LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 320/19

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (astotā palāta paplašinātā sastāvā) 2015. gada 20. maija spriedumu lietā T-456/10 Timab Industries un CFPR/Komisija 2015. gada 27. jūlijā iesniedza Timab Industries, Cie financière et de participations Roullier (CFPR)

(Lieta C-411/15 P)

(2015/C 320/27)

Tiesvedības valoda – franču

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Timab Industries un Cie financière et de participations Roullier (CFPR) (pārstāvis – N. Lenoir, avocat)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2015. gada 20. maija spriedumu lietā T-456/10;

— nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai pienācīgi samazinātu naudas soda apmēru;

— pakārtoti, atzīt, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu nesaprātīgi ilgas tiesvedības dēļ;

— piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza piecus atcelšanas pamatus.

Pirmkārt, uzskatīdama, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām izlīguma procedūrā ir jāpierāda nepiedalīšanās aizliegtās vienošanās īstenošanā pirms 1993. gada, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi noteikumus par pierādīšanas pienākumu un esot pārkāpusi tiesības uz aizstāvību.

Otrkārt, tās pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pārkāpusi tiesības sevi neapsūdzēt, kā arī tiesības uz aizstāvību. Vispārējā tiesa neesot izmantojusi savu neierobežoto kompetenci, jo neesot pārbaudījusi Komisijas pierādīšanas pienākumu attiecībā uz apgalvoto apelācijas sūdzības iesniedzēju “atzīšanos” kvalificēšanu, kam esot bijusi būtiska ietekme uz naudas soda apmēra noteikšanu.

Treškārt, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi savas neierobežotās kompetences apmēru, jo par “jauniem pierādījumiem” esot uzskatījusi to, ka pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzējas bija izstājušās no izlīguma procedūras, Komisija, lai pamatotu ļoti liela naudas soda uzlikšanu par ļoti neilgu pārkāpumu, bija atzinusi, ka tās nebija piedalījušas aizliegtās vienošanās īstenošanā laikā no 1978. gada līdz 1992. gadam.

Ceturtkārt, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi savu neierobežoto kompetenci, esot pieļāvusi pretrunas pamatojumā, īstenodama izlīguma procedūru, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un esot pārkāpusi tiesiskās paļāvības principu un vienlīdzīgas attieksmes principu, jo esot pieņēmusi gandrīz pilnīgu to samazinājumu svītrošanu, kas pienākas par sadarbību izlīguma procedūrā, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas nevarēja sapratīgi paredzēt šādā apmērā.

Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ievērojusi savu neierobežoto kompetenci un pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un soda individualizācijas principus.

Pakārtoti, apelācijas sūdzības iesniedzējas visbeidzot lūdz Tiesu atzīt, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, pārkāpjot Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta 2. punktu un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punktu, tādēļ, ka tiesvedība esot bijusi nesaprātīgi ilga.