39.

Treškārt un pēc būtības apelācijas sūdzības iesniedzēja, pirmkārt, no jauna pārmet Vispārējai tiesai par tās secināto, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja “apzināti un tīši” ir piedalījusies darbībā, kuras mērķis vai sekas ir bijusi ierobežojošo pasākumu apiešana. Tā apgalvo, ka šo apstākli Vispārējā tiesa ir norādījusi pēc savas iniciatīvas, neizvaicājot par to lietas dalībniekus. Pakārtoti tā norāda, ka, tā kā darījumiem, pirmkārt, nebija vajadzīgas atļaujas, otrkārt, tiem bija dota piekrišana un, treškārt, tie bija tikuši atļauti saskaņā ar Regulas Nr. 961/2010 21. pantu, Vispārējā tiesa nevarēja nospriest, ka EIH dalība ierobežojošo pasākumu apiešanas darbībā bija “apzināta un tīša”, kā tas iekļaušanai sarakstā tomēr ir paredzēts Regulas Nr. 961/2010 16. panta 4. punktā, un vēl jo vairāk tāpēc, ka EIH bija saņēmusi garantijas no Bundesbank par konkrēto darījumu likumīgumu. No EIH nevar prasīt, lai tā pierādītu, ka tā nav pārkāpusi minētās regulas 16. panta 4. punktu. Turklāt EIH arī nevar pārmest, ka tā nav lūgusi Bundesbank sniegt plašāku informāciju par plānotajiem darījumiem. Proti, šis apgalvojums, kas pirmo reizi parādās pārsūdzētajā spriedumā, ir ticis norādīts pēc tiesas pašas iniciatīvas, to neapspriežot lietas dalībnieku starpā. Turklāt EIH bija saņēmusi valsts kompetentās iestādes, šajā gadījumā Bundesbank, eksperta atzinumu, kurā vairākkārt bija atkārtota tās nostāja. EIH pastāvīgi sazinājās ar to, ko EIH turklāt pierādīja, bet Vispārējā tiesa saraksti ar Bundesbank novērtēja acīmredzami kļūdaini. Uz apelācijas sūdzības iesniedzēju gulstošais modrības pienākums attiecas uz Irānas fiziskajām un juridiskajām personām, bet noteikti ne uz pašas Bundesbank sniegto informāciju un garantijām. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka tā kļūdaini kā pierādījumus noraidījusi trīs EIH iesniegtās Austrijas valsts bankas vēstules, lai gan tās apstiprināja Bundesbank nostāju attiecībā uz atbilstoši trešā veida procedūrai veiktajiem darījumiem saistībā ar agrākām darbībām un lai gan no minētajām vēstulēm esot izrietējis, ka šai nostājai piekrita arī pati Padome, dalībvalstis un Eiropas Komisijas juridiskais dienests. Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Vispārējās tiesas secināto par tās minētajiem revīzijas ziņojumiem. Proti, Vispārējā tiesa nevarēja relativizēt minēto ziņojumu kā pierādījumu spēku, pamatojoties uz to, ka tie ir balstīti vienīgi uz darījumu paraugu analīzi, lai gan runa ir par šajā jomā pieņemtu praksi. Vispārējā tiesa arī neesot ņēmusi vērā, ka divi Bundesbank strādājošie uzraugi atradās uz vietas EIH iekšienē, lai regulāri sniegtu ziņojumus federālajai finanšu uzraudzības iestādei. Turklāt Vispārējā tiesa vien norādīja, ka vienā no ziņojumiem tieši ticis uzsvērts, ka trešā veida procedūras ietvaros veiktie darījumi var apdraudēt Savienības sankciju politikas mērķus ( 27 ), lai gan šajā pašā ziņojumā vienlaikus bija atzīts, ka,“ņemot vērā tālāk norādītos secinājumus un ieteikumus un paturot prātā iespējas veikt papildu pārbaudes individuālos gadījumos, mēs uzskatam, ka procedūras, pēc kurām vadījusies EIH, lai ievērotu sankciju regulas, ir likumīgas” ( 28 ). Tātad Vispārējās tiesas faktiskie secinājumi par revīzijas ziņojumiem ir jāatceļ, jo tie esot nesavienojami ar lietas materiālos esošajiem dokumentiem un līdz ar to tie esot izrādījušies pilnīgi nepareizi. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka trešā veida procedūra ir pretrunā Regulas Nr. 961/2010 16. panta 4. punktā paredzētajam ierobežojošo pasākumu apiešanas aizliegumam.