līdz 2028. gadam.
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Teva UK Ltd, Accord Healthcare Ltd, Lupin Ltd, Lupin (Europe) Ltd un Generics (UK) Ltd, kura darbojas ar komercnosaukumu “Mylan” [turpmāk tekstā kopā – “prasītājas pamatlietā”], no vienas puses, un Gilead Sciences Inc. (turpmāk tekstā – “Gilead”), no otras puses, saistībā ar papildu aizsardzības sertifikāta (turpmāk tekstā – “PAS”), kurš pēdējai minētajai ir piešķirts attiecībā uz farmaceitisku produktu cilvēka imūndeficīta vīrusa (turpmāk tekstā – “HIV”) ārstēšanai, spēkā esamību.
45

Šī atšķirība, kas izriet no darbā pieņemšanas kārtības, kā paskaidro Spānijas valdība, nozīmē to, ka pastāvīgais līgumdarbinieks, kurš nav ierēdnis, tomēr ir nokārtojis vienlīdzības un nopelnu un spēju atzīšanas principiem atbilstošu atlases procedūru, var izmantot šo pastāvīgās vietas garantiju, kas ir izņēmums no parastā darba tiesību režīma.
9

Direktīvas 2004/38 10. pantā ir noteikts: “1. To Savienības pilsoņa ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, apstiprina, ne vēlāk kā sešus mēnešus no pieteikuma saņemšanas dienas izsniedzot dokumentu, ko sauc par “Savienības pilsoņa ģimenes locekļa uzturēšanās atļauju”. Apstiprinājumu par pieteikšanos uzturēšanās atļaujas saņemšanai izsniedz uzreiz. 2. Lai izsniegtu uzturēšanās atļauju, dalībvalstis pieprasa uzrādīt šādus dokumentus: a) derīgu pasi; b) dokumentu, ar ko apliecina ģimenes attiecības vai reģistrētas partnerattiecības; c) reģistrācijas apliecību vai, ja nav reģistrācijas sistēmas, citus pierādījumus par tā Savienības pilsoņa uzturēšanos uzņēmējā dalībvalstī, kuru viņi pavada vai [ar] kuru kopā viņi ieceļo; d) gadījumos, uz kuriem attiecas 2. panta 2. punkta c) un d) apakšpunkts, – dokumentārus pierādījumus par to, ka ir ievēroti minētajā apakšpunktā paredzētie nosacījumi; [..].”
16

Attiecībā uz SGI cour administrative d’appel de Bordeaux (Bordo Administratīvā apelācijas tiesa), norādījusi, ka šī sabiedrība esot atsaukusies uz savu labticību, uzsvēra, ka tā neesot apstrīdējusi ne faktu, ka vairāku darījumu rezultātā nav notikusi faktiska piegāde, ne to, ka piegādes ir bijušas novēlotas, ne, visbeidzot, to, ka daži darījumi ir anulēti un ka minētā sabiedrība tātad nav kontrolējusi savu saimniecisko darījumu par ievērojamām summām patiesumu. Tādējādi šī tiesa no minētā secināja, ka nodokļu administrācija ir iesniegusi pierādījumus par to, ka SGI kā “atbrīvojumu no nodokļiem aizjūras teritorijās lietpratēja” nevarēja nezināt par aplūkojamo darījumu fiktīvo raksturu vai rēķinu izsniegšanu par pārāk lielām summām saistībā ar dažiem no šiem darījumiem.
22

Šajos apstākļos Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Šķīrējtiesa nodokļu lietās (Administratīvo šķīrējtiesu centrs), Portugāle) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus “1) Vai saskaņā ar Direktīvas [2003/96] 21. panta 5. punkta trešo daļu uzņēmumiem, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, ir jābūt nelieliem ražotājiem, lai tos varētu uzskatīt par izplatītājiem, un tiem ir jābūt nodokļa maksātājiem atbilstoši [šīs] direktīvas 21. panta 5. punkta pirmajai daļai, šādi liedzot izplatītāja statusu citiem uzņēmumiem (kas nav nelieli ražotājuzņēmumi), kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, vai arī par izplatītājiem, kuriem ir jābūt nodokļa maksātājiem saskaņā ar [minētās] direktīvas 21. panta 5. punkta pirmo daļu, ir jāuzskata visi uzņēmumi, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām (neatkarīgi no to lieluma un tā, vai šāda ražošana ir to galvenā vai pakārtotā saimnieciskā darbība) un nav atbrīvoti no nodokļa kā nelieli ražotāji saskaņā ar [šīs pašas] direktīvas 21. panta 5. punkta trešās daļas otro [teikumu]? 2) Konkrētāk, vai tāds uzņēmums kā šajā lietā iesaistītais, kas ir liels elektroenerģijas ražotājs un valsts līmenī saražo aptuveni 9 % no elektroenerģijas, lai to pārdotu valsts tīklā, var tikt uzskatīts par “uzņēmumu, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām” Direktīvas [2003/96] 21. panta 5. punkta izpratnē, ja ražošanas procesā jaunas elektroenerģijas ražošanai tiek patērēta tikai neliela daļa no tā saražotās elektroenerģijas?”
2)

Vai, pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 8. panta 1. punktu, nosakot tāda bērna pastāvīgo dzīvesvietu 18 mēnešu vecumā, kurš sava vecuma dēļ atrodas tikai viena no vecākiem ikdienas aizgādībā, bet ar otru uztur pastāvīgus, bet laikā ierobežotus kontaktus, vecāku domstarpību par aizgādības tiesību un saskarsmes tiesību attiecībā uz bērnu īstenošanu gadījumā, izvērtējot bērna integrēšanos sabiedrības un ģimenes vidē, vienādā līmenī ir jāņem vērā bērna saikne ar katru no vecākiem, vai arī lielākā mērā ir jāņem vērā saikne ar to vecāku, kurš īsteno ikdienas aizgādību?”
34

Tā kā L. Jenkinson ar argumentu, kas izvirzīts pirmā pamata trešajā daļā un otrajā pamatā, būtībā apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru tās kompetence nevar tikt attiecināta uz līgumiem pirms pēdējā LNL, ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 23., 26. un 38.–40. punktā ir nospriedusi: “23 [..] tā kā šī prasība ir celta, pamatojoties uz LESD 272. pantu, Vispārējās tiesas kompetencē ietilpst tikai pēdējais LNL, ņemot vērā tajā iekļauto šķīrējklauzulu. Vispārējās tiesas kompetencē acīmredzami nav izskatīt strīdus, kas varētu rasties saistībā ar to prasītāja darba līgumu izpildi, kuri noslēgti pirms pēdējā LNL un kuros kompetence nepārprotami ir piešķirta Beļģijas tiesām, un tādējādi izskatīt šo prasību, ciktāl tā attiecas uz šo līgumu sekām. [..] 26 Šķīrējklauzulas, ar kuru noteikta Eiropas Savienības Tiesas kompetence, piemērošanas joma nepārprotami attiecas tikai uz strīdiem saistībā ar pēdējo LNL un nevar tikt paplašināta uz agrākajiem līgumiem, kuros kompetence bija paredzēta citām tiesām. [..] 38 Vispārējās tiesas kompetencē atbilstoši [LESD] 272. pantam ir tikai pēdējais LNL, kas ir noslēgts starp prasītāju un misiju Eulex Kosovo. 39 Pirmkārt, no iepriekš minētā izriet, ka Vispārējās tiesas kompetencē acīmredzami nav spriest par pirmajā prasījumu daļā galvenokārt izvirzītajiem prasījumiem. Pirmā prasījumu daļa, kas vērsta uz to, lai visas prasītāja līgumattiecības ar dažādām misijām, kas secīgi ir bijušas viņa darba devēji, tiktu pārkvalificētas par uz nenoteiktu laiku noslēgt[u] līgum[u], nozīmē, ka tiek ņemtas vērā iepriekšējo darba līgumu, kuri noslēgti starp šīm misijām un prasītāju un kuros kompetence nepārprotami ir piešķirta Beļģijas tiesām, sekas. Tā kā Vispārējās tiesas kompetencē ietilpst tikai pēdējais LNL, tā neļauj tai lemt par šo prasījumu daļu. Tāpat arī Vispārējās tiesas kompetencē acīmredzami nav izskatīt papildu prasības, kuru mērķis ir konstatēt, ka atbildētāji ir pārkāpuši iepriekšējas paziņošanas pienākumu, izbeidzot uz nenoteiktu laiku noslēgtu līgumu, un ka prasītāja atbrīvošana no darba bija nelikumīga. Tādējādi Vispārējās tiesas kompetencē acīmredzami arī nav spriest par zaudējumu atlīdzības prasījumiem, kas saistīti ar šīm prasībām un kas vērsti uz to, lai tiktu atlīdzināts kaitējums, ko radījusi secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu ļaunprātīga izmantošana, iepriekšējas paziņošanas pienākuma pārkāpums un nelikumīga atbrīvošana no darba. 40 Otrkārt, Vispārējās tiesas kompetencē acīmredzami neietilpst otrajā prasījumu daļā ietilpstošie galvenokārt izvirzītie prasījumi, ciktāl to mērķis ir panākt, lai tiktu atzīts, ka EĀDD, Padome un Komisija laikā, kad prasītājs bija nodarbināts atbildētāju izveidotajās misijās, pret viņu izturējās diskriminējoši attiecībā uz atalgojumu, tiesībām uz pensiju un citām priekšrocībām, ka viņš bija jāpieņem darbā par pagaidu darbinieku vienā no šīm iestādēm, un panākt no tā izrietošā kaitējuma atlīdzinājumu. Proti, šie prasījumi ir vērsti pret Padomi, Komisiju un EĀDD, kas nav pēdējā LNL puses, un tādējādi tie attiecas uz agrākajām līgumattiecībām, kuras nav Vispārējās tiesas kompetencē.”
12

Kā izriet no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu, tiesvedībā, kas bija nošķirta no pamata tiesvedības, Latvijas Republikas Konkurences padome (Latvijas Republika) ar 2006. gada 22. novembra lēmumu atzina, ka ar atlaižu sistēmu, kādu lidosta “Rīga” piemēroja no 2004. gada 1. novembra, paredzot atlaides līdz 80 % apmērā par gaisa kuģu pacelšanos, nosēšanos un drošības pasākumiem, tiek pārkāpts EKL 82. panta otrās daļas c) punkts – kas tagad ir LESD 102. panta otrās daļas c) punkts –, un pieprasīja, lai tā izbeidz minēto praksi. No šīs sistēmas labumu guva divas aviosabiedrības, no kurām viena ir Air Baltic.
8

Šīs pašas regulas 23. panta 1.–3. punktā ir paredzēts: “1. Ja dalībvalsts, kurā 18. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā minētā persona ir iesniegusi jaunu starptautiskās aizsardzības pieteikumu, uzskata, ka saskaņā ar 20. panta 5. punktu un 18. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktu atbildīga ir cita dalībvalsts, tā var prasīt minētajai citai dalībvalstij uzņemt minēto personu atpakaļ. 2. Atpakaļuzņemšanas pieprasījumu iesniedz pēc iespējas ātrāk un jebkurā gadījumā divos mēnešos pēc Eurodac pozitīvā iznākuma saņemšanas [..]. Ja atpakaļuzņemšanas pieprasījuma pamatā ir citi pierādījumi, nevis no Eurodac sistēmas iegūtie dati, pieprasījuma saņēmējai dalībvalstij to nosūta trīs mēnešos no dienas, kad iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums 20. panta 2. punkta nozīmē. 3. Ja atpakaļuzņemšanas pieprasījums netiek iesniegts 2. punktā noteiktajos termiņos, par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga tā dalībvalsts, kurā iesniegts jaunais pieteikums.”
6

Drupinātājs vispirms tika pārvests uz kravas transportlīdzekļa kravas platformas no Pori uz Raumu (Somija), kur tas tika izkrauts no kravas transportlīdzekļa un, izmantojot sava motora jaudu, uzbrauca uz kuģa. Pēc jūras pārvadājuma līdz Hullas ostai (Apvienotā Karaliste) drupinātājs, izmantojot sava motora jaudu, šajā ostā nobrauca no kuģa un tika iekrauts otrā kravas transportlīdzeklī. Visbeidzot, drupinātājs no Hullas tika aizvests ar autotransportu, taču pazuda pirms nodošanas tā saņēmējam Šēfildā.
22

Tomēr nevienā no Regulas Nr. 261/2004 tiesību normām nav norādes par to, ka savienotā reisa kvalificēšana būtu atkarīga no tā, vai visi savienotā reisa lidojumi tiek veikti uz tā paša gaisa kuģa.
21

Šajā ziņā ir jānorāda, ka dažādās šīs tiesību normas valodu redakcijas nav nepārprotamas. Proti, tostarp angļu, franču un itāļu valodu redakcijās attiecīgi tiek lietoti formulējumi “an asset or a right of which the debtor has been divested”, “un bien ou un droit dont le débiteur est dessaisi” un “un bene o a un diritto del quale il debitore è spossessato”. Savukārt tostarp spāņu, čehu, dāņu un vācu valodu redakcijās attiecīgi tiek lietoti formulējumi “un bien o un derecho de la masa”, “majetku nebo práva náležejícího do majetkové podstaty”, “et aktiv eller en rettighed i massen” un “einen Gegenstand oder ein Recht der Masse”.