ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32.

Pirms Corsica Ferries izvirzītā pamata par to, ka Komisija, uzskatīdama, ka SNCM cesijas par negatīvu cenu apstiprināšana nav atzīstama par valsts atbalstu, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā ( 20 ), pieņemšanas Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka “Komisija tātad nav norādījusi elementus, kas ļautu juridiski pietiekami pierādīt, kādēļ papildu atlaišanas pabalstu ievērojamo izmaksu iekļaušanu, kas turklāt, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 277. apsvēruma, desmitkārtīgi var pārsniegt no likumiskajiem un līgumiskajiem pienākumiem izrietošo summu vien, konkrētajā gadījumā varētu pamatot saprātīga iespējamība, ka Francijas valsts gūst netiešu materiālu labumu, pat ilgtermiņā. Lai gan SNCM likvidācijas gadījumā ir neiespējami izskaust noteiktu sociālo seku risku citos valsts uzņēmumos, neizmaksājot papildu atlaišanas pabalstus, iesaistīto netiešo sociālo izmaksu apmēru, kā arī to iestāšanās varbūtību Komisija vispār nav analizējusi pat savās rakstveida atbildēs Vispārējai tiesai. Līdz ar to ir jāuzskata, ka Francijas valsts rīcības ilgtermiņa ekonomiskā racionalitāte nav pietiekami juridiski pierādīta” ( 21 ).
16.

Tiesvedībā valsts otrās instances tiesā – Gerechtshof – šī tiesa pieņēma, ka ir notikusi “netaisnīga labuma gūšana no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas”, ko apzīmē citstarp arī ar terminu “parazītisms”. Šis preču zīmju īpašnieka tiesību pārkāpums ir saistīts nevis ar preču zīmei nodarīto kaitējumu, bet gan ar priekšrocībām, kuras trešā persona gūst no tai identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošanas. Tā attiecas it īpaši uz gadījumiem, kad, ņemot vērā preču zīmes tēla vai tās īpašību pārnešanu uz precēm, kas apzīmētas ar identisko vai līdzīgo apzīmējumu, pastāv acīmredzama ar reputāciju apveltītās preču zīmes atstātā iespaida izmantošana ( 8 ).
Turklāt procedūrai EU Pilot 623/09/TREN ir īpatnības. Acīmredzami to sākotnēji uzsāka Itālijā reģistrētā Federnoleggio. No Tiesā iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka to procesa pilnvarniekiem, kas papildus ir arī prasītāju pārstāvji lietas C‑162/12 pamattiesvedībā, arī vairāki tās pašas nozares uzņēmumi, kas nav reģistrēti Itālijā (ar būtībā identiskiem dokumentiem) izteica savu interesi pievienoties Federnoleggio sūdzībai. Kādēļ tie to darīja, tomēr nevar secināt no minētajiem dokumentiem. Īpaši nav norādīts, ka attiecīgie uzņēmumi būtu gribējuši veikt uzņēmējdarbību Itālijā un šajā ziņā uzskatītu, ka apstrīdētās tiesību normas viņiem liedz to darīt. Drīzāk ir jāteic, ka aplūkotajos dokumentos ir uzsvērts, ka iespējamie tiesvedības izdevumi visi ir jāatlīdzina Federnoleggio. Tas drīzāk rada iespaidu par solidāru atbalstu Itālijas sūdzības iesniedzējai un neliek obligāti izdarīt secinājumu par iespējamo atbalstītāju pašu interesi. Tādējādi arī ārzemju uzņēmēju līdzdalība aplūkotajā Komisijas procedūrā nav saturīga norāde uz to, ka citu dalībvalstu valstspiederīgo interese īstenot savu brīvību veikt uzņēmējdarbību Itālijā būtu “nebūt ne izslēgta”.
17.

Ņemot vērā iepriekš minēto, CVZ uzskata, ka, sākot no 2006. gada 1. janvāra, pieteicēji pamatlietā ir uzskatāmi par sociāli apdrošinātām personām Regulas izpratnē. Tādējādi viņiem ir tiesības uz veselības aprūpi viņu attiecīgajās dzīvesvietas valstīs. Tā kā viņi nesaņem nekādas pensijas no viņu attiecīgajām dzīvesvietas valstīm un tā kā no valstīm, no kurām viņi saņem likumā noteiktās pensijas, visilgāko laika posmu viņiem ir bijusi piemērojama sociālā nodrošinājuma apdrošināšana Nīderlandē, CVZ uzskata, ka saistītās izmaksas ir jāsedz Nīderlandei. Šī iemesla dēļ CVZ nolēma veikt ZVW 69. pantā noteikto iemaksu atskaitīšanu no pensijām, kas maksājamas pieteicējiem pamatlietā.
60.

Manuprāt, neatkarīgi no ģeogrāfiskās sadrumstalotības S. Abdullahi ceļojums drīzāk, šķiet, ir vienots un nepārtraukts: no Somālijas (viņas izcelsmes valsts) vai vismaz saskaņā ar apstiprinātu konstatējumu no Sīrijas tas bez pārtraukumiem veda uz Austriju, kurā tas beidzās un kurā viņa faktiski lūdza patvērumu. Maršruta nepārtrauktība un vienotība, manuprāt, izriet no laika aspekta, jo attālums tika veikts ļoti ierobežotā laikā, praktiski tik ilgā laikā, kas nepieciešams, lai sasniegtu galamērķi līdzīgos slepenības apstākļos, kādi bija raksturīgi visam S. Abdullahi ceļojumam. Protams, nemaz nav droši, ka S. Abdullahi vēlamais galamērķis bija Austrija, kurā viņa tika aizturēta, un, iespējams, viņa vēlējās turpināt savu ceļojumu uz citu dalībvalsti. Bet, manuprāt, nav šaubu par to, ka viņas “galamērķis”, ja tā var sacīt, nebija Grieķija, kurā viņa ieradās 2011. gada jūlijā un no kuras, iespējams, izceļoja jau tajā pašā mēnesī, jo augustā viņa lūdza patvērumu Austrijā pēc tam, kad bija šķērsojusi vairākas trešās valstis, kā arī Ungāriju.
Tātad Shell bija gan atkritumu “radītājs” saskaņā ar Direktīvas 2006/12 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu, gan atkritumu “īpašnieks” saskaņā ar tās pašas direktīvas 1. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ņemot vērā to, ka viela kļuva par “atkritumiem” piesārņošanas brīdī. Tā palika atkritumi Beļģijā, kur Carens kļuva par īpašnieku atbilstoši 1. panta 1. punkta c) apakšpunktam, tā kā tam bija jāatbrīvojas no piesārņotā sajaukuma, ņemot vērā to, ka tam nebija atļaujas to uzglabāt, un [Carens] patiešām atbrīvojās no tās, atdodot to atpakaļ atbildētājai.
2.

Galvenais Tiesai uzdotais jautājums attiecas uz tādu papildu kompensāciju izmaksas finansēšanas veidu, kas uzliktas vēja elektroenerģijas piegādātājiem Francijā, pamatojoties uz pienākumu iepirkt šo elektroenerģiju par cenu, kas ir augstāka par tirgus cenu. Piegādātājiem minētais pienākums ir jāpilda saskaņā ar 2000. gada 10. februāra Likumu Nr. 2000–108 par elektroenerģijas sabiedrisko pakalpojumu modernizāciju un attīstību [loi no 2000–108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité] ( 3 ). Saskaņā ar šo likumu papildu izmaksas, kas izriet no iepirkšanas pienākuma, tika kompensētas no elektroenerģijas ražošanas sabiedrisko pakalpojumu līdzekļiem, ko pārvalda Caisse des dépôts et des consignations (turpmāk tekstā – “CDC”), un minētajā likumā noteikto ražotāju, piegādātāju un izplatītāju iemaksām.
33.

Lai palīdzētu iesniedzējtiesai, vienlaikus neieņemot galīgu nostāju par Vācijas tiesību izpratni, es atsevišķi izvērtēšu šādus divus jautājumus: i) vai nosacījums, saskaņā ar kuru atteikuma tiesības nevar vairs izmantot vienu gadu pēc pirmās apdrošināšanas prēmijas samaksas, neatkarīgi no tā, vai apdrošinājuma ņēmējam ir paziņota obligātā informācija par tiesībām atkāpties no līguma, ir pretrunā Dzīvības apdrošināšanas otrās un trešās direktīvas noteikumiem un, ii) nevērtējot tiesības atkāpties no līguma Dzīvības apdrošināšanas otrās direktīvas 15. panta izpratnē, vai Dzīvības apdrošināšanas otrās un trešās direktīvas noteikumiem ir pretrunā dzīvības apdrošināšanas līgumu izstrāde, pamatojoties uz nosacījumiem, kas paredzēti tādā tiesību normā, kāda ir VVG 5.a panta sākotnējā redakcija? Pirmais jautājums balstās uz pieņēmumu, ka šī valsts tiesību norma attiecas uz tiesībām atkāpties no līguma Dzīvības apdrošināšanas otrās direktīvas izpratnē, otrs jautājums ietver to, ka tā neatteicas uz šīm tiesībām.
2)

lai Savienības pilsoņa ģimenes locekli atzītu par “apgādībā esošu” Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, materiālajai atkarībai ir jāpastāv pieteicēja izcelsmes valstī un šāda situācija ir jāizvērtē uzņemošās dalībvalsts iestādēm brīdī, kad tas prasa pievienoties Savienības pilsonim, no kura viņš saskaņā ar pieteicēja apgalvojumu ir materiāli atkarīgs. Pieteicējam tas, ka viņš ir paudis vēlmi strādāt uzņemošajā dalībvalstī vai ka minētās valsts iestādes pieteikuma iesniegšanas brīdī viņu ir atzinušas par tādu, kuram ir labas iespējas iegūt darbu, nevar būt šķērslis, lai viņu atzītu par “apgādībā esošu” ģimenes locekli iepriekš minētās tiesību normas izpratnē, ja turklāt no pieteikuma izvērtējuma izriet, ka viņš savas izcelsmes valstī tik tiešām atrodas materiālā atkarībā no Savienības pilsoņa, kuram viņš grib pievienoties.
23.

Ar 2007. gada 26. aprīļa lēmumu Staatssecretaris van justitie (tieslietu ministrs; turpmāk tekstā – “ministrs”) C. Demir pieteikumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka C. Demir nav derīgas pagaidu uzturēšanās atļaujas, kas būtu izdota ar to pašu nolūku, ar kādu ticis iesniegts pieteikums termiņuzturēšanās atļaujas saņemšanai. C. Demir pieteikumu, kurā viņš šo lēmumu apstrīdēja, ministrs 2007. gada 10. septembrī atzina par nepamatotu.
27.

Tāpēc es ierosinu Tiesai Tribunale amministrativo regionale per le Marche uzdotos jautājumus pārformulēt šādi: 1) Vai saskaņā ar Regulas 30. panta 4. punktu: a) būtisku pārmaiņu esamības izvērtēšana attiecas tikai uz būves būvniecības posmu vai arī tā attiecas arī uz būves apsaimniekošanas posmu? b) darbības būtisku pārmaiņu jēdziens attiecas tikai uz uzbūvētās būves fiziskām vai materiālām pārmaiņām vai arī tas ietver arī funkcionāla rakstura pārmaiņas, piemēram, būves izmantošanu mērķiem, kas nebija paredzēti sākotnēji? c) valsts kompetentajai iestādei ir iepriekš jāpārbauda darbības būtisku pārmaiņu esamība, pirms tā izvērtē nepamatotas priekšrocības pastāvēšanu koncesijas piešķīrējam vai koncesionāram? 2) Vai Regulas 12. pantā minētais darbības savienojamības ar Eiropas Savienības tiesībām princips, it īpaši pienākums ievērot no tā izrietošos noteikumus attiecībā uz iepirkuma procedūru, nozīmē, ka fonda līdzekļu saņēmējam iepriekš ir jāpublicē un jāizsludina iepirkuma procedūra, ja viņš, rīkojoties kā līgumslēdzēja iestāde, piešķir no struktūrfondiem līdzfinansēta pakalpojuma koncesiju ārējam pakalpojumu sniedzējam? 3) Vai apstākļos, kādi pastāv pamattiesvedībā, Regulas 12. pantā minētais darbības savienojamības ar Eiropas Savienības tiesībām princips, it īpaši pienākums ievērot noteikumus attiecībā uz iepirkuma procedūrām, nepieļauj, ka līgumslēdzēja iestāde tieši piešķir koncesiju, ja attiecīgais pakalpojums neļauj gūt peļņu saskaņā ar koncesijas līguma nosacījumiem un ja attiecīgajā nozarē pastāv tikai viens ieinteresēts saimnieciskās darbības veicējs, kas var uzņemties pakalpojuma apsaimniekošanu?
183.

Taču, lai izprastu šo jēdzienu, Vispārējai tiesai būtu bijusi jāņem vērā Drošības padomes attiecīgā rezolūcija, it īpaši Rezolūcijas 1929 (2010) ( 60 ) teksts un mērķis. Kā jau to norādīju iepriekš, tiktāl, ciktāl šīs rezolūcijas tāpat kā iepriekšējo rezolūciju nolūks ir novērst kodolieroču izplatīšanas risku, jēdziens “atbalsts kodolieroču izplatīšanai” ir jātulko atbilstīgi šim galīgajam mērķim. Šis atbalsta jēdziens, starp citu, ir pietiekami plašs, lai to varētu tulkot atbilstīgi šim mērķim – novērst kodolieroču izplatīšanas risku.
31.

Otrkārt, arī PVN direktīvas 134. pants nav pretrunā iespējai, ka uz privātām organizācijām, kuras sniedz izglītības pakalpojumus komerciālos nolūkos, ir attiecināms atbrīvojums no nodokļa. Tomēr ar šo tiesību normu, pretēji 133. pantam, noteikti darījumi ir izslēgti no tostarp izglītības pakalpojumiem piemērojamā atbrīvojuma no nodokļa ( 17 ). Saskaņā ar tās iekšējo loģiku – it īpaši atbilstoši šī noteikuma a) punktam – tā ir piemērojama tikai tādiem darījumiem, kuri ir “cieši saistīti” ar [no nodokļa] atbrīvotajiem izglītības pakalpojumiem PVN direktīvas 132. panta 1. punkta i) apakšpunkta izpratnē ( 18 ), un tādējādi ne uz tiem darījumiem, kuri [no nodokļa] ir atbrīvoti principā. Līdz ar to jautājumā par principiālu iespēju [no nodokļa] atbrīvot komercuzņēmumus nevar izdarīt nekādus secinājumus no tā, ka no atbrīvojuma no nodokļa ir izslēgti darījumi, kuri ir noslēgti konkurencē ar darījumiem, kurus apliek ar nodokli un kurus sniedz komercuzņēmumi, kā paredzēts PVN direktīvas 134. panta b) punktā.
57.

Nobeigumā atgādināšu, ka, lai izvērtētu, vai ir ticis ievērots efektivitātes princips, un atbilstoši Tiesas judikatūrai ( 38 ) ir jāņem vērā visa tiesvedība, tās norise un tās īpatnības dažādajās valsts tiesās. Tomēr Spānijas valdības rakstveida apsvērumos sniegtie precizējumi par prasību par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu, kuras cēlušas patērētāju tiesību aizsardzības biedrības, procesuālo virzību, piemēram, izņēmumiem no garantijas noteikuma vai minēto prasību nepakļautību noilgumam, ko skata kopā ar norādīto pamatojumu, saskaņā ar kuru šādam jurisdikcijas noteikumam ir divkāršs mērķis novērst pretrunīgu tiesas spriedumu taisīšanu ( 39 ) un atvieglot pasludināmā sprieduma izpildi pārdevējam vai piegādātājam ( 40 ), galu galā mani pārliecina, ka attiecīgais tiesiskais regulējums pamatlietā nepadara par praktiski neiespējamu, ne pārmērīgi apgrūtina to tiesību izmantošanu, kas attiecīgajām biedrībām izriet no Savienību tiesībām kopumā, un it īpaši no Direktīvas 93/13.
45.

Turklāt nevar piekrist Salzgitter, ka rastos problēmas, ja “iekšējos konfliktus” izslēgtu no Regulas 34. panta 4. punkta piemērošanas jomas, jo vienu nolēmumu būtu jāatzīst par prioritāru pār otru. Patiesībā no pieejas, kuru es piedāvāju, izriet, ka Bundesgerichtshof ir jāatzīst par prioritāru otrais nolēmums tā vienkāršā iemesla dēļ, ka šajā tiesvedībā šis ir tas nolēmums, kuru prasa izpildīt. Ja Tiesa piekristu manai interpretācijai, tad lēmumu, kuru šajā lietā ir jāpieņem Bundesgerichtshof, noraidīt Salzgitter apelācijas sūdzību būtu jāuzskata par “nolēmumu” Regulas 32. panta izpratnē. Šāds nolēmums būtu prioritārs pār pirmo nolēmumu atbilstoši Regulas 34. panta 3. punktam, jo tas attiektos uz strīdu starp tām pašām pusēm neatkarīgi no tā pieņemšanas datuma. Tādējādi jau no pašas ar Regulu ieviestās sistēmas izriet prasība, ka izskatāmajā lietā par prioritāru ir jāatzīst otrais nolēmums.
57.

Tiesa lietā Kreussler tādējādi ir secinājusi, ka produkts, kura sastāvā ir viela, kurai ir fizioloģiska iedarbība, nevar tikt automātiski atzīts par zālēm, kas ir tādas pēc to funkcijām. Tā vietā iestādēm “ar pienācīgu rūpību ir jāizvērtē katrs konkrētais produkts, tostarp ņemot vērā tam piemītošās farmakoloģiskās, imunoloģiskās vai metaboliskās īpašības, kuras var noskaidrot saskaņā ar jaunākajām zinātnes atziņām” ( 37 ). Tāpat tām ir jāņem vērā arī “visas produkta īpašības, it īpaši tā sastāvs, lietošanas kārtība, tā izplatības apmērs, patērētāju zināšanas par to un ar to lietošanu saistītie riski”, un fakts, vai produkts “spēj būtiski atjaunot, izlabot vai pārveidot cilvēka fizioloģiskās funkcijas” ( 38 ).
20.

Šai argumentācijai tomēr nevar piekrist, jo tā ir pretrunā Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas principam. Tas, ka kāda direktīva ir transponēta valsts tiesībās, pašsaprotami nemaina to, ka attiecīgo noteikumu pamatā ir Savienības tiesiskais regulējums. Lai varētu nodrošināt Savienības tiesību vienveidību, saistībā ar to interpretāciju izšķiroša nozīme ir arī tam, kā ir interpretējama to pamatā esošā direktīva. Šī interpretācija ir tikai un vienīgi Tiesas kompetencē. Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams arī šajā ziņā.
93.

Šajā ziņā es nevaru neatsaukties uz EPA argumentu par to, ka ar šeit aplūkotajiem valsts normatīvajiem aktiem vēlas nevis noteikt ražotājam tiešu atbildību par trešās personas rīcību, bet drīzāk norādīt, ka viņš drīkst pārdot cūku vircu tikai personām, kuras to izmanto atbilstoši, kā mēslojumu. Neskatoties uz to, ka – kā var secināt no High Court apsvērumiem tās apelācijas sprieduma 38.–43. punktā – tāds, piemērojot tos praksē, varētu būt minēto normatīvo aktu gars, nevar noliegt, ka to formulējums pilnībā padara iespējamu to citādu piemērošanu, kas faktiski vairāk atbilst nolūkam noteikt personisku atbildību par citu personu rīcību. Tā kā Tiesai pirmām kārtām ir jāņem vērā valsts tiesību normas teksts, nevis tās iespējamā piemērošana, es uzskatu, ka ir jābalstās uz interpretāciju, kas uzreiz [neanalizējot] izriet no tās formulējuma, jo vairāk tāpēc, ka šajā gadījumā no apstrīdēto tiesību normu jēgas uzreiz izriet doma par stingru personisko atbildību par trešo personu rīcību.
28.

Jāatzīst, ka, raugoties no gramatiskās analīzes viedokļa, ir jāatzīst, ka Direktīvas 2003/87 16. panta 3. un 4. panta formulējums noteikti nav nepārprotams. Tādējādi tiktāl, ciktāl visa sistēma balstīta uz premisu, ka operatoram ir emisijas atļauja un ka atbilstoši šai atļaujai tam ir piešķirts noteikts skaits kvotu, šķiet, ka “emisijas apjoma pārsniegšana” šī panta izpratnē noteikti attiecināma uz emisiju, kuru nenosedz piešķirtās un rīcībā esošā kvotas. Tāpat no minētā panta teksta izriet, ka sods ir piemērojams “visiem operatoriem, kas [..] nenodod kvotas, kuras segtu to iepriekšējā gada emisijas” ( 45 ), lai gan to varēja formulēt tikai ar vārdiem “visi operatori, kas nenodod”. No šī paskaidrojuma jāsecina, ka, pamatojoties uz šo pašu pantu, piemērotais naudas sods nesoda kvotu nodošanas pienākuma pārkāpumu per se, bet, tieši pretēji, kvotu nodošanas pienākuma pārkāpumu, kas izriet no apstākļa, ka operatora rīcībā nav pietiekoša skaita kvotu, lai segtu tā emisiju, un ka tas nav tās iegādājies emisijas kvotu tirgū, kā rezultātā minētais operators ir vainojams emisijas pārsniegšanā, ar ko saprot neatļautu emisiju.
9.

Par šo spriedumu Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa) tika iesniegta apelācijas sūdzība, kas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas laikā vēl tika izskatīta. Tomēr no Tiesai iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem, kā arī no iesniedzējtiesas atbildes uz Tiesas lūgumu sniegt skaidrojumus izriet, ka ar 2012. gada 5. jūlija spriedumu Varhoven administrativen sad atcēla Administrativen sad Sofia-grad2010. gada 30. decembra spriedumu un to grozīja, atceļot lēmumu par paziņojumu. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem, atbildot uz lūgumu sniegt paskaidrojumus, Varhoven administrativen sad būtībā ir atzinusi, ka tarifu klasifikācija, kuru noteica Nachalnik un kuru apstiprināja Administrativen sad Sofia-grad, bija kļūdaina. Turklāt Varhoven administrativen sad uzskatīja, ka Stoilov bija ieguvusi tiesisko paļāvību, ka attiecīgās preces tiks klasificētas apakšpozīcijā 6303 92 10, jo vairākās iepriekš iesniegtajās deklarācijās identisku preču, kuras no Ķīnas piegādāja tas pats ražotājs, importēšanu Muitas iestādes bija pieņēmušas, tostarp veicot dokumentu pārbaudi, un bija piemērojušas minēto apakšpozīciju, neuzliekot sodu.
18.

Saskaņā ar Direktīvas 2. panta 2. punkta f) apakšpunktu direktīvu nepiemēro “veselības aprūpes pakalpojumiem, neatkarīgi no tā, vai tos sniedz ar veselības aprūpes iestāžu starpniecību, no veida, kā tie organizēti vai finansēti valsts līmenī, un no tā, vai tie ir publiski vai privāti”. Šajā lietā sniegtajos apsvērumos Femarbel, Nīderlande un Komisija pauž nostāju, ka minētais f) apakšpunkts nav piemērojams attiecībā uz veco ļaužu dienas aprūpes centriem un nakts aprūpes centriem. Īsi formulējot, tās uzskata, ka, ņemot vērā, ka to galvenais darbības veids nav veselības aprūpes pakalpojumu sniegšana, minētās iestādes ir iekļaujamas Pakalpojumu direktīvas piemērošanas jomā.
42.

Polijas valdība norāda, ka, ja valsts likumdevējs algotu darba strādājošiem tēviem dod iespēju izmantot daļu grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma, ir likumīgi, ka šādas tiesības izriet no algotu darbu strādājošas mātes tiesībām. Tas nozīmē, ka Savienība tiesības uz grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu piešķir bērna mātei, nevis bērna tēvam. Atvaļinājumu saņemot, māte, protams, var atteikties no atvaļinājuma daļas un nodot to tēvam, taču pēdējais minētais nevar rūpēties par bērnu un izmantot grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu mātes vietā. Šāds risinājums būtu pretrunā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma mērķiem, kas paredzēti, lai aizsargātu māti un viņas attiecības ar bērnu. Polijas valdība uzskata, ka, ja māte, kurai nav darba ņēmējas statusa, nav ieguvusi tiesības uz atvaļinājumu, viņa nevar a fortiori tās nodot bērna tēvam. Tā norāda, ka vienīgi tāda analīze, kurā ir pieņemts, ka bērna tēva tiesības izmantot grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu ir pakārtotas, ļauj saglabāt šī atvaļinājuma pamatfunkciju un ļauj to nošķirt no bērna kopšanas atvaļinājuma.
51.

To, ka Tiesa, it īpaši spriedumā lietā Cassa di Risparmio di Firenze u.c. un judikatūrā lietā Akzo Nobel, runā par vienu un to pašu jēdzienu “uzņēmums”, turklāt apliecina vairākas šajos abos judikatūras virzienos izmantotās savstarpējās atsauces ( 54 ). Uz to šajā lietā pamatoti ir norādījusi Komisija.
3.

Direktīvas 2001/23, ar kuru tiek aizstāta Direktīva 77/187/EEK ( 4 ), 3. pantā, kurš iekļauts II nodaļā par darbinieku tiesību aizsardzību, noteikts: “3. pants 1. Īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam. Dalībvalstis var noteikt, ka persona, kas nodod īpašumtiesības un īpašumtiesību saņēmējs pēc to nodošanas dienas ir solidāri atbildīgi par pienākumiem, kuri ir izrietējuši no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā. 2. Dalībvalstis var veikt attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka persona, kas nodod īpašumtiesības, dara zināmas to saņēmējam visas tiesības un pienākumus, kuras saskaņā ar šo pantu pāries īpašumtiesību saņēmējam, ciktāl šīs tiesības un pienākumi ir zināmi vai tiem vajadzētu būt zināmiem personai, kas nodod īpašumtiesības, to nodošanas laikā. Ja persona, kas nodod īpašumtiesības, nepaziņo saņēmējam kādas no šādām tiesībām un pienākumiem, tas neietekmē šo tiesību vai pienākumu pāreju un jebkura darbinieka tiesības saistībā ar tiem vērsties pret īpašumtiesību saņēmēju un/vai personu, kas nodod īpašumtiesības. 3. Pēc īpašumtiesību pārejas to saņēmējs turpina ievērot tos pašus koplīguma noteikumus un nosacījumus, kas saskaņā ar līgumu attiecās uz personu, kas nodod īpašumtiesības, līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums. Dalībvalstis drīkst ierobežot šādu darba nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav īsāks par vienu gadu. a) Ja vien dalībvalstis nenosaka citādi, tad 1. un 3. punktu nepiemēro darbinieku tiesībām uz vecuma, invaliditātes vai apgādnieka zaudējuma pabalstu saskaņā ar uzņēmuma vai starpuzņēmumu papildu pensiju programmām ārpus dalībvalstu normatīvajos aktos paredzētās sociālā nodrošinājuma sistēmas; b) ja arī tās neparedz, ka 1. un 3. punktu nepiemēro attiecībā uz tādām tiesībām saskaņā ar a) apakšpunktu, tomēr dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai aizsargātu darbinieku intereses un to darbinieku intereses, kas vairs nestrādā personas, kas nodod īpašumtiesības, uzņēmumā laikā, kad notiek īpašumtiesību pāreja, attiecībā uz šo personu tiesībām uz tūlītēju[iem] vai perspektīvu[iem] vecuma pabalstiem, tostarp apgādnieka zaudējuma pabalstu, saskaņā ar a) apakšpunktā minētajām papildu programmām.”
26.

Šajos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Sestā direktīva pieļauj, ka gadījumā, ja sākotnēji piemērotais PVN atskaitījums saskaņā ar Sestās direktīvas 20. pantu tiek koriģēts tādējādi, ka atmaksājama ir visa vai daļa no atskaitījuma summas, šī summa tiek iekasēta no kāda cita, nevis no nodokļa maksātāja, kurš sākotnēji ir piemērojis atskaitījumu, konkrētāk [..] no personas, kurai šis nodokļa maksātājs ir piegādājis lietu?”
27.

Papildus jānorāda, ka nodeva ir jāmaksā arī elektrostacijām, kurām nav nepieciešamas kvotas, t.i., it īpaši atomelektrostacijām un hidroelektrostacijām. To saražotā elektroenerģija atbilstoši Rīkojuma ITC/3315/2007 4. panta a punktam un 6. panta a punktam tiek aplikta ar nodevu tā, it kā to būtu saražojušas gāzes un tvaika kombinēta cikla elektrostacijas, kas izmanto tikai bez maksas piešķirtās kvotas.
89.

Ja Tiesa to nedara un no šī izņēmuma gluži vienkārši neatsakās arī gadījumos, kad ierobežojumus nodokļu jomā attaisnojošais iemesls ir līdzsvarota nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījuma starp dalībvalstīm saglabāšana, tā atbilstoši priekšlikumam, kura atbalstu var rast iepriekš minētā sprieduma lietā Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt pamatojumā, vismaz varētu iesākumā ierobežot šī izņēmuma piemērošanu, attiecinot to tikai uz gadījumiem, kad attiecīgo ierobežojumu vienīgais avots ir dalībvalstu vienpusēji pasākumi.