ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8.

3. pantā (“Zaudējumu noteikšana”) ir paredzēts: “[..] 2. Zaudējumu noteikšanā pamatojas uz tiešiem pierādījumiem un objektīvi pārbauda gan a) importa par dempinga cenām apjomu un ietekmi uz līdzīgu preču cenām Kopienas tirgū, gan b) šāda importa turpmāko ietekmi uz Kopienas ražošanas nozari. 3. Atkarībā no tā, kāds ir importa par dempinga cenām apjoms, spriež, vai ir bijis ievērojams importa par dempinga cenām pieaugums – vai nu absolūtā izteiksmē, vai attiecībā pret ražošanu vai patēriņu Kopienā. Atkarībā no šā importa ietekmes uz cenām spriež, vai imports par dempinga cenām ir piedāvājis ievērojami zemāku cenu, salīdzinājumā ar līdzīgas preces cenu Kopienas ražošanā, vai arī šāda importa rezultātā notiek ievērojama cenu pazemināšanās vai arī tiek ievērojami aizkavēta cenu celšanās, kas pretējā gadījumā būtu notikusi. Neviens no šiem faktoriem, ne arī vēl citi faktori nevar droši norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem. [..] 5. Pārbaudot importa par dempinga cenām ietekmi uz attiecīgo Kopienas ražošanas nozari, novērtē visus būtiskos ekonomikas faktorus un indeksus, kas raksturo nozares stāvokli, ietverot to, ka nozare joprojām atgūstas no dempinga vai subsīdiju ietekmes pagātnē, faktisko dempinga starpības lielumu, faktisko un iespējamo noieta, peļņas, produkcijas izlaides, tirgus daļas, ražīguma, investīciju nestās peļņas, jaudas izmantošanas samazinājumu, faktorus, kas ietekmē cenas Kopienā, faktisko un iespējamo ietekmi uz naudas plūsmu, preču krājumiem, nodarbinātību, darba samaksu, izaugsmi, spēju piesaistīt kapitālu vai investīcijas. Šīs uzskaitījums nav visaptverošs, un neviens no šiem faktoriem nevar droši norādīt, kāds lēmums būtu jāpieņem. 6. Pamatojoties uz visiem būtiskajiem pierādījumiem, kas iesniegti saistībā ar 2. pantu [punktu], parāda, ka imports par dempinga cenām rada zaudējumus šīs regulas nozīmē. Tas jo īpaši parāda, ka apjoma un/vai cenas līmeņi, kas noteikti, ievērojot 3. pantu [punktu], ir ietekmējuši Kopienas ražošanas nozari, kā paredzēts 5. punktā, un ka šī ietekme ir vērojama tādā pakāpē, ka to var dēvēt par būtisku ietekmi. 7. Tāpat arī pārbauda citus zināmos faktorus, ne tikai importu par dempinga cenām, kas vienlaikus rada zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei, lai nodrošinātu to, ka saskaņā ar 6. punktu šādu pārējo faktoru radītie zaudējumi netiek saistīti ar importu par dempinga cenām. Šajā sakarā apskatāmie faktori ietver to importēto ražojumu apjomu un cenu, kas nav preces par dempinga cenām, pieprasījuma samazināšanos vai izmaiņas patēriņa modelī, tirdzniecības ierobežojumus un konkurenci starp trešo valsti un ražotājiem Kopienā, tehnoloģiju attīstību un Kopienas ražošanas nozares eksporta rezultātus un ražīgumu. [..]” ( 10 )
56.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka Tiesai uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi: — Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkts, 2. punkta a) apakšpunkts un 3. punkta c) apakšpunkts, kā arī Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 73. pants, 78. panta pirmās daļas a) punkts un 79. panta pirmās daļas c) punkts ir jāinterpretē kā tādi, kas uzliek par pienākumu PVN aprēķināšanas par reklāmas pakalpojumiem mērķim iekļaut nodokļa bāzē tādu nodokli, kāds ir Portugāles nodoklis par publisku demonstrēšanu, mākslas atbalstam, ar ko apliek reklāmdevējus, bet kuru maksā televīzijas raidorganizācijas nodokļu aizstāšanas veidā un veicot ierakstus trešo personu pagaidu kontos, ja noteicošās publisko tiesību rakstura nodokļu attiecības ir starp nodokļu iestādēm un televīzijas raidorganizācijām. — Ja attiecībā uz minēto nodokli noteicošās publisko tiesību rakstura nodokļu attiecības ir starp reklāmdevējiem un nodokļu iestādēm – Direktīvas 77/388/EEK 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkts, 2. punkta a) apakšpunkts un 3. punkta c) apakšpunkts, kā arī Padomes Direktīvas 2006/112 73. pants, 78. panta pirmās daļas a) punkts un 79. panta pirmās daļas c) punkts ir jāinterpretē kā tādi, kuros aizliegts iekļaut minēto nodokli nodokļa bāzē. — Valsts tiesai ir jāizlemj, kura no šīm divām izpratnēm par nodokļu aizstāšanas veidu šajā konkrētajā nodokļa par publisku demonstrēšanu kontekstā ir pareizā atbilstoši valsts tiesībām.
15.

Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑512/11 pamatā ir šādi fakti: slimnieku kopēja Noora Kultarinta kopš 2008. gada 15. augusta bez pārtraukuma ir beztermiņa darba attiecībās ar sabiedrību Mehiläinen Oy ( 8 ). Pēc pirmā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma viņa izmantoja bērna kopšanas atvaļinājumu laika posmā no 2010. gada 7. janvāra līdz 2012. gada 11. aprīlim. N. Kultarinta no jauna iestājās grūtniecība, un viņa paziņoja darba devējam, ka viņa pārtrauks savu bērna kopšanas atvaļinājumu un no 2010. gada 9. aprīļa atkārtoti dosies grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā.
12.

Regulas Nr. 1008/2008 15. pantā ar nosaukumu “Gaisa pārvadājumu veikšana Kopienā”, kas ir ietverts III nodaļā ar nosaukumu “Piekļuve maršrutiem”, ir paredzēts: “1. Kopienas gaisa pārvadātājiem ir tiesības Kopienā veikt gaisa pārvadājumus. 2. Kopienas gaisa pārvadātājam nav jāsaņem atļauja vai pilnvarojums no dalībvalstīm, lai tas Kopienā varētu veikt gaisa pārvadājumus. Dalībvalsts nepieprasa Kopienas gaisa pārvadātājiem iesniegt dokumentus vai sniegt informāciju, ko tie jau nodevuši kompetentās licencētājas iestādes rīcībā, ja attiecīgo informāciju var laikus saņemt no kompetentās licencētājas iestādes. [..] 5. Neatkarīgi no dalībvalstu divpusējo nolīgumu noteikumiem un saskaņā ar Kopienas konkurences noteikumiem, ko piemēro uzņēmumiem, attiecīgā dalībvalsts vai dalībvalstis atļauj Kopienas gaisa pārvadātājiem apvienot gaisa pārvadājumus un ar jebkuru gaisa pārvadātāju slēgt vienošanās par kodu koplietošanu, veicot gaisa pārvadājumus no lidostas, uz vai caur lidostu to teritorijā uz jebkuru vietu vai vietām vai no jebkuras vietas vai vietām trešās valstīs. Saistībā ar divpusējiem gaisa pārvadājumu pakalpojumu nolīgumiem ar attiecīgo trešo valsti dalībvalsts var noteikt ierobežojumus attiecībā uz Kopienas gaisa pārvadātāju un trešās valsts gaisa pārvadātāju kodu koplietošanu, jo īpaši, ja attiecīgā trešā valstī nesniedz līdzīgas komerciālas iespējas Kopienas gaisa pārvadātājiem, kas pakalpojumus sniedz no attiecīgās dalībvalsts. Nosakot šādus ierobežojumus, dalībvalstis nodrošina to, ka attiecīgie ierobežojumi, kas noteikti saskaņā ar minētajiem nolīgumiem, neierobežo konkurenci, nerada diskrimināciju starp Kopienas gaisa pārvadātājiem un nav stingrāki, kā nepieciešams.”
2.

Jautājumi ir radušies diezgan neparastos faktiskajos apstākļos. Abi pamatlietas dalībnieki – Martin y Paz Diffusion (turpmāk tekstā – “MyP”), no vienas puses, un Fabriek van Maroquinerie Gauquie (turpmāk tekstā – “Gauquie”) kopā ar vadītāju David Depuydt, no otras puses, – darbojas ādas modes izstrādājumu nozarē. Viņi attiecībā uz dažādām precēm ir izmantojuši vienu un to pašu preču zīmi. Lietas dalībnieki sākotnēji sadarbojās, laika gaitā mainot izmantoto preču zīmi. MyP vienā brīdī reģistrēja dažas no šīm preču zīmēm. Vēlāk, savstarpējām attiecībām pasliktinoties, tika uzsāktas vairākas tiesvedības.
37.

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Savienības iestāžu, struktūru vai aģentūru aktu publicēšanas funkcija, kas izriet no tiesiskās noteiktības prasības, pirmām kārtām ir ļaut ieinteresētajām personām precīzi un skaidri uzzināt to pienākumu apjomu, ko tām uzliek akts ( 18 ), un attiecīgā gadījumā arī laiku ( 19 ), no kura tiem ir tiesiskas sekas, lai ieinteresētās personas varētu attiecīgi rīkoties ( 20 ), un, attiecīgā gadījumā pilnībā esot informētām par to, izmantot tiesības pārsūdzēt šo aktu.
34.

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus kopā ar tiem, kas izklāstīti manos apvienotajos secinājumos šajā lietā un lietās C‑193/11 Komisija/Polija, C‑236/11 Komisija/Itālija, C‑269/11 Komisija/Čehijas Republika, C‑293/11 Komisija/Grieķija, C‑296/11 Komisija/Francija, C‑309/11 Komisija/Somija un C‑450/11 Komisija/Portugāle, es uzskatu, ka Tiesai vajadzētu: — nospriest, ka, — izslēdzot no īpašā režīma ceļojumu aģentūrām, kas noteikts Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 306.–310. pantā, piemērošanas mazumtirdzniecības aģentūru, kuras rīkojas savā vārdā, veikto vairumtirdzniecības aģentūru organizēto ceļojumu pārdošanu klientiem, — zināmos gadījumos atļaujot ceļojumu aģentūrām rēķinā iekļaut kopējo summu, kurai nav saistības ar no klienta faktiski iekasēto PVN, un ļaujot klientam, kas ir nodokļu maksātājs, atskaitīt šo kopējo summu no maksājamā PVN, un — atļaujot ceļojumu aģentūrām, ciktāl tām piemērojams īpašais režīms, vispārīgi noteikt to nodokļa bāzi katram taksācijas periodam, Spānijas Karaliste nav izpildījusi Direktīvas 2006/112 73., 168., 169., 226. un 306.–310. pantā paredzētos pienākumus; — pārējā daļā prasību noraidīt; — piespriest Spānijas Karalistei segt trīs ceturtdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzināt trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem; — piespriest Komisijai segt vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzināt vienu ceturtdaļu no Spānijas Karalistes tiesāšanās izdevumiem, un — piespriest dalībvalstīm, kas iestājušās lietā, segt savus tiesāšanās izdevumus pašām.
“1.

Kopējam piešķiramo kvotu daudzumam uz attiecīgo periodu ir jābūt saskaņotam ar dalībvalsts saistībām ierobežot emisiju atbilstīgi Lēmumam 2002/358/EK un Kioto protokolam, ņemot vērā, no vienas puses, kopējo emisijas daļu, ko aptver šīs kvotas, salīdzinot ar emisiju no avotiem, uz kuriem neattiecas šī direktīva, un, no otras puses, valstu enerģētikas politiku, un jābūt saskaņotam ar valsts klimata pārmaiņu programmu. Kopējais piešķiramo kvotu daudzums nedrīkst pārsniegt daudzumu, kāds šķiet vajadzīgs šā pielikuma kritēriju stingrai piemērošanai. Pirms 2008. gada daudzumam jābūt saskaņotam ar iespēju katrai dalībvalstij sasniegt vai pat pārsniegt mērķus saskaņā ar Direktīvu [Lēmumu] 2002/358/EK un Kioto protokolu.
103.

Tas, ka pamatsumma 17 % apmērā no apgrozījuma, kādu to galu galā noteica Komisija, katrā ziņā atrodas diapazona augšdaļā robežās no 0 % līdz 30 % no apgrozījuma, ir acīmredzami un nav tuvāk jāpaskaidro. Ja vispār, tad varētu jautāt, vai apgrozījuma daļa 17 % apmērā patiešām atrodas “diapazona augšdaļā”, kā to pieprasa 2006. gada pamatnostādnes ( 84 ), vai arī tā, iespējams, ir noteikta par zemu. Tomēr šajā jautājumā nav saskatāma Ziegler leģitīma interese saņemt tuvākus paskaidrojumus, jo salīdzinoši zema procentu likme tai ir izdevīgāka par augstāku procentu likmi ( 85 ). Nekas cits nav sakāms arī par Komisijas papildus noteikto preventīvo faktoru 17 % apmērā no apgrozījuma, jo arī šis faktors paredzētā diapazona ietvaros, kas ir 15 % līdz 25 % no apgrozījuma ( 86 ), nav noteikts pārāk augsts.
89.

Tātad šīs lietas faktu situācijā nav šaubu, ka, tā kā materiālos nesējus ir iegādājušies galalietotāji Austrijā, ar taisnīgu atlīdzību atlīdzināmais kaitējums ir radies šajā dalībvalstī. Līdz ar to, piemērojot iepriekš minēto judikatūru, paliek spēkā Austrijas iestāžu pienākums garantēt efektīvu taisnīgās atlīdzības iekasēšanu, lai atlīdzinātu autoriem kaitējumu, kas tiem nodarīts Austrijā. Manuprāt, šādā situācijā taisnīgās atlīdzības maksātājs līdz ar to nevar apgalvot, ka tas var atbrīvoties no pienākuma maksāt atlīdzību Austrijā, aizbildinoties ar to, ka ir jau to samaksājis citā dalībvalstī, kurā nav radies kaitējums autoram, kas pamatotu šīs atlīdzības samaksu. Gadījumā, ja kāda summa šādā sakarā patiešām ir samaksāta citā dalībvalstī, maksātāja ziņā ir to atgūt no attiecīgās dalībvalsts, izmantojot tās tiesību sistēmā pieejamos juridiskos instrumentus.
87.

ES pilsoņa saikne ar noteiktas dalībvalsts sabiedrību ir sarežģīts jautājums gan no pilsoņa, gan no valsts perspektīvas. Šāda saikne rodas piedzimstot (līdz ar to tā nav brīvprātīga), vai arī tā tiek iegūta. Iespējams, ka tā attīstīties laika gaitā ar dažādu intensitāti. To var novērtēt subjektīvi vai objektīvi. Šķiet, ka ir pamatoti pieņemt, ka tā vai cita iemesla dēļ tā ietver piederību noteiktai kopienai.
38.

Tāpat arī un tieši saistībā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību Tiesa vairākkārt ir norādījusi, ka attiecībā uz šādu pakalpojumu sniedzējiem, it īpaši, ja runa ir par reglamentētām profesionālām darbībām, var tikt piemērotas uzņēmējas dalībvalsts tiesību normas, ja to pamato vispārējo interešu apsvērumi. Jau 1974. gadā spriedumā lietā van Binsbergen ( 11 ) Tiesa apstiprināja “īpašu pakalpojumu sniedzējam noteiktu prasību [tiesiskumu], kuras ir saistītas ar tādu profesionālās darbības noteikumu piemērošanu, kuru pamatā ir vispārējas sabiedrības intereses – it īpaši, noteikumi attiecībā uz [profesionālās darbības] organizēšanu, profesionālo kvalifikāciju, profesionālo ētiku, uzraudzību un atbilstību – un kuri tiek piemēroti attiecībā uz visām personām, kas ir reģistrētas pakalpojuma sniegšanas valstī” ( 12 ). Attiecībā uz pārrobežu un vienreizējiem pakalpojumiem spriedumā lietā van Binsbergen ir piebilsts, ka LESD 56. pants nevar tikt izmantots, “lai izvairītos no profesionālās darbības noteikumu pildīšanas, kas tiktu piemēroti attiecībā uz [pakalpojumu sniedzēju], ja viņš būtu reģistrēts minētajā valstī” ( 13 ). Šāda pamatnostāja ir pausta atkārtoti un ir spēkā arī šobrīd ( 14 ).
11.

Prasību pirmā instance 2005. gadā noraidīja. Tad Edwards iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Court of Appeal [Apelācijas tiesa]. Šajā instancē tiesvedībā prasītāja prasījumu atbalstam uz visu atlikušo procedūru iestājās Pallikaropoulos k-dze, jo Edwards no lietas izstājās. Viņas tiesāšanās izdevumi tiesvedībā Court of Appeal jau iepriekš tika ierobežoti ar GBP 2000. Court of Appeal apelācijas sūdzību noraidīja, un 2006. gadā tika pieņemts lēmums par tiesāšanās izdevumiem, kurā Pallikaropoulos tika piespriests atlīdzināt pretējās puses tiesāšanās izdevumus iepriekš minētajā apmērā.
55.

No otras puses, prasītāji pamatlietā nav īsti pierādījuši reālo kaitējumu no tā, ka bezdarbnieka pabalstus tiem izmaksā to dzīvesvietas dalībvalsts. Šajā ziņā atgādinu, ka ir ļoti grūti spriest par to, kura valsts sistēma izrādītos visizdevīgākā.
44.

Direktīvas 6. panta 2. punktā ir paredzēta vispārēja prasība dalībvalstīm uzturēt status quo ( 15 ). Tiesa to ir raksturojusi kā “noteikumu, kas ļauj ievērot būtisku vides kvalitātes saglabāšanas un aizsardzības mērķi, tostarp dabisko dzīvotņu, kā arī savvaļas dzīvnieku un augu aizsardzību, un ar kuru tiktu noteikts vispārējas aizsardzības pienākums, kas sevī ietver izvairīšanos no būtiska pasliktinājuma vai traucējumiem, kas varētu būtiski ietekmēt šīs direktīvas mērķus” ( 16 ). 6. panta 2. punktā noteiktais pienākums nav absolūts tādā izpratnē, ka ar to ir paredzēts nodrošināt, lai jebkurā laikā netiktu veiktas jebkāda veida pārveides attiecībā uz konkrēto teritoriju. Tas drīzāk ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgās teritorijas aizsardzības mērķus ( 17 ), jo to dēļ teritorija ir noteikta [kā aizsargājama]. Tādējādi ir jāveic visi attiecīgie pasākumi nolūkā novērst, ka minētie mērķi tiek nelabvēlīgi ietekmēti. Tādējādi teritorijas kā dabiskās dzīvotnes autentiskums tiek aizsargāts, radot visas no tā izrietošās sekas attiecībā uz vides bioloģisko daudzveidību. Labvēlīga nevērība nav risinājums.
4.

Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 10. novembrī, iesniedzējtiesa šaubās par to, vai tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts maksāt procentus par kompensējamo nodokli no nākamās dienas pēc tam, kad iesniegta prasība par kompensāciju, un nevis no dienas, kad samaksāts nodoklis, atbilst Savienības tiesībām. To darot, iesniedzējtiesa šaubās it īpaši par to, vai šāds valsts tiesiskais regulējums atbilst līdzvērtības, efektivitātes un samērīguma principam un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. pantā, lasot to kopā ar LES 6. pantu, nodrošinātajām īpašumtiesībām.
22.

Scandic prasība pirmajā instancē tika noraidīta, un tagad apelācijas tiesvedībā to izskata iesniedzējtiesa, kura jautā: “1) Vai Rumānijas nodokļu iestāžu atteikums apmierināt akcīzes nodokļa atmaksāšanas pieprasījumu ir pretrunā Eiropas tiesībām (Direktīvas 92/12/EEK 7. un 22. pantam, kā arī tās preambulas apsvērumiem), ja: a) tirgotājs, kas iesniedz akcīzes nodokļa atmaksāšanas pieprasījumu, ir iesniedzis pierādījumus par to, ka viņš ir izpildījis visas formālās prasības, kuras saskaņā ar Rumānijas tiesisko regulējumu ir jāizpilda, lai apmierinātu atmaksāšanas pieprasījumu, un it īpaši prasības par to, ka ir iesniegts: i) pierādījums par akcīzes nodokļu nomaksu Rumānijā un ii) pierādījums par akcīzes preču nosūtīšanu uz citu dalībvalsti; b) no Rumānijas nodokļu tiesiskajā regulējumā (Nodokļu kodeksa 1926. pants, Rumānijas valdības lēmumā Nr. 44/2004 paredzēto Īstenošanas noteikumu 184. punkts un Nodokļu kodeksa VII sadaļas 11. pielikums) paredzētajām prasībām izriet, ka atsevišķi dokumenti, kuri ir jāiesniedz kopā ar atmaksāšanas pieprasījumu, var tikt iesniegti tikai pēc akcīzes preču piegādes citā dalībvalstī; c) Rumānijas nodokļu tiesiskajā regulējumā (Īstenošanas noteikumu 184. panta 4. punkts, kurā ir izdarīta atsauce uz Nodokļu procesuālo kodeksa 135. pantu) ir paredzēts vispārīgs 5 gadu termiņš jebkura atmaksāšanas pieprasījuma iesniegšanai? 2) Vai Direktīvas 92/12/EK [22. panta 2. punkta a) apakšpunkts ( 11 )] ir jāinterpretē tādējādi, ka tirgotājs, kas neiesniedz akcīzes nodokļa atmaksāšanas pieprasījumu tā samaksas dalībvalstī pirms akcīzes preču piegādes uz citu dalībvalsti, kurā preces ir domātas patēriņam, zaudē tiesības uz akcīzes nodokļa atmaksāšanu? 3) Vai gadījumā, ja Tiesa uz otro jautājumu atbildētu apstiprinoši, tas, ka tirgotājs zaudē tiesības uz akcīzes nodokļa atmaksāšanu, saistībā ar vienu un to pašu akcīzes preču dubultu aplikšanu ar nodokļiem (dalībvalstī, kurā akcīzes preces sākotnēji bija laistas apgrozībā, un dalībvalstī, kurā šīs preces ir domātas patēriņam) ir saderīgs ar nodokļu neitralitātes principu? 4) Vai gadījumā, ja Tiesa uz otro jautājumu atbildētu apstiprinoši, īpaši īsais termiņš starp akcīzes nodokļu samaksu par precēm, kuras laistas apgrozībā dalībvalstī, un dienu, kad akcīzes preces tiek nosūtītas uz citu dalībvalsti, kurā tās ir domātas patēriņam, var tikt uzskatīts par saderīgu ar līdzvērtības un efektivitātes principiem? Vai tam, ka vispārīgais termiņš nodokļa, nodevas vai maksājuma atmaksāšanas pieprasīšanai attiecīgajā dalībvalstī būtu acīmredzami ilgāks, šajā ziņā būtu kāda ietekme?”
1.

Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 20. oktobrī, tostarp ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīvas 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi ( 2 ) (turpmāk tekstā – “Atgriešanas direktīva”), 2. panta 1. punktu, to lasot kopā ar šīs direktīvas preambulas 9. apsvērumu, un par to, kā šīs tiesību normas ir savienojamas ar Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīvu 2005/85/EK par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu ( 3 ).
24.

Saskaņā ar Uzņēmējsabiedrību apvienošanas direktīvas 1. panta a) apakšpunktu dalībvalstīm tā ir jāpiemēro tādai uzņēmējsabiedrību apvienošanai, kurā piedalās dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrības. Saskaņā ar Uzņēmējsabiedrību apvienošanas direktīvas 2. panta a) apakšpunkta iii) ievilkumu apvienošana ir tad, ja tiek pārņemta meitassabiedrība, kuras kapitāla daļas pilnībā pieder mātessabiedrībai. Somijā reģistrētais nodokļu maksātājs plāno pārņemt savu Zviedrijas meitassabiedrību, kuras kapitāla daļas pilnībā ir mātessabiedrības īpašumā. Iesniedzējtiesa turklāt vēl ir secinājusi, ka abas uzņēmējsabiedrības atbilst noteikumiem par uzņēmējsabiedrības formu, līdz ar to ir izpildīti arī Uzņēmējsabiedrību apvienošanas direktīvas 3. panta a) apakšpunkta nosacījumi, kurā, skatot to kopā ar I pielikuma A daļu, ir nosauktas formas, kas uzskatāmas par “uzņēmējsabiedrībām no kādas dalībvalsts” šīs direktīvas izpratnē. Turklāt šajā lietā varētu būt izpildīti arī šā noteikuma b) un c) apakšpunktā minētie nosacījumi attiecībā uz rezidenci nodokļu saistību ziņā un pienākumu maksāt nodokļus atbilstoši Somijas likumam par ienākuma nodokli. Līdz ar to Uzņēmējsabiedrību apvienošanas direktīva ir piemērojama tādiem lietas apstākļiem kā šī pamatlieta.
46.

Turklāt jāpiebilst, ka atšķirībā no lietas de Groot šajā lietā ienākumi, kurus nodokļa maksātājs ir guvis ārvalstī, ir nevis ienākumi no darba, bet ienākumi no kapitāla daļām. Līdz ar to valstīm, kurās ir gūti šie ienākumi, ir vēl vājāka saikne ar nodokļa maksātāju nekā tādos gadījumos kā lietā de Groot, kad ienākumi ārvalstīs ir gūti no profesionālās darbības. Būtu nereālistiski pieņemt, ka katra no valstīm, kurās Beker laulātie guvuši daļu no saviem ārvalstu ienākumiem, varētu viņiem piešķirt ar personīgo un ģimenes situāciju saistītus atskaitījumus par šajā ārvalstī gūto ienākumu daļu. Tātad, manuprāt, Tiesas argumentācija spriedumā lietā de Groot vēl tiešāk ir piemērojama šajā lietā.
28.

2010. gada 20. jūlijā notika tiesu izpildītāja rīkota ieķīlātā īpašuma izsole, uz kuru solītāji neieradās. Tādēļ krājbanka pieprasīja piešķirt tai īpašumu par 50 % no tā vērtības (EUR 97 200), kas Spānijas izpildes tiesībās tiek pieļauts un kas tā arī notika. M. Aziz līdz ar to zaudēja īpašumtiesības uz savu dzīvokli un joprojām ir parādā krājbankai vairāk nekā EUR 40 000 no kopējās aizdevuma summas, kā arī saistībā ar to maksājamos procentus un citus izdevumus. 2011. gada 20. janvārīJuzgado de Primera Instancia no 5 de Martorell pilnvarota komisija ieradās nekustamajā īpašumā, kas ir izsoles un piešķiršanas priekšmets, lai nodotu tiesības uz to krājbankai. M. Aziz tika izlikts no mājokļa.
15.

Otrkārt, Komisija apgalvo, ka, Francijas Republika, noteikdama, ka 2 kilogramus tabakas vai 10 blokus cigarešu pārsniedzošie daudzumi automātiski ir apliekami ar akcīzes nodokli neatkarīgi no tā, vai ir pierādīts, ka tie paredzēti patēriņam personiskajām vajadzībām, ir pārkāpusi LESD 34. pantu. Šā iebilduma pamatošanai Komisija galvenokārt norāda, ka, lai arī CGI 575.H pants attiecas uz tabakas turējumu neatkarīgi no tās iegādes vietas, šā panta rezultātā tiek apgrūtināta tabakas iegāde citās dalībvalstīs un tādējādi ierobežota preču brīva aprite. Par to liecinot apstāklis, ka šīs tiesību normas piemērošanas nodrošināšanai paredzētās pārbaudes ir vērstas tikai un vienīgi uz robežas šķērsošanas vietām. Turklāt, atbilstoši Komisijas teiktajam, Francijas iestādes nevienā brīdī neesot slēpušas, ka šīs tiesību normas ir vērstas uz tabakas izstrādājumu iegādēm nevis Francijas teritorijā, bet gan citās dalībvalstīs, lai izskaustu to, ko tās pašas dēvē par “nodokļu tūrismu”.