ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tādas sabiedrības obligāta svītrošana no pievienotās vērtības nodokļa (PVN) maksātāju reģistra, kam ar tiesas lēmumu ir uzlikts pienākums apturēt darbību, nozīmē pienākumu par esošajiem aktīviem samaksāt aprēķināto PVN vai priekšnodokli brīdī, kad tās darbība tiek pārtraukta, un to pārskaitīt valstij, ja vien tā, sākot no darbības apturēšanas brīža, vairāk neveic saimniecisko darbību.

Apturot ar nodokli apliekamo sabiedrības saimniecisko darbību, izņemot sabiedrības visu vai daļēju nodošanu, kas minēta PVN direktīvas 19. pantā, šīs direktīvas 18. panta c) punktā ir skaidri paredzēts, ka nodokļa maksātājs vai tā tiesību pārņēmēji patur preces, var tikt uzskatīts par preču piegādi par atlīdzību, ja nodoklis par šīm precēm ir kļuvis atskaitāms.

Tiesa ir uzsvērusi, ka šis 18. panta c) punkts attiecas uz gadījumu, kas attiecas uz apliekamu saimniecisko darbību vispār, nenošķirot šīs izbeigšanas iemeslus vai apstākļus, un izņemot vienīgi iepriekšējā punktā minētos gadījumus, un tādējādi arī attiecas uz apliekamas saimnieciskās darbības izbeigšanu, kas izriet no nodokļa maksātāja svītrošanas no PVN reģistra (spriedums, 2013. gada 8. maijs, Marinov, C‑142/12, EU:C:2013:292, 26. un 28. punkts).

Šādi – kā izriet no paša PVN direktīvas 18. panta c) punkta formulējuma un mērķa, kam šī tiesību norma kalpo –, šī analīze attiecas vienīgi uz situāciju, kurā ieinteresētās personas apliekamā darbība ir izbeigta un kurā tā vairāk neveic ar nodokli apliekamus darījumus.

(skat. 36., 37., 40. un 48. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Lieta C‑243/16

Miravitlles Ciurana u.c.

pret

Contimark SA

un

Jordi Socias Gispert

(Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sabiedrību tiesības – Direktīva 2009/101/EK – 2. pants un 6. –8. pants – Direktīva 2012/30/ES – 19. un 36. pants – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 20., 21. un 51. pants – No darba līguma izrietošu prasījumu piedziņa – Tiesības tajā pašā tiesā celt prasību pret sabiedrību un tās vadītāju kā pret atbildīgo personu un kā pret personu, kura ir solidāri atbildīga par sabiedrības parādiem

Kopsavilkums – Tiesas (ceturtā palāta) 2017. gada 14. decembra spriedums

Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Sabiedrības – Direktīvas 2009/101 un 2012/30 – Garantiju, ko dalībvalstis prasa no sabiedrībām LESD 54. panta otras daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses, koordinēšana vienādošanas nolūkā – No darba darba līguma izrietošu prasījumu piedziņa – Tiesības tajā pašā tiesā celt prasību pret sabiedrību un tās vadītāju kā pret atbildīgo personu un kā pret personu, kura ir solidāri atbildīga par šīs sabiedrības parādiem – Neesamība

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/101 2, 6., 7. un 8. pants un Direktīvas 2012/30 19. un 36. pants)

Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīva 2009/101/EK par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko dalībvalstis prasa no sabiedrībām [EKL] 48. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses, un it īpaši tās 2. un 6.–8. pants, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Direktīva 2012/30/ES par to, kā vienādošanas nolūkā koordinēt nodrošinājumus, ko saistībā ar akciju sabiedrību veidošanu un to kapitāla saglabāšanu un mainīšanu dalībvalstis prasa no sabiedrībām [LESD] 54. panta otrās daļas nozīmē, lai aizsargātu sabiedrību dalībnieku un trešo personu intereses, un it īpaši tās 19. un 36. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām darba ņēmējiem – akciju sabiedrības kreditoriem saistībā ar viņu darba līgumu laušanu nav piešķirtas tiesības tajā pašā darba un sociālo lietu tiesā, kura ir kompetenta izskatīt viņu prasību par viņu darba samaksas prasījumu atzīšanu, celt prasību par šīs sabiedrības vadītāja atbildību par to, ka viņš nav sasaucis tās kopsapulci, kaut arī tā bija cietusi ievērojamus zaudējumus, lai panāktu, ka šis vadītājs tiek atzīts par solidāri atbildīgu par šiem darba samaksas prasījumiem.

Tādējādi jautājumu par to, vai un ar kādiem materiāliem, kā arī procesuālajiem nosacījumiem akciju sabiedrības kreditori, iespējams, var pret vadītāju celt prasību, lai panāktu viņiem nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu, ja ievērojamu zaudējumu parakstītajā kapitālā rašanās gadījumā nav tikusi sasaukta kopsapulce, reglamentē valsts tiesības.

(skat. 33. un 35. punktu un rezolutīvo daļu)
Nosacījumi, kuriem ir jāatbilst pasākumam, lai tam būtu piemērojams jēdziens “atbalsts” LESD 107. panta izpratnē, nav izpildīti, ja uzņēmums, kas saņem labumu, tādu pašu priekšrocību kā to, kura nodota tā rīcībā no valsts līdzekļiem, varētu saņemt apstākļos, kas atbilst parastiem tirgus apstākļiem. Šādu vērtējumu var izdarīt, kad kreditors, kas ir publisko tiesību subjekts, piešķir parāda, kuru tam ir parādā uzņēmums, maksājuma atbrīvojumus, principā piemērojot privātā kreditora kritēriju.

Tādējādi privātā kreditora kritērijs nav izņēmums, kas ir piemērojams tikai pēc dalībvalsts lūguma, kad ir izpildīti LESD 107. panta 1. punktā minētie ar kopējo tirgu nesaderīga valsts atbalsta jēdzienu veidojošie elementi. Šis kritērijs, ja tas ir piemērojams, ir to elementu vidū, kuri Komisijai jāņem vērā, nosakot šāda atbalsta esamību. No tā izriet, pirmkārt, ka nekas neliedz atbalsta saņēmējam atsaukties uz šī kritērija pieņemamību un, otrkārt, ja viņš uz šo kritēriju atsaucas, tā piemērojamība un vajadzības gadījumā tā piemērošana ir jāizvērtē Komisijai. Šajā ziņā Komisijai ir jālūdz attiecīgajai dalībvalstij tai sniegt visu atbilstošo informāciju, kas tai ļautu pārbaudīt, vai ir izpildīti šī kritērija piemērošanas nosacījumi.

Lai noteiktu, vai ir piemērojams privātā kreditora kritērijs, par atskaites punktu ir jābūt dalībvalsts darbības saimnieciskajam raksturam. Šajā saistībā privātā kreditora kritērijs mēdz pārbaudīt, vai uzņēmums, kas saņem labumu, būtu varējis saņemt tādu pašu priekšrocību kā to, kura nodota tā rīcībā no valsts līdzekļiem apstākļos, kas atbilst parastiem tirgus apstākļiem. No tā izriet, ka pārbaudi, kas Komisijai vajadzības gadījumā ir jāveic, nevar ierobežot tikai ar iespējām, kuras kompetentā valsts iestāde faktiski ir ņēmusi vērā, bet gan tai obligāti ir jābūt vērstai pret visām iespējām, kādas privātais kreditors būtu saprātīgi paredzējis šādā situācijā.

(skat. 21.–24. un 26.–29. punktu)
Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 168. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokļa priekšnodokli attiecībā uz tādu pakalpojumu sniegšanu, ko veido trešajai personai piederoša nekustamā īpašuma objekta būvniecība vai labiekārtošana, ja šī trešā persona bez maksas gūst labumu no šo pakalpojumu rezultāta un ja tos savā saimnieciskajā darbībā izmanto gan nodokļa maksātājs, gan šī trešā persona, ciktāl minētie pakalpojumi nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai minētajam nodokļa maksātājam ļautu veikt ar nodokli nākamajā posmā apliktos darījumus, un ciktāl to izmaksas ir iekļautas šo darījumu cenā.

(skat. 36., 37. un 40. punktu un rezolutīvo daļu)
Privāttiesību juridiskām personām ir jāpierāda sava juridiskā pastāvēšana, savam prasības pieteikumam pievienojot tādu šādas pastāvēšanas pierādījumu kā izraksts no komercreģistra, apvienību reģistra vai jebkāds cits oficiāls dokuments. Šī prasība attiecas arī uz juridiskām personām, kuras ceļ prasību atcelt tiesību aktu par Savienības tiesību aktu, ar ko tām uzliek ierobežojošus pasākumus. Lai gan personai, kuras vārds ir iekļauts to personu sarakstā, kam piemēro ierobežojošus pasākumus, ir atzīstama vismaz morāla interese panākt šīs iekļaušanas atcelšanu, ņemot vērā sekas tās reputācijai, tostarp pēc tam, kad tās vārds ir svītrots no minētā saraksta, privāttiesību juridiskās personas gadījumā turklāt ir būtiski, ka vai nu tā juridiski pastāv datumā, kad spriež Vispārējā tiesa, vai prasību ir cēluši tās tiesību pārņēmēji.

(skat. 32., 36.–38. punktu)
Lieta C‑4/16

J. D.

pret

Prezes Urzędu Regulacji Energetyki

(Sąd Apelacyjny w Warszawie Wydział Cywilny lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Direktīva 2009/28/EK – 2. panta otrās daļas a) punkts – No atjaunojamajiem energoresursiem saražotā enerģija – Hidroelektroenerģija – Jēdziens – Enerģija, ko saražo neliela hidroelektrostacija, kura atrodas pie cita uzņēmuma notekūdeņu ieplūdēm

Kopsavilkums – Tiesas (devītā palāta) 2017. gada 2. marta spriedums

Vide – No atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas izmantošanas veicināšana – Direktīva 2009/28 – No atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas jēdziens – Enerģija, ko saražo neliela hidroelektrostacija, kura atrodas pie cita uzņēmuma notekūdeņu ieplūdēm – Ietveršana

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/28 2. panta otrās daļas a) punkts)

Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīvas 2009/28/EK par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK 2. panta otrās daļas a) punktā ietvertais jēdziens “enerģija, kas iegūta no atjaunojamiem energoresursiem” ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ietilpst enerģija, ko ražo maza hidroelektrostacija, kas nav ne sūkņu hidroakumulācijas elektrostacija, ne arī caurteces hidroelektrostacija ar sūkņa funkciju, un kas atrodas pie cita uzņēmuma rūpniecības notekūdeņu ieplūdēm, kurš ūdeni iepriekš ir ieguvis savām vajadzībām.

Kā būtībā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 36.–38. punktā, no šiem apstākļiem izriet, ka par enerģiju, kas iegūta no atjaunojamajiem energoresursiem, Direktīvas 2009/28 2. panta otrās daļās a) punkta izpratnē ir jāuzskata jebkura hidroenerģija, lai arī tā ir ražota, izmantojot ūdens kritumu mākslīgajās ūdenstecēs vai dabīgajos ūdensceļos, izņemot elektroenerģiju, kas iegūts no sūkņu hidroakumulācijas elektrostacijām, izmantojot ūdeni, kas iepriekš bijis sūknēts kalnup. Lai izvairītos no noteikumu apiešanas riska, tomēr ir svarīgi, lai iepriekš veiktās darbības, kas ir radījusi šo mākslīgo ūdensteci, vienīgais mērķis nebūtu radīt minēto ūdensteci, lai to vēlāk izmantotu elektroenerģijas ražošanai. Tādējādi jēdzienā “enerģija, kas iegūta no atjaunojamajiem energoresursiem” Direktīvas 2009/28 izpratnē neietilptu elektroenerģija, kas saražota no hidrauliskās enerģijas, ko rada mākslīgā ūdenstece, ja tā pirms tam ir radīta ar sūkņa palīdzību tikai tādēļ, lai vēlāk ražotu šādu elektroenerģiju.

(skat. 31., 36. un 38. punktu un rezolutīvo daļu)
81

European Dynamics Luxembourg u.c. vispirms norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā tiesiski pietiekami ir pierādīta to nosacījumu izpilde, kas ļauj iestāties Savienības atbildībai. Turpinājumā tās apgalvo, ka nepastāv nekādas pretrunas starp pārsūdzētā sprieduma 144., 146. un 150. punktu, no vienas puses, un tā rezolutīvās daļas 2) punktu, no otras puses, jo, lai atlīdzinātu zaudējumus, kas tām radušies iespējas zaudēšanas dēļ, ir jāņem vērā kopējais apjoms, kāds šai iespējas zaudēšanai varētu būt, proti, European Dynamics Luxembourg iespēja būt pirmajai līgumslēdzējai saskaņā ar kaskādes sistēmu. Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punktā atsauce uz Savienību neesot kļūdaina, jo tā ir vispārīgi atbildīga par tās iestāžu un struktūru prettiesisko rīcību.
23

Šajos apstākļos Tribunale di Varese (Varēzes tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Eiropas Savienības tiesības, it īpaši LES 4. panta 3. punkts, lasot to kopā ar LESD 325. pantu un [PVN direktīvu], ar ko dalībvalstīm ir noteikts pienākums pielīdzināt sodu politiku, var tikt interpretētas tādējādi, ka tās liedz pieņemt valsts tiesību normu, kurā paredzēts, ka PVN nesamaksāšana var būt pamats kriminālvajāšanai tad, ja tiek pārsniegts slieksnis naudas soda uzlikšanai, kas ir augstāks par slieksni, kurš noteikts saistībā ar tiešā ieņēmumu nodokļa nesamaksāšanu? 2) Vai Eiropas Savienības tiesības, it īpaši LES 4. panta 3. punkts, lasot to kopā ar LESD 325. pantu un [PVN direktīvu], ar ko dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt efektīvus, atturošus un samērīgus sodus Savienības finanšu interešu aizsardzībai, var tikt interpretētas tādējādi, ka tās liedz pieņemt tādu valsts tiesību normu, kas izslēdz iespēju sodīt apsūdzēto personu (vai tas būtu direktors, juridiskais pārstāvis, persona, kas deleģēta veikt ar nodokļiem saistītas funkcijas, vai pārkāpuma līdzizdarītājs), ja vienība, kurai ir juridiskās personas statuss un kurā ietilpst iepriekš minētā persona, ir novēloti nomaksājusi nodokli un administratīvos sodus saistībā ar PVN, lai gan nodokļu pārbaude jau ir notikusi un ir jau sākts kriminālprocess, lieta ir nodota tiesai, tiesas procesā ir konstatēta procesuālā sacīkstes procesa uzsākšana [starp pusēm], bet nav nolasīts paziņojums par debašu sākšanu, sistēmā, kurā iepriekš minētajam direktoram, juridiskajam pārstāvim vai to deleģētai personai un pārkāpuma līdzizdarītājam netiek uzlikts neviens cits, pat ne administratīvs, sods? 3) Vai PIF konvencijas 1. pantā reglamentētais krāpšanas jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāuzskata, ka tajā ir iekļauts arī PVN nesamaksāšanas un daļējas vai novēlotas samaksas gadījums, un vai līdz ar to iepriekš minētās konvencijas 2. pantā dalībvalstij ir noteikts pienākums uzlikt ar brīvības atņemšanu saistītu sodu par PVN nesamaksāšanu un daļēju vai novēlotu samaksu, ja attiecīgās summas pārsniedz 50000 EUR[?] Ja atbilde ir noliedzoša, ir jānoskaidro, vai LESD 325. pantā ietvertais noteikums, ar ko dalībvalstīm ir noteikts pienākums uzlikt atturošus, samērīgus un efektīvus sodus, arī krimināltiesiskus sodus, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā no krimināltiesiskās un administratīvās atbildības tiek atbrīvoti juridisko personu direktori un juridiskie pārstāvji vai viņu funkciju izpildei deleģētās personas un pārkāpuma līdzizdarītāji par PVN nesamaksāšanu un daļēju vai novēlotu samaksu, ja attiecīgās summas atbilst trīskāršam vai pieckāršam minimālajam slieksnim, kas ir noteikts krāpšanas gadījumā un kas atbilst 50000 EUR?”
63

No tā izriet – kā to savu secinājumu 62. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts–, ka, pamatojoties uz Muitas kodeksa 29. pantu, lasot to kopā ar šī kodeksa 78. pantu un 236. panta 2. punktu, parādnieks var saņemt ievedmuitas nodokļu atmaksu proporcionāli muitas vērtības samazinājumam, kas veikts, piemērojot īstenošanas regulas 145. panta 2. punktu, trīs gadu laikā, skaitot no brīža, kad šie nodokļi paziņoti parādniekam.
11

Tādējādi, pirmkārt, pārbaudot, vai TV2 I lēmumā paredzētajos pasākumos ir izmantoti valsts līdzekļi, Vispārējā tiesa konstatēja, ka, lai 1995. un 1996. gada ieņēmumus no reklāmas kvalificētu kā valsts līdzekļus, Komisija nebija pamatojusi savu vērtējumu attiecībā uz to de facto ņemšanu vērā. Otrkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas veiktā pārbaude par to, vai ir izpildīts otrais un ceturtais Altmark nosacījums, nebija pamatota ar nopietnu analīzi par konkrētajiem juridiskajiem un ekonomiskajiem nosacījumiem, uz kuriem balstoties tika noteikts, kāda summa no licenču maksas tiks nodota TV2/Danmark. Līdz ar to TV2 I lēmumā attiecībā uz šo jautājumu nav norādīts pamatojums. Treškārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas vērtējumā, kas attiecas uz atbalsta saderīgumu LESD 106. panta 2. punkta izpratnē, it īpaši attiecībā uz pārmērīgas kompensācijas esamību, arī nebija norādīts pamatojums. Vispārējās tiesas ieskatā, šī pamatojuma neesamība bija izskaidrojama ar to, ka izmeklēšanas laika posmā netika veikta nopietna pārbaude par konkrētajiem juridiskajiem un ekonomiskajiem nosacījumiem, uz kuriem balstoties tika noteikts, kāda summa no licenču maksas pienākas TV2/Danmark.
32

Šajā ziņā ir svarīgi norādīt, ka šos vērtspapīrus var uzskatīt par īpaša veida obligācijām. Proti, no to emisijas noteikumiem izriet, ka atlīdzībā par tiem tiek maksāti fiksētas likmes procenti no to nominālvērtības. Taču to īpatnība būtībā ir apstāklī, ka procentu maksājums tiek samazināts vai pat pārtraukts, ja šāda maksājuma dēļ emitentsabiedrība pārskata gadu noslēdz ar zaudējumiem, bet nesamaksāto summu pēcmaksa tiek veikta, kad tā atkal gūst peļņu, ja vien šāda pēcmaksa nerada zaudējumus.
12

Umsatzsteuergesetz (Apgrozījuma nodokļa likums; turpmāk tekstā – “UStG”) 2. nodaļas “Atbrīvojums no nodokļa un nodokļa atmaksāšana” 4. pantā ir iekļauts no PVN atbrīvoto pakalpojumu saraksts. Saskaņā ar UStG 4. panta 14. punktu, tā redakcijā, kas piemērojama faktiem pamatlietā, no nodokļa atbrīvo “a) medicīniskās aprūpes pakalpojumu sniegšanu, darbojoties medicīniskās un paramedicīniskās profesijās, ārsta, zobārsta, dziednieka, fizioterapeita, vecmātes vai citā līdzīgā medicīnas profesijā. Pirmais teikums nav piemērojams zobu protēžu [..] un ortodontijas ierīču piegādei vai labošanai [..], ja vien uzņēmējs tos ir ražojis vai labojis savā uzņēmumā; b) hospitalizēšanu un medicīnisko aprūpi, tostarp diagnostiku, medicīniskās pārbaudes, profilaksi, rehabilitāciju, dzemdību pieņemšanu un izmitināšanas pakalpojumus, kā arī ar to cieši saistītas darbības, ko veic publisko tiesību subjekti [..]; [..] d) citus pakalpojumus, ko grupas, kuru locekļi strādā a) apakšpunktā minētajās profesijās vai ir b) apakšpunktā minēto iestāžu darbinieki, sniedz saviem locekļiem, ja šie pakalpojumi ir tieši nepieciešami a) vai b) apakšpunktā minēto darbību veikšanai un ja šīs grupas vienīgi pieprasa no saviem locekļiem precīzi atmaksāt savu daļu kopīgajos izdevumos; [..].”
8

Šīs pašas direktīvas 17. pantā “Ilgtspējības kritēriji biodegvielām un bioloģiskajiem šķidrajiem kurināmajiem” noteikts: “1. Neatkarīgi no tā, vai izejvielas ir audzētas Kopienas teritorijā vai ārpus tās, no biodegvielām un bioloģiskajiem šķidrajiem kurināmajiem iegūto enerģiju ņem vērā a), b) un c) apakšpunktā minētajos nolūkos tikai tādā gadījumā, ja tie atbilst 2. līdz 6. punktā noteiktajiem kritērijiem: a) pārbaudēm par atbilstību šajā direktīvā noteiktajām prasībām par valstu mērķiem; b) pārbaudēm par atbilstību atjaunojamo energoresursu izmantošanas pienākumam; c) atbilstībai finanšu atbalstam par biodegvielu un bioloģisko šķidro kurināmo patēriņu. [..] 2. Siltumnīcefekta gāzu emisiju ietaupījumi no biodegvielu un bioloģisko šķidro kurināmo izmantošanas, ko ņem vērā 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā minētajos nolūkos, ir vismaz 35 %. [..] 3. Biodegvielas un bioloģiskie šķidrie kurināmie, ko ņem vērā 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā minētajos nolūkos, nedrīkst būt ražoti no izejvielām, kuras iegūtas zemes platībās ar augstu bioloģisko daudzveidību [..] 4. [..] nedrīkst būt ražoti no izejvielām, kuras saražotas no zemes platības ar augstu oglekļa koncentrāciju [..] 5. [..] nedrīkst būt ražoti no izejvielām, kas iegūtas no zemes, kas 2008. gada janvārī bija mitrājs [..] 6. Lauksaimniecības izejvielas, kas audzētas Kopienā un izmantotas biodegvielu un bioloģisko šķidro kurināmo ražošanai, ko ņem vērā 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā minētajos nolūkos, iegūst saskaņā ar prasībām un standartiem, kas noteikti II pielikuma A punktā nodaļā “Vide” un 9. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 73/2009 (2009. gada 19. janvāris), ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem [OV 2009, L 30, 16. lpp.], un saskaņā ar minimālajām prasībām par labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem, kas definēti saskaņā ar minētās regulas 6. panta 1. punktu. [..] 8. Dalībvalstis 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā minētajos nolūkos, pamatojoties uz citiem ilgtspējības apsvērumiem, neatsakās ņemt vērā biodegvielas un bioloģiskos šķidros kurināmos, kas iegūti saskaņā ar šo pantu. [..]”
40

Runājot it īpaši par darba ņēmējiem, kuri pēc tam, kad viņiem to nodarbinātības Vācijā esošā uzņēmumā laikā ir piešķirts pārstāvības mandāts Vācijas sabiedrības uzraudzības padomē, atstāj Vāciju, lai uzsāktu darba tiesiskās attiecības sabiedrībā, kuras juridiskā adrese ir citas dalībvalsts teritorijā, fakts, ka šiem darba ņēmējiem šādos apstākļos būtu jāatsakās no viņu mandāta izpildes Vācijā, ir vienīgi sekas, ko rada Vācijas Federatīvās Republikas leģitīmi izdarītā izvēle, proti, ierobežot šo valsts noteikumu piemērošanu līdzdalības lēmumu pieņemšanā jomā ar darba ņēmējiem, kas ir nodarbināti uzņēmumā, kurš atrodas Vācijas teritorijā.
33

Tāpat no lietas materiāliem izriet, ka ar pamatlietā aplūkotajiem nodokļu tiesību aktiem ir izveidots nodoklis, kurš ir nošķirts no uzņēmumu ienākuma nodokļa un nerezidentu nodokļa un kura likme ir noteikta 5,15 % apmērā. Šā nodokļa bāze tiek noteikta kā pozitīvā starpība starp bruto dividendēm, kas ir izmaksātas par taksācijas periodu, no vienas puses, un galīgo ar nodokli apliekamo peļņu, par ko ir jāmaksā parastā uzņēmumu ienākuma nodokļa likme, no otras puses. Šādi noteiktā nodokļa bāze tiek samazināta par izmaksāto dividenžu daļu, kas iegūtas no agrāk un vēlākais 2014. taksācijas gadā ar nodokli apliktajām rezervēm. Iegūtā starpība tiek ierobežota, piemērojot koeficientu, kas ir daļskaitlis, kurš izsaka attiecību starp atskaitījumu par riska kapitālu un/vai attiecībā uz taksācijā periodu atliktajiem zaudējumiem skaitītājā un taksācijas periodā ar nodokli apliekamo ienākumu saucējā.
104

Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/18 2. pants un 23. panta 2. un 8. punkts, kā arī LESD 34. pants, to lasot kopā ar LESD 36. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu klauzulu publiskā iepirkuma tehniskajās specifikācijās, kurā atbilstoši tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurai pieder līgumslēdzēja iestāde, ir pieprasīts, lai no plazmas izgatavotās zāles, par kurām ir konkrētais publiskais iepirkums, būtu ražotas no šajā dalībvalstī iegūtas plazmas.
44

Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, pirmkārt, ka sabiedrības jēdziens ietver noteiktu minimālo robežvērtību, kas no šī jēdziena izslēdz vairāku attiecīgo personu skaitu, kurš ir pārāk mazs vai pat niecīgs. Otrkārt, lai noteiktu šo skaitu, ir jāņem vērā kumulatīvās sekas, kas rodas, padarot darbus pieejamus potenciālajiem saņēmējiem. Svarīgi ir zināt ne tikai to, cik personām vienlaicīgi ir piekļuve vienam un tam pašam darbam, bet arī to, cik no viņām ir secīga piekļuve tam (skat. šajā ziņā spriedumus, 2012. gada 15. marts, Phonographic Performance (Ireland), C‑162/10, EU:C:2012:141, 35. punkts; 2014. gada 27. februāris, OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110, 28. punkts, un 2016. gada 31. maijs, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, 43. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).