ĢENERĀLADVOKĀTA L. A. HĒLHUDA [L. A. GEELHOED] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 28. aprīlī 1( )

Lieta C‑3/04

Poseidon Chartering BV

pret

Marianne Zeeschip VOF,

Albert Mooij,

Sjoerdtje Sijswerda

un

Gerrit Schram

[Rechtbank Utrecht (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Tirdzniecības pārstāvja jēdziens – Pašnodarbinātais starpnieks, kurš kuģa īpašnieka labā ir piedalījies apspriedēs par fraktēšanas līguma noslēgšanu uz noteiktu laiku un tā ikgadējiem atjaunojumiem, pretī saņemot komisijas naudu





I – Ievads

1. Šī lieta, kurā Rechtbank Utrecht [Utrehtas tiesa] (Nīderlande) lūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu, attiecas uz jautājumu, vai Tirdzniecības pārstāvju direktīva ( ) (turpmāk tekstā – “Direktīva”) ir piemērojama attiecībā uz starpniekiem, kuri ar klientu ir apsprieduši tikai vienu līgumu, kurš ticis atjaunots vairākus gadus.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

2. Direktīvas I nodaļa, kurā noteikta tās darbības joma, nosaka:

“Darbības joma

1. pants

1. Šajā direktīvā paredzētos saskaņošanas pasākumus piemēro dalībvalstu normatīviem un administratīviem aktiem, kas reglamentē attiecības starp tirdzniecības pārstāvi un pilnvarotāju.

2. Šajā direktīvā “tirdzniecības pārstāvis” nozīmē pašnodarbinātu starpnieku, kuram ir pastāvīgas pilnvaras apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas, turpmāk sauktas par “pilnvarotāju”, vārdā vai apspriest un slēgt šādus darījumus minētā pilnvarotāja vārdā.

3. “Tirdzniecības pārstāvis” šīs direktīvas nozīmē ir persona, kas nav:

– persona, kurai kā amatpersonai ir tiesības uzņemties saistības uzņēmuma vai līgumsabiedrības vārdā,

– partneris, kas ir likumīgi pilnvarots uzņemties saistības savu partneru vārdā,

– administrators, likvidators vai pilnvarotais bankrota gadījumā.

2. pants

1. Šī direktīva neattiecas uz:

– nealgotiem tirdzniecības aģentiem,

– tirdzniecības pārstāvjiem, ja tie darbojas patēriņa preču biržā vai patēriņa preču tirgū, vai

– organizāciju, ko sauc par Crown Agents for Overseas Governments and Administrations, kas izveidota saskaņā ar Apvienotās Karalistes 1979. gada Crown Agents Act, vai tās filiālēm.

2. Visām dalībvalstīm ir tiesības paredzēt, ka direktīva neattiecas uz tām personām, kuru darbību tirdzniecības pārstāvja statusā to tiesību aktos uzskata par papildu nodarbošanos.”

3. Attiecībā uz tirdzniecības pārstāvības līgumiem, kuri ietilpst šajā darbības jomā, Direktīvas II līdz IV nodaļā ir iekļautas tiesību normas par šādu pārstāvju tiesībām, pienākumiem un atlīdzību un tiesību normas par šādu līgumu noslēgšanu un izbeigšanu. Tostarp 7. pants attiecas uz komisijas naudu par darījumiem, kuri noslēgti saskaņā ar pārstāvja līgumu, un nosaka:

“1. Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz komisijas naudu par tirdzniecības darījumiem, kas noslēgti laikā, uz kuru attiecas pārstāvja līgums:

a) ja darījums noslēgts viņa darbības rezultātā,

vai

b) ja darījums noslēgts ar trešo personu, kas ir bijusi viņa klients tādos pašos darījumos.

2. Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības arī uz komisijas naudu par tirdzniecības darījumiem, kas noslēgti laikā, uz kuru attiecas pārstāvja līgums:

– ja viņam uzticēts konkrēts ģeogrāfisks apgabals vai klientu grupa,

– vai ja viņam uz kādu ģeogrāfisku apgabalu vai klientu grupu ir ekskluzīvas tiesības, un ja darījums ir noslēgts ar kādu šā apgabala vai šīs grupas klientu.

Dalībvalstis savos tiesību aktos paredz vienu no iespējām, kas norādītas iepriekšējos divos ievilkumos.”

4. Uz šo tiesvedību ir attiecināms arī 17. pants par pārstāvju atlīdzību un kompensāciju pēc pārstāvja līguma izbeigšanas. 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:

“2. a) Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja:

– viņš pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem, un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šādiem klientiem,

un

– šī atlīdzība jāmaksā, ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem. Dalībvalstis var paredzēt, ka šajos nosacījumos jāietver arī tas, vai piemēro tirdzniecības ierobežošanas klauzulu 20. panta nozīmē.”

B – Nīderlandes tiesības

5. Direktīva ir transponēta valsts tiesībās ar Civilkodeksa (Burgerlijk Wetboek) 428.–445. pantu. Šie panti būtībā ir līdzīgi Direktīvas noteikumiem, izņemot to, ka saskaņā ar Direktīvas 1. panta 2. punktu tā ir piemērojama darījumiem saistībā ar “preču pirkšanu vai pārdošanu”, turpretim valsts noteikumi ir piemērojami arī ar pakalpojumu sniegšanu saistītajiem darījumiem. Civilkodeksa 7:428. panta 1. punktā, ar kuru transponē Direktīvas 1. panta 2. punktu, ir paredzēts:

“Pārstāvības līgums ir līgums, ar kuru viena līgumslēdzēja puse – pilnvarotājs – uzdod citai līgumslēdzēja pusei – tirdzniecības pārstāvim, kas nav pilnvarotāja pakļautībā, uz noteiktu vai nenoteiktu laiku un par attiecīgu atlīdzību rīkoties kā starpniekam tādu līgumu apspriešanā, ko pārstāvis var noslēgt pilnvarotāja vārdā un uzdevumā.”

III – Faktiskie apstākļi

6. Rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu ir norādīts, ka Nīderlandes uzņēmums Poseidon Chartering BV (turpmāk tekstā – “Poseidon”) 1994. gadā rīkojās kā starpnieks apspriedēs par kuģa fraktēšanas līgumu (čarteru). Šo līgumu pagarināja ik gadu no 1994. gada līdz 2000. gadam, izņemot 1999. gadu. Tai skaitā šajā laika periodā Poseidon ieprotokolēja līguma papildinājumā ikgadējo sarunu starp līgumslēdzējām pusēm par čartera pagarināšanu iznākumu. No 1994. gada līdz 2000. gadam Poseidon saņēma komisijas naudu 2,5 % apmērā no čartera cenas.

7. Pamata tiesvedībā tiek izskatīti Poseidon prasījumi pret kuģa īpašniekiem, ar ko tā cita starpā lūdz (1) atlīdzināt zaudējumus, kas radušies saistībā ar perioda, kas paredzēts iepriekšējai paziņošanai par līguma laušanu, neievērošanu, (2) samaksāt nesamaksāto komisijas naudu EUR 14 229,89 apmērā un (3) samaksāt EUR 14 471,29 kā atlīdzību par klientu zaudēšanu. Rechtbank Utrecht apturēja šo tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīvas 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem izpratnē par tirdzniecības pārstāvi var atzīt pašnodarbināto starpnieku, kurš bija iesaistīts viena (nevis vairāku) līguma (par kuģa fraktēšanu) noslēgšanā, kas tika pagarināts ik gadu pēc sarunām, kuras tika rīkotas (visu laika posmu no 1994. gada līdz 2000. gadam, izņemot 1999. gadu) starp kuģa īpašnieku un trešo personu un kuru iznākumu starpnieks ieprotokolēja līguma papildinājumā?

2) Vai, ciktāl ir jānosaka pārstāvības līguma esamība, atbildi uz pirmo jautājumu var ietekmēt fakts, ka atlīdzība (komisijas nauda) 2,5 % apmērā no čartera cenas tika maksāta vairākus gadus, un/vai fakts, ka Direktīvas 7. panta 1. punktā ir norāde uz “darījumiem, kas noslēgti” un uz tiesībām uz komisijas naudu, “ja darījums noslēgts ar trešo personu, kas ir bijusi [starpnieka] klients tādos pašos darījumos”?

3) Vai atbildi uz pirmo jautājumu var ietekmēt fakts, ka Direktīvas 17. pantā vārds “klienti” ir daudzskaitlī, nevis vienskaitlī?”

8. Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 23. pantu rakstveida apsvērumus šajā tiesvedībā iesniedza Poseidon un Komisija.

9. Vēstulē Tiesas kanceleja lūdza Rechtbank apstiprināt, vai tā vēlas uzturēt tās lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ņemot vērā Tiesas 2003. gada 6. marta rīkojumu lietā C‑449/01 Abbey Life, kurā Tiesa noteica, ka Direktīva nepārprotami nav piemērojama attiecībā uz pašnodarbinātiem starpniekiem, kuriem ir pilnvaras apspriest pakalpojumu līgumus ( ).

10. Atbildot uz šo jautājumu, Rechtbank apstiprināja lūgumu sniegt dažu Direktīvā iekļauto jēdzienu interpretāciju un paskaidroja, ka, transponējot Direktīvu valsts tiesībās, Nīderlandes tiesību aktos “tirdzniecības pārstāvja” jēdziens tika paplašināts un attiecināts arī uz pakalpojumu līgumiem. Tomēr tā uzskata, ka “fakts, ka Direktīva ir izmantota kā paraugs Nīderlandes tiesību aktiem, kuros pārstāvja līguma jēdziens ir plašāks, nenozīmē, ka saistībā ar noteiktu Direktīvas jēdzienu interpretēšanu iesniedzējtiesas izskatāmajai lietai ir obligāti jāattiecas uz tirdzniecības pārstāvja/pārstāvības līguma šaurāku jēdzienu.

IV – Vērtējums

A – Ievada piezīmes

11. Pirmais jautājums, kurš būtu jāapskata, ir šā lūguma pieņemamība, ņemot vērā faktu, ka Direktīva nepārprotami ir piemērojama tikai darījumiem par preču pārdošanu vai pirkšanu ( ), taču līgums, par kuru iesniegta prasība pamata tiesvedībā, attiecas uz pakalpojumu līgumu (t.i., kuģa fraktēšanas līgumu).

12. Kā esmu norādījis iepriekš, ir skaidrs, ka attiecīgiem Nīderlandes tiesību aktiem par tirdzniecības pārstāvību ir plašāka piemērošanas joma nekā Direktīvai, jo tie ir piemērojami darījumiem gan par precēm, gan par pakalpojumiem.

13. Manuprāt, Tiesai ir jāatbild uz uzdotajiem jautājumiem. Nepārprotama nozīme šajā jautājumā ir Tiesas judikatūrai tādās lietās kā Leur‑Bloem, Giloy, Kofisa un BIAO, kurās tika iesniegti lūgumi sniegt prejudiciālus nolēmumus par jautājumiem, kuri tieši nav attiecināmi uz Kopienu tiesību aktiem, bet kuros dalībvalsts bija izvēlējusies saskaņot savas tiesību normas ar Kopienu tiesībām ( ). Lietā Leur‑Bloem Tiesa nosprieda, ka

“[..] Tiesai saskaņā ar Līguma [234.] pantu ir jurisdikcija interpretēt Kopienu tiesības gadījumos, ja Kopienu tiesības tieši neregulē apskatāmo situāciju, bet valsts likumdevējs, transponējot direktīvas normas dalībvalsts tiesību aktos, ir izvēlējies piemērot tādu pašu regulējumu gan šīs dalībvalsts īpašajām iekšējām situācijām, gan direktīvas regulētām situācijām, tādējādi saskaņojot iekšējos tiesību aktus ar Kopienu tiesībām” ( ).

14. Tiesa rīkojās piesardzīgi, nošķirot tādas situācijas kā lietā Kleinwort Benson ( ), kurā Kopienu tiesību noteikumi kā tādi nebija saistoši dalībvalsts tiesai valsts tiesību aktu piemērošanā; attiecīgajos valsts tiesību aktos bija ietverts skaidrs noteikums, ar ko dalībvalsts iestādēm tika likts pieņemt grozījumus, “kas noteiktu atšķirības” starp šiem tiesību aktiem un Kopienu tiesībām (minētajā lietā – Briseles Konvenciju).

15. Ir skaidrs, ka minētajās lietās izšķirošais faktors attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību bija jautājums, vai pamata strīds faktiski tiktu izšķirts, piemērojot attiecīgos Kopienu tiesību noteikumus. Ja tas būtu tāds gadījums, tad vienveidīga Kopienu tiesību jēdzienu interpretācija, piemērojot prejudiciālo nolēmumu sniegšanas procedūru, būtu “nepārprotami Kopienu interesēs [..] lai novērstu interpretācijas atšķirības nākotnē” ( ). Tomēr lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu atbilstošs apjoms ir jāizvērtē valsts tiesai, ņemot vērā ierobežojumus, kurus valsts likumdevējs varētu būt noteicis Kopienu tiesību piemērošanai šīs dalībvalsts iekšējām situācijām ( ).

16. Šī argumentācija, manuprāt, ir piemērojama vismaz tikpat lielā mērā arī šai lietai. Kā ir izskaidrots rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu un turpmākā sarakstē ar Rechtbank, lai gan attiecīgiem Nīderlandes tiesību aktiem ir plašāka darbības joma nekā Direktīvai, ciktāl tie ir piemērojami arī pakalpojumu sniegšanas darījumiem, tie ir un bija paredzēti, lai transponētu un atspoguļotu Direktīvas normas. Turklāt šī lieta nepārprotami attiecas uz Kopienu tiesību jēdziena – proti, jēdziena “pastāvīgas pilnvaras” – interpretāciju. Kaut arī teorētiski Nīderlandes tiesas varētu pieņemt šī jēdziena atšķirīgu interpretāciju attiecībā uz pārstāvības līgumiem par precēm un par pakalpojumiem, Rechtbank sarakstē ar Tiesu tomēr ir norādījusi, ka tā vēlas izvairīties no atšķirībām šajās divās jomās. Būtiski ir arī tas, ka, attiecinot tirdzniecības pārstāvības tiesību aktus arī uz pakalpojumiem, Nīderlandes likumdevējs vēlējās izvairīties no situācijām, kurās divi “līdzīgi [t.i., bet ne vienādi] tiesiskie regulējumi pastāvētu vienlaicīgi”, kas varētu radīt pārpratumu ( ).

17. Papildus jāuzsver, ka abi lietas dalībnieki, kuri iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus, proti, Poseidon un Komisija, lūdza Tiesu sniegt atbildes uz Rechtbank jautājumiem.

18. Tādējādi, lai nodrošinātu Kopienu tiesību vienveidīgu interpretāciju, Tiesai, manuprāt, ir jāsniedz atbildes uz valsts tiesas uzdotajiem jautājumiem.

B – Par pirmo jautājumu

19. Uzdodot savu pirmo jautājumu, valsts tiesa jautā, vai Direktīvas 1. panta 2. punktā iekļautā tirdzniecības pārstāvja definīcija ir attiecināma arī uz pašnodarbinātu starpnieku, kurš bija iesaistīts viena līguma par kuģa fraktēšanu (un nevis vairāku līgumu) noslēgšanā, kas tika pagarināts ik gadu no 1994. gada līdz 2000. gadam (izņemot 1999. gadu) pēc sarunām, kuras tika rīkotas starp kuģa īpašnieku un trešo personu un kuru iznākumu starpnieks ieprotokolēja līguma papildinājumā.

20. No rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka valsts tiesa būtībā vēlas zināt, vai fakts, ka pārstāvis ir bijis iesaistīts tikai viena līguma noslēgšanā, ir pietiekams, lai piemērotu Direktīvu.

21. Atbilde uz šo jautājumu acīmredzami ir atkarīga no Direktīvas 1. panta 2. punkta interpretācijas un it īpaši no jēdziena “pastāvīgas pilnvaras” interpretācijas (holandiešu valodā “permanent is belast”, franču valodā “chargé de façon permanente”).

22. Interpretējot šo jēdzienu, manuprāt, ir būtiski nošķirt situāciju, kurā pašnodarbinātajam pārstāvim viņa pilnvarotājs dod uzdevumu apspriest tikai vienu līgumu, no situācijas, kurā šādam pārstāvim viņa pilnvarotājs dod uzdevumu apspriest gan līgumu, gan vairākus tā atjaunojumus.

23. Ir skaidrs, ka pirmo minēto gadījumu nevar pamatoti uzskatīt par “pastāvīgām pilnvarām”. Ja uz pārstāvi, kurš ir atbildīgs tikai par viena līguma noslēgšanu, attiecinātu šo jēdzienu, vārds “pastāvīgas” zaudētu jebkādu jēgu.

24. Pretēji tam, manuprāt, būtu loģiski, ka otrā minētā situācija, kurā pārstāvis ir atbildīgs par līguma un tā atjaunojumu apspriešanu, atbilst šim jēdzienam. Manuprāt, atbilstoši jēdziena “pastāvīgas” pilnvaras mērķim pārstāvim ir jābūt atbildīgam vai nu par vairāk nekā viena veida līgumu apspriešanu, vai par viena līguma atkārtotu apspriešanu vairākas reizes. Tas izriet no jēdziena “pilnvaras” jēgas, kas būtībā norāda uz iespēju ietekmēt pilnvarotāja tiesisko stāvokli, rīkojoties viņa vārdā. Ja pārstāvim, kurš ir atbildīgs par līguma atjaunošanu vai atkārtotu līguma apspriešanu, ir iespēja ietekmēt pilnvarotāja tiesisko stāvokli vairāk nekā vienu reizi, manuprāt, ir loģiski uzskatīt, ka tās ir “pastāvīgas pilnvaras”.

25. Turklāt šo gramatisko interpretāciju atbalsta arī Direktīvas mērķis, kas ir tirdzniecības pārstāvību reglamentējošo dalībvalstu normu tuvināšana tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams kopējā tirgus pareizai darbībai, it īpaši, lai “nodrošinātu tirdzniecības pārstāvju minimālo sociālās aizsardzības līmeni” ( ), nodrošinātu tirdzniecības darījumu drošību un novērstu šķēršļus tirdzniecības pārstāvju pārrobežu darbībai ( ). Ja līguma atjaunošanas situācijās, kad pilnvarotājam ir iespēja sākotnējās līgumslēdzējas puses vietā izvēlēties citu līgumslēdzēju pusi, Direktīvas noteikumi būtu attiecināmi uz tirdzniecības pārstāvi tikai tad, ja līgums tiek atkārtoti apspriests ar citu līgumslēdzēju pusi, un nebūtu attiecināmi uz viņu tad, ja pilnvarotājs izlemj līgumu slēgt ar sākotnējo līgumslēdzēju pusi, tirdzniecības pārstāvju sociālās aizsardzības mērķis varētu tikt patvaļīgi apdraudēts.

26. Attiecībā uz šo jautājumu ir jāmin, ka Komisijas sākotnējā priekšlikumā bija noteikts, ka Direktīva nav piemērojama attiecībā uz starpniekiem, kuru uzdevums aprobežojas tikai ar viena vai vairāku noteiktu darījumu apspriešanu vai noslēgšanu tikai viena pilnvarnieka vārdā ( ). Ir svarīgi piebilst, ka šo noteikumu Padome neiekļāva gala redakcijā.

27. Ir arī jānorāda, ka Tiesa savos spriedumos ir nospriedusi, ka reģistra ieraksts nevar būt nosacījums, lai uzskatītu, ka Direktīva attiecas uz pārstāvības līgumu, un uzsvērusi, ka tikai 1. panta 2. punktā skaidri noteiktās prasības var būt nosacījumi Direktīvas un tajā noteiktās aizsardzības piemērošanai ( ).

28. Papildus tam jānorāda, ka, lai gan vārdi “klients” un “līgums” (un līdzvērtīgi jēdzieni) Direktīvas tekstā ir lietoti gan vienskaitlī, gan daudzskaitlī, neviena no šīm norādēm, manuprāt, nav izšķiroša jēdziena “pastāvīgas pilnvaras” interpretācijā. Šie vārdi nav ietverti Direktīvas nodaļā par tās darbības jomu, bet gan Direktīvas noteikumos par, piemēram, tirdzniecības pārstāvja tiesībām un pienākumiem un tiem maksājamo komisijas naudu. Nekas neliecina par to, ka to mērķis būtu ietekmēt Direktīvas darbības jomu. Katrā ziņā pats fakts, ka šie vārdi ir lietoti gan vienskaitlī, gan daudzskaitlī, norāda uz to, ka tie nesniedz pārliecinošu atbildi uz šajā lietā esošo jautājumu ( ).

29. Šo iemeslu dēļ uz valsts tiesas uzdoto pirmo jautājumu atbilstoši manam izvērtējumam ir jāsniedz atbilde, ka tirdzniecības pārstāvja jēdziens ir piemērojams arī starpniekiem, kuriem ir piešķirtas pastāvīgas pilnvaras apspriest līgumus un to atjaunojumus.

C – Par otro jautājumu

30. Uzdodot savu otro jautājumu, valsts tiesa jautā, vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē fakts, ka atlīdzība (komisijas nauda) tika maksāta 2,5 % apmērā no čartera cenas, un/vai fakts, ka Direktīvas 7. panta 1. punktā ir minēts “darījums [..] noslēgts” un tiesības uz komisijas naudu, “ja darījums noslēgts ar trešo personu, kas ir bijusi [starpnieka] klients tādos pašos darījumos”.

31. Pirmkārt, attiecībā uz komisijas naudas maksājumu nozīmīgumu Direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka tā neattiecas uz nealgotiem tirdzniecības aģentiem. Tādējādi jebkāda veida atlīdzība ir priekšnosacījums Direktīvas piemērošanai. Tomēr no 1. un 2. panta teksta acīmredzami izriet, ka pastāvīgu pilnvaru esamība tādā nozīmē, kā es to aprakstīju atbildē uz pirmo jautājumu, ir neatkarīgs un atsevišķs priekšnosacījums, kas jāizpilda, lai uz pārstāvi attiektos Direktīva.

32. Līdz ar to mani nepārliecina Poseidon argumenti, kuros apgalvots, ka fakts, ka komisijas nauda ir samaksāta, pats par sevi liecina par pārstāvības līguma esamību. Fakts, ka komisijas nauda ir samaksāta, pats par sevi neietekmē atsevišķu jautājumu, vai eksistē pastāvīgas pilnvaras.

33. Otrkārt, attiecībā uz to, cik būtiski ir tas, ka Direktīvas 7. panta 1. punktā ir minēts “darījums [..] noslēgts” un tiesības uz komisijas naudu, “ja darījums noslēgts ar trešo personu, kas ir bijusi [starpnieka] klients tādos pašos darījumos”, to iemeslu dēļ, kurus es jau esmu izskaidrojis 27. punktā, es neuzskatu šīs norādes par noteicošiem faktoriem, atbildot uz pirmo jautājumu. It īpaši vienskaitļa formas lietošana šajā sakarā dabīgi izriet no panta vispārējās nozīmes, kura būtībā ir tāda, ka tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz komisijas naudu par tiem darījumiem, kas noslēgti laikā, uz kuru attiecas pārstāvja līgums, ja (1) tie noslēgti viņa darbības rezultātā vai (2) noslēgti ar trešo personu, kas ir bijusi viņa klients tādos pašos darījumos. Tas, manuprāt, nenorāda uz Kopienu likumdevēja viedokli par pirmā jautājuma problēmjautājumu.

34. Atbildei uz otro jautājumu tādējādi jābūt, ka atbildi uz pirmo jautājumu neietekmē fakts, ka atlīdzība (komisijas nauda) tika maksāta 2,5 % apmērā no čartera cenas, un/vai fakts, ka Direktīvas 7. panta 1. punktā ir minēts “darījums [..] noslēgts” un tiesības uz komisijas naudu, “ja darījums noslēgts ar trešo personu, kas ir bijusi [starpnieka] klients tādos pašos darījumos”.

D – Par trešo jautājumu

35. Uzdodot savu trešo jautājumu, valsts tiesa jautā, vai atbildi uz pirmo jautājumu var ietekmēt fakts, ka Direktīvas 17. pantā un īpaši tās 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā vārds “klienti” ir daudzskaitlī, nevis vienskaitlī.

36. Šo secinājumu 27. punktā izskaidroto iemeslu dēļ es uz trešo jautājumu atbildētu noliedzoši. Es piebilstu, ka 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā iekļautā norāde uz “klientiem” katrā ziņā ir tikai hipotētiska un ka tā apraksta apstākļus, kuros tirdzniecības pārstāvim, uz ko attiecas Direktīva, ir tiesības uz atlīdzību. Tādējādi šīs norādes neietekmē atbildi uz pirmo jautājumu.

V – Secinājumi

37. Tādējādi es uzskatu, ka Tiesai uz Rechtbank Utrecht uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:

Jēdziens “tirdzniecības pārstāvis” 1986. gada 18. decembra Direktīvā 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem attiecas arī uz starpniekiem, kuriem ir pastāvīgas pilnvaras apspriest līgumus un to atjaunojumus, neņemot vērā faktu, ka Direktīvas 7. panta 1. punktā ir minēts “darījums [..] noslēgts” un ka šīs Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā vārds “klienti” ir daudzskaitlī. Pastāvīgo pilnvaru esamība ir jāizvērtē neatkarīgi no jautājuma, vai komisijas nauda ir samaksāta.