ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktīvas 2002/22, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 2009/136, 25. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka uzņēmums, kurš abonentiem piešķir telefona numurus un kuram saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir pienākums no saviem abonentiem saņemt piekrišanu izmantot to datus, lai sniegtu telefona uzziņu dienestu un abonentu sarakstu pakalpojumus, šo pieprasījumu noformulē tādējādi, ka minētie abonenti savu piekrišanu par šo izmantošanu dod atšķirīgi atkarībā no dalībvalsts, kurā uzņēmumi, kuriem šī informācija ir jālūdz, sniedz šos pakalpojumus.

(skat. 41. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Direktīvas 98/79 par medicīnas ierīcēm, ko lieto in vitro diagnostikā, 9. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā tādas cukura daudzuma noteikšanai asinīs paredzētas pašpārbaudes ierīces paralēlajam importētājam, kurai ir CE marķējums un kuras atbilstības novērtēšanu ir veikusi pilnvarota iestāde, nav likts veikt jaunu novērtēšanu, lai apliecinātu šīs ierīces etiķetes un lietošanas pamācības atbilstību saistībā ar to tulkojumu importēšanas dalībvalsts oficiālajā valodā.

Proti, lai gan dalībvalstīm attiecībā uz in vitro pašpārbaudes ierīci ir tiesības prasīt, lai informācija, kas ir nepieciešama šīs ierīces drošai un atbilstīgai lietošanai, būtu tulkota to oficiālajās valodās, tās tomēr nevar šādas ierīces importētājam, kurai ir CE marķējums un kuras atbilstības novērtēšanu ir veikusi pilnvarota iestāde, noteikt pienākumu ar to vērsties pilnvarotā iestādē, lai tā novērtētu to izmaiņu atbilstību, kas ir veiktas šā tulkošanas pienākuma dēļ.

(skat. 41. un 52. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑318/15

Tecnoedi Costruzioni Srl

pret

Comune di Fossano

(Tribunale amministrativo regionale per il Piemonte lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Publiski būvdarbu līgumi — Direktīva 2004/18/EK — 7. panta c) punkts — Robežvērtību summa publiskos līgumos — Nesasniegta robežvērtība — Nesamērīgi lēti piedāvājumi — Automātiska izslēgšana — Līgumslēdzējas iestādes tiesības — Līgumslēdzējas iestādes pienākumi, kas izriet no brīvības veikt uzņēmējdarbību, no pakalpojumu sniegšanas brīvības un no vispārīgā nediskriminācijas principa — Līgumi, kam var būt noteikta pārrobežu interese”

Saturs – Tiesas (ceturtā palāta) 2016. gada 6. oktobra spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma procedūras – Direktīva 2004/18 – Piemērojamība – Par direktīvā noteikto robežvērtību zemāka publiskā iepirkuma vērtība – Izslēgšana – LESD pamatnoteikumu un vispārējo principu piemērošana – Nosacījums – Publisks iepirkums, par kuru ir noteikta pārrobežu interese – Vērtēšanas kritēriji (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1251/2011, 7. panta b) punkts) Prejudiciāli jautājumi – Pieņemamība – Nepieciešamība sniegt Tiesai pietiekamus precizējumus par faktiskajiem apstākļiem un tiesisko regulējumu – Iespējamas pārrobežu intereses pastāvēšana – Tādu elementu esamība, kas ļauj sniegt lietderīgu atbildi – Trūkums – Nepieņemamība (LESD 267. pants; Tiesas Reglamenta 94. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1251/2011, 7. panta b) punkts)
Direktīvas 2001/82 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz veterinārajām zālēm, kas grozīta ar Regulu Nr. 596/2009, 5. panta 1. punktā ir pieprasīts, ka dalībvalsts nedrīkst laist tirgū nekādas veterinārās zāles, ja šīs dalībvalsts kompetentās iestādes nav izsniegušas tirdzniecības atļauju (TA) atbilstoši šai direktīvai. Šī prasība ir piemērojama pat tad, ja attiecīgajām zālēm jau ir citas dalībvalsts kompetentās iestādes izsniegta TA. Šāds pienākums principā nav uzskatāms par LESD 34. pantā aizliegto tirdzniecības starp dalībvalstīm ierobežojumu. Tas pats attiecas uz citiem Direktīvā 2001/82 paredzētajiem pienākumiem un aizliegumiem.

Tādējādi komersants, kurš ir ieguvis veterinārās zāles no citas dalībvalsts, kurā tās tiek likumīgi tirgotas saskaņā ar šīs pašas valsts kompetentās iestādes piešķirtu TA, principā šo preci nevar ievest citā dalībvalstī, lai to laistu tirgū vai to lietotu dzīvniekiem, ja tam šajā pēdējā minētajā valstī nav likumīgi izsniegtas TA.

Turpretī, ja veterināro zāļu, kurām ir TA, kas ir izsniegta saskaņā ar Direktīvas 2001/82 noteikumiem citā dalībvalstī, ievešana dalībvalstī ir uzskatāma par paralēlo importu attiecībā pret veterinārajām zālēm, kurām jau ir TA galamērķa dalībvalstī, šīs direktīvas noteikumi saistībā ar TA piešķiršanas procedūru nav piemērojami. Paralēlo importu atļauju izsniegšanas sistēma tomēr ir jāizvērtē, ņemot vērā LESD noteikumus saistībā ar preču brīvu apriti.

Šādā gadījumā dalībvalstīm, piemērojot vienkāršotu procedūru, ir jāpārbauda, vai veterināro zāļu, kurām ir TA citā dalībvalstī, imports ir uzskatāms par paralēlo importu attiecībā pret veterinārajām zālēm, kurām jau ir TA galamērķa dalībvalstī, jo tām ir jāievēro Direktīvā 2001/82 paredzētie pienākumi un aizliegumi. Gadījumā, ja attiecīgās veterinārās zāles ir jāuzskata par tādām, kas importa dalībvalstī jau ir atļautas, šīs valsts kompetentajām iestādēm, piemērojot vienkāršoto procedūru, lopu audzētājiem, kuri vēlas importēt veterinārās zāles savu audzētavu vajadzībām, ir jāpiešķir paralēlā importa atļauja, ja vien tas nav pretrunā ar efektīvu cilvēku un dzīvnieku veselības aizsardzību saistītiem apsvērumiem.

Tomēr, pat ja veterināro zāļu paralēlā importa gadījumā nav piemērojami Direktīvas 2001/82 noteikumi attiecībā uz TA piešķiršanas procedūru, tas pats nav attiecināms uz citiem šīs direktīvas noteikumiem. Nekas neattaisno to, lai šie stingrie noteikumi, it īpaši attiecībā uz turēšanu, izsniegšanu, marķējumu un lietošanas pamācību, kā arī farmakoloģisko uzraudzību, kas ir daļa no pasākumu, kas tiek īstenoti ar minēto direktīvu, lai nodrošinātu augstu sabiedrības veselības aizsardzības līmeni, saskanīgās sistēmas, nebūtu piemērojami paralēlā importa gadījumā.

(skat. 49.–53. un 56. punktu)
Tā kā prasības atcelt tiesību aktu – kas celta par 2011. gadā pieņemtu Komisijas lēmumu attiecībā uz finanšu atbalsta, kurš 2000. un 2002. gadā ir ticis piešķirts no Kohēzijas fonda, samazināšanu – ietvaros procedūra par finanšu korekciju tika uzsākta tikai pēc tam, kad bija stājusies spēkā Regula Nr. 1083/2006, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu, un lietas dalībnieku uzklausīšana notika gandrīz trīsarpus gadus pēc minētās regulas 100. panta piemērošanas datuma, tad Vispārējā tiesa piemēroja Regulas Nr. 1083/2006 100. panta 5. punktu, nepārkāpjot Savienības tiesības.

No minētās regulas 108. panta izriet, ka tās 100. pants, kurā Komisijai ir noteikts pienākums pieņemt lēmumu par finanšu korekciju sešu mēnešu laikā pēc uzklausīšanas, ir piemērojams sākot ar 2007. gada 1. janvāri, tostarp programmām, kas ir tikušas apstiprinātas pirms šī datuma, bet vēl ir spēkā.

Šajā ziņā minētās regulas 108. panta otrās daļas formulējums neatstāj nekādas šaubas attiecībā uz tā nozīmi un piemērošanas jomu. Tādējādi saskaņā ar tā pirmo daļu šajā pantā uzskaitītās normas ir piemērojamas sākot no 2006. gada 1. augusta vienīgi attiecībā uz programmām laikposmam no 2007. gada līdz 2013. gadam. Turpretim atbilstoši minētā panta otrajai daļai, nesniedzot nekādus citus precizējumus un tāpēc ļoti vispārīgi runājot, pārējos noteikumus piemēro no 2007. gada 1. janvāra.

Pārējie noteikumi Regulas Nr. 1083/2006 108. panta otrās daļas otrā teikuma izpratnē ietver šīs regulas 100. pantu, kurš kā tāds ir piemērojams no 2007. gada 1. janvāra.

Šāda minētā 100. panta ar nosaukumu “Procedūra” piemērošana ir pamatota vēl jo vairāk tāpēc, ka tā atbilst principam, saskaņā ar kuru procesuālās normas ir piemērojamas nekavējoties.

Turklāt Regulas Nr. 1083/2006 105. panta 1. punkta mērķis ir noteikt pārejas režīmu attiecībā uz struktūrfondiem, kas tika apstiprināti, pamatojoties uz Savienības tiesisko regulējumu, kas bija spēkā līdz 2006. gada 31. decembrim, bet kas pastāvēja vēl pēc šī datuma un tika slēgti tikai vēlāk.

Līdz ar to paredzētais pārejas režīms attiecas uz šajā ziņā piemērojamām materiālo tiesību normām, kā tas turklāt izriet no vārdu “atbalsts” un “projekts” izmantošanas minētajā 105. pantā, kā arī no šī panta 2. un 3. punkta satura, nevis uz procesuāla rakstura normām, uz kurām attiecas iepriekš minētais pamatprincips.

Rezultātā minētā pārejas norma, kas ir atgādināta Regulas Nr. 1083/2006 105. pantā, nav piemērojama attiecībā uz procesuālo termiņu, kāds Komisijai ir jāievēro, pieņemot lēmumu par finanšu korekciju saskaņā ar šo regulu.

(sal. ar 89.–96. un 98. punktu)
Direktīvas 2011/64/ES par tabakas izstrādājumiem piemērotā akcīzes nodokļa struktūru un likmēm 15. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru mazumtirgotājiem ir aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus par vienības cenu, kas ir mazāka nekā cena, kuru ražotājs vai importētājs ir norādījis uz šiem izstrādājumiem piestiprinātās zīmogmarkas, ciktāl ražotājs vai importētājs šo cenu ir brīvi noteicis.

Proti, Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta pirmās daļas mērķis ir nodrošināt, lai to noteikumu piemērošana, kas attiecas uz tabakas izstrādājumiem uzliekamo akcīzes nodokli, nekaitētu konkurencei, kas nozīmē – kā tas izriet no šīs direktīvas preambulas 10. apsvēruma –, ka ir vajadzīga ražotāju vai importētāju brīvi veidotu cenu sistēma attiecībā uz visām tabakas izstrādājumu grupām. Līdz ar to, tā kā minētā valsts tiesiskā regulējuma mērķis nav reglamentēt ražotāja vai importētāja uz zīmogmarkas norādītās cenas noteikšanu un tā kā tas citā veidā neattiecās uz akcīzes nodokļa piemērošanu tabakas izstrādājumiem, tas neietilpst Direktīvas 2011/64 15. panta 1. punkta tvērumā. Tādējādi šis regulējums nav tam pretrunā.

(skat. 26., 28., 29. un 31. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Direktīva 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, it īpaši tās 47. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir reglamentēta koncesiju piešķiršana azartspēļu jomā, neietilpst to piemērošanas jomā.

Direktīva 2004/18 attiecas uz publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām, nevis uz procedūrām, kuru priekšmets ir pakalpojumu koncesiju piešķiršana, ciktāl šīs pēdējās minētās atbilstoši šīs direktīvas 17. pantam ir izslēgtas no minētās direktīvas piemērošanas jomas. Šajā ziņā saistībā ar pakalpojumu publiskā iepirkuma un pakalpojumu koncesijas nošķiršanu, ja atlīdzības veids ir viens no noteicošajiem elementiem, lai līgumu kvalificētu par pakalpojumu koncesiju, tad šāda kvalifikācija nozīmē, ka koncesionārs uzņemas risku, kas ir saistīts ar attiecīgo pakalpojumu izmantošanu, un ka tas, ka ar pakalpojumu izmantošanu saistītais risks netiek nodots pakalpojumu sniedzējam, norāda uz to, ka attiecīgais darījums ir pakalpojumu publiskais iepirkums, nevis pakalpojumu koncesija. Līdz ar to, ja pakalpojuma sniedzējs nesaņem atalgojumu no līgumslēdzējas iestādes un uzņemas visu risku, kas saistīts ar derību iemaksu iekasēšanas un nodošanas darbību, šāda koncesija nevar tikt kvalificēta kā publisks pakalpojumu līgums Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta izpratnē.

(sal. ar 29., 31.–34. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Izklāstot iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka uzņēmums var samaksāt tam piemēroto naudas sodu par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, var uz tai iesniegto iebildumu attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principa neievērošanu atbildēt, konstatējot, ka citu uzņēmumu, kurām ir ticis piespriests [naudas sods] par to pašu pārkāpumu, situācija finanšu ziņā ir atšķirīga no prasītāja uzņēmuma situācijas un ka, ņemot vērā šīs atšķirības, nevis šo uzņēmumu dalības pārkāpumā kārtību, Komisija ir uzskatījusi, ka ir piemēroti daļēji samazināt attiecīgā aprēķinātā naudas soda apmēru, lai ņemtu vērā katra no šiem uzņēmumiem maksātnespēju.

(skat. 44. un 45. punktu)
Ar pieteikumu, kas iesniegts 2016. gada 20. decembrī, W, pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 83. pantu, lūdza atkārtoti sākt mutvārdu procesu, kā arī to, lai Tiesa uzdod Eiropas Cilvēktiesību tiesai prejudiciālu jautājumu. Pirmkārt, runājot par lūgumu vērsties Eiropas Cilvēktiesību tiesā, ir jāuzsver, ka Tiesai nekādā gadījumā, nedz atbilstoši tās Reglamenta 83. pantam, nedz kādai no Reglamenta normām, nav kompetences vērsties minētajā tiesā.

Savā 2010. gada 22. decembra spriedumā Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 46. punkts), kas ir apstiprināts pastāvīgajā judikatūrā, (skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 9. oktobris, C, C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, 50. punkts), Tiesa nosprieda, ka jēdziena “pastāvīgā dzīvesvieta” saturs un piemērošanas joma jānosaka, ņemot vērā dominējošās bērna intereses, it īpaši tuvuma kritēriju. Šis jēdziens atbilst vietai, ko raksturo bērna zināma integrācija sociālajā un ģimenes vidē. Šī vieta ir jānosaka valsts tiesai, ņemot vērā visus katrā konkrētā gadījumā pastāvošos faktiskos apstākļus. It īpaši atbilstoši ir apstākļi un iemesli, kādos bērns uzturas dalībvalsts teritorijā, uzturēšanās iemesli, kā arī bērna pilsonība. Līdztekus bērna fiziskajai klātbūtnei dalībvalstī, kas jāņem vērā, arī citiem papildu faktoriem ir jānorāda uz to, ka šai klātbūtnei nekādā ziņā nav pagaidu vai gadījuma rakstura (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 22. decembris, Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 47.–49. punkts). Tādējādi bērna pastāvīgās dzīvesvietas noteikšana konkrētā dalībvalstī jebkurā gadījumā prasa, lai bērns fiziski atrastos šajā dalībvalstī.

(skat. 60. un 61. punktu)
Lieta C‑562/15

Carrefour Hypermarchés SAS

pret

ITM Alimentaire International SASU

(Cour d’appel de Paris lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Salīdzinošā reklāma – Direktīva 2006/114/EK – 4. pants – Direktīva 2005/29/EK – 7. pants – Cenu objektīva salīdzināšana – Maldinoša noklusēšana – Reklāma, kurā tiek salīdzinātas tādu preču cenas, kas tiek pārdotas atšķirīga izmēra vai veida veikalos – Likumība – Būtiska informācija – Informācijas pakāpe un nesējs

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2017. gada 8. februāra spriedums

Patērētāju tiesību aizsardzība – Negodīga uzņēmumu komercprakse pret patērētājiem – Direktīva 2005/29 – Maldinoša noklusēšana – Maldinoša un salīdzinoša reklāma – Direktīva 2006/114 – Reklāma, kurā tiek salīdzinātas tādu preču cenas, kas tiek pārdotas atšķirīga izmēra vai veida veikalos – Likumības nosacījumi – Būtiska informācija – Valsts tiesas veikta pārbaude – Vērtējuma elementi

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29 7. panta 1.–3. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/114 4. panta a) un c) punkts)

Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/114/EK par maldinošu un salīdzinošu reklāmu 4. panta a) un c) punkts, skatīti kopā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvas 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”), 7. panta 1.–3. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka pirmās no šīm tiesību normām izpratnē nelikumīga var būt tāda reklāma, kāda ir aplūkota pamatlietā, kurā tiek salīdzinātas cenas precēm, kas tiek pārdotas atšķirīga izmēra vai veida veikalos, tad, ja šie veikali pieder veikalu tīkliem, no kuriem katram ir atšķirīga izmēra un veida veikalu klāsts, un ja reklāmdevējs salīdzina cenas, kas tiek piemērotas tā veikalu tīkla izmēra vai veida ziņā lielākos veikalos, ar cenām, kas tiek piemērotas tā konkurentu veikalu tīklu izmēra vai veida ziņā mazākos veikalos, ja vien patērētāji skaidri un pašā reklāmā netiek informēti par to, ka ir salīdzinātas cenas, kas tiek piemērotas reklāmdevēja veikalu tīkla izmēra vai veida ziņā lielākos veikalos, ar cenām, kas tiek piemērotas tā konkurentu veikalu tīklu izmēra vai veida ziņā mazākos veikalos.

Iesniedzējtiesai, lai novērtētu šādas reklāmas likumību, ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā lietas apstākļus, pamatlietā aplūkotā reklāma neatbilst objektīva salīdzinājuma prasībai un/vai ir maldinoša, pirmkārt, ņemot vērā to, kā samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs uztver attiecīgās preces un, otrkārt, ņemot vērā norādes minētajā reklāmā, it īpaši tās, kas attiecas uz reklāmdevēja veikalu tīklu veikaliem un uz konkurentu veikalu tīklu veikaliem, kuru cenas tiek salīdzinātas, un, vispārīgāk, visus tās elementus.

(skat. 40. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑461/15

E.ON Kraftwerke GmbH

pret

Bundesrepublik Deutschland

(Verwaltungsgericht Berlin lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Vide — Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma Eiropas Savienībā — Direktīva 2003/87/EK — Saskaņota emisijas kvotu bezmaksas piešķiršana — Lēmums 2011/278/ES — Grozījumi sadalē — 24. panta 1. punkts — Iekārtas operatora pienākums sniegt informāciju — Apjoms”

Kopsavilkums – Tiesas (sestā palāta) 2016. gada 8. septembra spriedums

Vide – Gaisa piesārņojums – Direktīva 2003/87 – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma – Pagaidu noteikumi bezmaksas emisiju kvotu sadalei – Dalībvalstu pienākums uzraudzīt, lai iekārtu operatori paziņo par izmaiņām savās iekārtās – Piemērošanas joma

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/87 10.a pants; Komisijas Lēmuma 2011/278 24. panta 1. punkts)

Lēmuma 2011/278, ar kuru visā Savienībā nosaka pagaidu noteikumus saskaņotai bezmaksas emisiju kvotu sadalei atbilstoši 10.a pantam Direktīvā 2003/87, 24. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā, ja dalībvalsts uzņēmumiem, kuriem ir pienākums Eiropas Savienībā piedalīties siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju tirdzniecībā un kuriem šīs kvotas ir piešķirtas bez maksas, izvirza prasību sniegt informāciju par visām plānotajām vai veiktajām iekārtas jaudas, darbības līmeņa un darbības izmaiņām, šo prasību neaprobežojot tikai ar informāciju par izmaiņām, kuras varētu ietekmēt šo sadali.

No šī lēmuma 24. panta normām izriet, ka to mērķis ir ņemt vērā iekārtu izmantošanas izmaiņas, lai, pirmkārt, dalībvalstis vispirms varētu noteikt bez maksas sadalāmo emisiju kvotu skaitu katrai to teritorijā esošai iekārtai un, otrkārt, lai Komisija pēc tam varētu noteikt galīgo kopējo ikgadējo bez maksas piešķiramo emisiju kvotu daudzumu.

Šajā ziņā dalībvalstīm ir jānodrošina, lai no operatoriem savāktie dati, kurus izmanto sadales vajadzībām, būtu pilnīgi, konsekventi un maksimāli precīzi. Līdz ar to dalībvalstīm pašām ir jānosaka, kāda attiecīgā informācija kompetentajām iestādēm ir jāpieprasa operatoriem.

(sal. ar 36., 37. un 40. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Direktīvu 2009/29, 10.a pants un Lēmuma 2003/87, ar kuru visā Savienībā nosaka pagaidu noteikumus saskaņotai bezmaksas emisiju kvotu sadalei atbilstoši 10.a pantam Direktīvā 2003/87, 10. panta 1.–3. un 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem, lai izvairītos no dubultas piešķiršanas, tiek pieļauts nepiešķirt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotas siltuma līmeņatzīmes apakšiekārtai, ja tā privātām mājsaimniecībām eksportē siltumu, kuru tā ir saņēmusi no kurināmā līmeņatzīmes apakšiekārtas.

Šāda interpretācija izriet no emisiju dubultas uzskaites un kvotu dubultas piešķiršanas aizlieguma, kas nepieļauj to, ka ar siltuma ražošanu saistītās emisijas tiktu ņemtas vērā divreiz, proti, vispirms piešķirot bezmaksas kvotas, un tad saistībā ar iekārtu, kura, pirmkārt, tās ražo un, otrkārt, iekārtu, kurā tās patērē vai eksportē. Tādējādi, ciktāl kurināmā līmeņatzīmes apakšiekārtas eksportēts siltums nav daļa no siltuma līmeņatzīmes apakšiekārtas vēsturiskās darbības, šīs pēdējās minētās apakšiekārtas vidējo ikgadējo vēsturisko emisiju daudzumu nenosaka, par pamatu ņemot emisijas, kas saistītas ar šo siltumu.

Ir jākonstatē, ka nav izslēgts, ka emisiju dubultas uzskaites aizlieguma īstenošana var valsts kompetento iestādi mudināt kvotu piešķiršanā tās nepiešķirt par siltumu, kas eksportēts privātām mājsaimniecībām.

(sal. ar 78.–80. punktu un rezolutīvās daļas 5) punktu)
Attiecībā uz jēdzienu “reliģija”, kas ir ietverts šīs direktīvas 1. pantā, ir jānorāda, ka šajā direktīvā nav sniegta šī jēdziena definīcija.

Tomēr Savienības likumdevējs Direktīvas 2000/78 preambulas 1. apsvērumā ir atsaucies uz pamattiesībām, kuras ir garantētas Eiropas Konvencijā par cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzību, kas ir parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), un tās 9. pantā ir noteikts, ka ikvienam cilvēkam ir tiesības uz domu, pārliecības un ticības brīvību; šīs tiesības ietver arī brīvību mainīt savu reliģisko piederību vai ticību un nodoties savai reliģijai vai pārliecībai, kā vienatnē tā kopā ar citiem, publiski vai privāti, pielūdzot, izpildot reliģiskas vai rituālas ceremonijas, ievērojot paražas un sludinot mācību.

Tajā pašā apsvērumā Savienības likumdevējs uz dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām tostarp ir atsaucies kā uz Savienības tiesību vispārējiem principiem. Šo tiesību starpā, kuras izriet no kopīgajām tradīcijām un kuras ir atkārtoti apliecinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”), ietilpst domu, pārliecības un ticības brīvība, kas ir noteikta Hartas 10. panta 1. punktā. Atbilstoši šai normai šīs tiesības ietver brīvību mainīt ticību vai pārliecību un brīvību individuāli vai kolektīvi un publiski vai privāti paust ticību vai pārliecību lūgšanās, mācībās, ieražās un ceremonijās. Kā izriet no paskaidrojumiem attiecībā uz pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.), tās 10. panta 1. punktā garantētās tiesības atbilst ECPAK 9. pantā garantētajām tiesībām un saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu tām ir tāda pati nozīme un piemērošanas joma.

Ciktāl ECPAK un vēlāk Hartā ir sniegta plaša jēdziena “reliģija” izpratne, jo tajās šajā jēdzienā ir iekļauta personu brīvība paust savu ticību, ir jāuzskata, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies ievērot šo pašu pieeju, pieņemot Direktīvu 2000/78, un līdz ar to šīs direktīvas 1. pantā ietverto jēdzienu “reliģija” ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to aptver gan forum internum, proti, uzskatu pastāvēšanu, gan forum externum, proti, reliģiskas ticības publisku paušanu.

(skat. 27.–30. punktu)