ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 354/5

Tiesas (ceturtā palāta) 2015. gada 3. septembra spriedums (Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (Lietuva) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – UAB “Fast Bunkering Klaipėda”/Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(Lieta C-526/13) (1)

(Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Nodokļi - Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) - Direktīva 2006/112/EK - 148. panta a) punkts - Preču piegāde - Jēdziens - Atbrīvojums - Preču piegāde, lai uzpildītu kuģus, ko izmanto kuģošanai atklātā jūrā - Piegādes starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā)

(2015/C 354/04)

Tiesvedības valoda – lietuviešu

Iesniedzējtiesa

Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės

Pamatlietas puses

Prasītāja: UAB “Fast Bunkering Klaipėda”

Atbildētāja: Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Rezolutīvā daļa:

Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 148. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums principā nav piemērojams preču piegādēm, kas ir paredzētas apgādei starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, pat ja piegādes laikā ir zināms un pienācīgi noteikts preču izlietojuma mērķis un muitas iestādē saskaņā ar valsts tiesību aktos noteiktajām prasībām ir iesniegti attiecīgi to apstiprinoši pierādījumi. Tomēr tādos apstākļos kā pamatlietā minēto atbrīvojumu var piemērot, ja attiecīgo preču īpašumtiesību nodošana minētajiem starpniekiem atbilstoši valsts tiesībās paredzētajām formalitātēm notiek agrākais tajā pašā brīdī, kad atklātā jūrā kuģojošu kuģu operatori faktiski iegūst tiesības izmantot šīs preces tā, it kā viņi paši būtu to īpašnieki, un šis apstāklis ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

(1) OV C 359, 7.12.2013.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 138/12

Tiesas (desmitā palāta) 2015. gada 4. marta spriedums (Administratīvās rajona tiesas (Latvija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – SIA “Oliver Medical”/Valsts ieņēmumu dienests

(Lieta C-547/13) (1)

(Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Regula (EEK) Nr. 2658/87 - Kopējais muitas tarifs - Tarifu klasifikācija - Kombinētā nomenklatūra - Pozīcijas 8543, 9018 un 9019 - Lāzera un ultraskaņas aparāti, kā arī to rezerves daļas un piederumi)

(2015/C 138/15)

Tiesvedības valoda – latviešu

Iesniedzējtiesa

Administratīvā rajona tiesa

Pamatlietas puses

Prasītāja: SIA “Oliver Medical”

Atbildētājs: Valsts ieņēmumu dienests

Rezolutīvā daļa:

Kombinētās nomenklatūras, kas ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu redakcijās, kas secīgi izriet no Komisijas 2007. gada 20. septembra Regulas (EK) Nr. 1214/2007, Komisijas 2008. gada 19. septembra Regulas (EK) Nr. 1031/2008, Komisijas 2009. gada 30. septembra Regulas (EK) Nr. 948/2009, Komisijas 2010. gada 5. oktobra Regulas (ES) Nr. 861/2010 un Komisijas 2011. gada 27. septembra Regulas (ES) Nr. 1006/2011, jāinterpretē tādējādi, ka tālab, lai noteiktu, vai tādi produkti kā pamatlietā aplūkotie ir jāklasificē drīzāk kā medicīniskiem nolūkiem paredzēti aparāti vai instrumenti šīs nomenklatūras pozīcijā 9018 vai kā mehanoterapijas ierīces tās pozīcijā 9019, nevis kā elektriski aparāti ar individuālu funkciju minētās nomenklatūras pozīcijā 8543, būtu jāņem vērā visi lietas būtiskie apstākļi, pēc kuriem noskaidrojamas šiem produktiem piemītošā specifika un objektīvās īpašības. Kā viens no būtiskajiem apstākļiem ir jāizvērtē lietojums, kādam minētos produktus ir paredzējis ražotājs, kā arī to lietošanas kārtība un vieta. Apstāklis, ka šie produkti ir paredzēti vienas vai dažādu patoloģiju ārstēšanai, un apstāklis, ka ārstēšana jāveic akreditētā ārstniecības iestādē un ārstniecības personas uzraudzībā, ir pazīmes, pēc kurām konstatējams, ka šie produkti ir paredzēti medicīniskiem nolūkiem. Turpretim apstāklis, ka šie produkti ļauj galvenokārt panākt estētiskus uzlabojumus, un apstāklis, ka šos produktus var lietot nesaistīti ar ārstniecību, piemēram, skaistumkopšanas salonā un bez ārstniecības personas iesaistīšanās, ir pazīmes, pēc kurām noliedzams, ka minētie produkti ir paredzēti medicīniskiem nolūkiem. Izmēri, svars un izmantotā tehnoloģija nav izšķirošie faktori, lai tādus produktus kā pamatlietā aplūkotie klasificētu iepriekš minētās nomenklatūras pozīcijā 9018.

(1) OV C 377, 21.12.2013.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 65/12

Tiesas (sestā palāta) 2014. gada 18. decembra spriedums (Commissione Tributaria Provinciale di Cagliari (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Società Edilizia Turistica Alberghiera Residenziale (SETAR)/Comune di Quartu S. Elena

(Lieta C-551/13) (1)

(Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Direktīva 2008/98/EK - 15. pants - Atkritumu apsaimniekošana - Iespēja atkritumu ražotājam pašam tos apstrādāt - Valsts likums par transponēšanu, kas ir pieņemts, bet vēl nav stājies spēkā - Transponēšanas termiņa beigas - Tieša iedarbība)

(2015/C 065/17)

Tiesvedības valoda – franču

Iesniedzējtiesa

Commissione Tributaria Provinciale di Cagliari

Pamatlietas puses

Prasītāja: Società Edilizia Turistica Alberghiera Residenziale (SETAR)

Atbildētāja: Comune di Quartu S. Elena

Rezolutīvā daļa:

Savienības tiesības un Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 19. novembra Direktīva 2008/98/EK par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, ar kuru tiek transponēta šīs direktīvas norma, bet kura stāšanās spēkā tiek pakārtota kāda vēlāka iekšēja tiesību akta pieņemšanai, ja šī stāšanās spēkā ir pēc šajā direktīvā noteiktā transponēšanas termiņa beigām.

Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās 4. un 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēta iespēja atkritumu radītājam vai to īpašniekam pašam šos atkritumus apglabāt, tādējādi tiekot atbrīvotam no pašvaldības nodokļa par atkritumu apglabāšanu maksāšanas, ciktāl tas atbilst samērīguma principa prasībām.

(1) OV C 377, 21.12.2013.
2)

Regulas Nr. 795/2004, kas grozīta ar Regulu Nr. 1974/2004, 18. panta 2. punkts ir spēkā neesošs, ciktāl tajā lauksaimniekam, kurš ir cietis no ārkārtas apstākļiem Regulas Nr. 1782/2003 40. panta izpratnē, ir liegts saņemt vienlaicīgi gan tiesības uz tā pamatsummas korekciju atbilstoši šai tiesību normai, gan papildu pamatsummu no valsts rezerves atbilstoši vienam no Regulas Nr. 795/2004, kas grozīta ar Regulu Nr. 1974/2004, [noteikumiem, proti,] 19.–23.a pantam, lai gan lauksaimnieks, kurš nav saskāries ar šādiem apstākļiem un kuram ir piešķirta pamatsumma, kas aprēķināta, piemērojot Regulas Nr. 1782/2003 37. panta 1. punktu, var kumulēt šo summu un pamatsummu no valsts rezerves atbilstoši vienam no Regulas Nr. 795/2004, kas grozīta ar Regulu Nr. 1974/2004, [noteikumiem, proti,] 19.–23.a pantam.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 315/13

Tiesas (piektā palāta) 2014. gada 10. jūlija spriedums (Juzgado de lo Social no 1 de Benidorm (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Víctor Manuel Julián Hernández u.c./Puntal Arquitectura S.L. un citi

(Lieta C-198/13) (1)

(Darba ņēmēju aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā - Direktīva 2008/94/EK - Piemērošanas joma - Darba devēja tiesības saņemt no dalībvalsts kompensāciju saistībā ar darba ņēmējam šī pēdējā minētā atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā izmaksātām algām, sākot ar 60. darba dienu no apstrīdēšanas prasības iesniegšanas dienas - Tiesību uz kompensāciju neesamība spēkā neesošas atlaišanas no darba gadījumā - Darba ņēmēja subrogācija, stājoties viņa darba devēja tiesībās uz kompensāciju šī pēdējā minētā pagaidu maksātnespējas gadījumā - Darba ņēmēju, kuru atlaišana no darba ir spēkā neesoša, diskriminācija - Eiropas Savienības Pamattiesību harta - Piemērošanas joma - 20. pants)

2014/C 315/19

Tiesvedības valoda – spāņu

Iesniedzējtiesa

Juzgado de lo Social no 1 de Benidorm

Pamatlietas puses

Prasītāji: Víctor Manuel Julián Hernández, Chems Eddine Adel, Jaime Morales Ciudad, Bartolomé Madrid Madrid, Martín Selle Orozco, Alberto Martí Juan un Said Debbaj

Atbildētāji: Puntal Arquitectura S.L., Obras Alteramar S.L., Altea Diseño y Proyectos S.L., Ángel Muñoz Sánchez, Vicente Orozco Miro un Subdelegación del Gobierno de España en Alicante

Rezolutīvā daļa:

Tāds valsts regulējums, kāds tiek aplūkots pamatlietā, atbilstoši kuram darba devējs var prasīt no attiecīgas dalībvalsts izmaksāt atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā maksājamas darba algas, sākot ar 60. darba dienu no prasības iesniegšanas dienas, un atbilstoši kuram, ja darba devējs šīs darba algas nav izmaksājis un atrodas pagaidu maksātnespējas stāvoklī, attiecīgais darba ņēmējs, izmantojot likumisko subrogāciju, var tieši prasīt no šīs valsts minēto algu izmaksu, neietilpst Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvas 2008/94/EK par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā piemērošanas jomā un tādējādi nevar tikt izvērtēts saistībā ar pamattiesībām, kuras ir garantētas ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartu, tostarp saistībā ar tās 20. pantu.

(1) OV C 189, 29.6.2013.
3)

pamatnolīguma 5. klauzula ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to principā netiek aizliegts tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā minētais, kurā ir paredzēta darba līgumu uz noteiktu laiku pārveidošana darba attiecībās uz nenoteiktu laiku tikai gadījumos, kad attiecīgo darba ņēmēju darba devējs ir nepārtraukti nodarbinājis ilgāk par vienu gadu; darba tiesiskās attiecības ir uzskatāms par nepārtrauktām, ja laiks starp uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem ir bijis mazāks vai vienāds ar 60 dienām. Tai pat laikā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda tas, vai šī tiesiskā regulējuma piemērošanas nosacījumi, kā arī efektīva īstenošana ir pasākums, kas ir piemērots, lai izvairītos no ļaunprātīgas secīgu darba līgumu vai darba tiesisko attiecību uz noteiktu laiku nodibināšanas un par to noteiktu sankciju.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 135/16

Tiesas (ceturtā palāta) 2014. gada 13. marta spriedums (Commissione Tributaria Regionale di Mestre-Venezia (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Società Italiana Commercio e Servizi srl, en liquidation (SICES) u.c./Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Venezia

(Lieta C-155/13) (1)

(Lauksaimniecība - Regula (EK) Nr. 341/2007 - 6. panta 4. punkts - Tarifu kvotas - Ķīnas izcelsmes ķiploki - Importa licences - No noteiktām importa licencēm izrietošo tiesību nodošanas neiespējamība - Apiešana - Tiesību ļaunprātīga izmantošana)

2014/C 135/17

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Commissione Tributaria Regionale di Mestre-Venezia

Pamatlietas puses

Prasītāji: Società Italiana Commercio e Servizi srl, kas atrodas likvidācijas procesā (SICES), Agrima KG D. Gritsch Herbert & Gritsch Michael & Co., Agricola Lusia srl, Romagnoli Fratelli SpA, Agrimediterranea srl, Francesco Parini, Duoccio srl, Centro di Assistenza Doganale Triveneto Service srl, Novafruit srl, Evergreen Fruit Promotion srl

Atbildētāja: Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Venezia

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Commissione Tributaria Regionale di Mestre-Venezia – Prasība interpretēt 6. pantu Komisijas 2007. gada 29. marta Regulā (EK) Nr. 341/2007, ar ko atver tarifu kvotas un nosaka to administrēšanu, un ievieš ievešanas atļauju un izcelsmes sertifikātu sistēmu attiecībā uz ķiplokiem un dažiem citiem lauksaimniecības produktiem, kas ievesti no trešām valstīm (OV L 90, 12. lpp.) – Neiespējamība nodot “A” veida atļaujās paredzētās tiesības – Sabiedrības, kas ir importa atļauju īpašnieces, kuras pirms ievešanas iegādājušās Ķīnas ķiplokus ar tādas sabiedrības starpniecību, kas nav šādu atļauju īpašniece, un kuras pēc muitas nodokļu nomaksas attiecīgos ķiplokus ir atkārtoti pārdevušas šai pašai sabiedrībai

Rezolutīvā daļa:

Komisijas 2007. gada 29. marta Regulas (EK) Nr. 341/2007, ar ko atver tarifu kvotas un nosaka to administrēšanu, un ievieš ievešanas atļauju [importa licenču] un izcelsmes sertifikātu sistēmu attiecībā uz ķiplokiem un dažiem citiem lauksaimniecības produktiem, kas ievesti no trešām valstīm, 6. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas principā pieļauj darījumus, kurus veicot, importētājs, kuram ir importa licences ar samazinātu likmi, ārpus Savienības iegādājas preci no uzņēmēja, kurš pats ir tradicionāls importētājs šīs regulas 4. panta 2. punkta izpratnē, bet kurš ir izlietojis no tā importa licencēm ar samazinātu likmi izrietošās tiesības, un pēc šo preču importa Savienībā tās atkal pārdod šim uzņēmējam. Tomēr šādi darījumi ir uzskatāmi par tiesību izmantošanu gadījumā, kad tie ir tikuši radīti mākslīgi ar galveno mērķi izmantot preferenciālo tarifu. Ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanas pārbaude prasa, lai iesniedzējtiesa ņemtu vērā visus lietas faktus un apstākļus, ieskaitot finanšu darījumus pirms un pēc attiecīgā importa.

(1) OV C 178, 22.6.2013.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 409/4

Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 11. septembra spriedums – MasterCard, Inc., MasterCard International, Inc., MasterCard Europe SPRL/Eiropas Komisija, Banco Santander, SA, Royal Bank of Scotland plc, HSBC Bank plc, Bank of Scotland plc, Lloyds TSB Bank plc, MBNA Europe Bank Ltd, British Retail Consortium, EuroCommerce AISBL, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste

(Lieta C-382/12 P) (1)

(Apelācija - Pretapelācija - Pieņemamība - EKL 81. pants - Atvērta ar debetkartēm, atliktā maksājuma kartēm un kredītkartēm veicamo maksājumu sistēma - Daudzpusējas starpbanku standarta komisijas maksas - Uzņēmumu apvienība - Konkurences ierobežojumi, ko rada sekas - Pārbaudes tiesā kritērijs - Jēdziens “aksesuārs ierobežojums” - Objektīvi nepieciešams un samērīgs raksturs - Atbilstoši “hipotētiski pieņēmumi” - Divpusējas sistēmas - Pieeja attiecībā uz pirmajā instancē iesniegta prasības pieteikuma pielikumiem)

2014/C 409/04

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: MasterCard, Inc., MasterCard International, Inc., MasterCard Europe (pārstāvji – E. Barbier de La Serre, V. Brophy un B. Amory, advokāti, un T. Sharpe, QC)

Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Komisija (pārstāvji – V. Bottka un N. Khan), Banco Santander, SA, Royal Bank of Scotland plc (pārstāvji – D. Liddell, solicitor, un M. M. Hoskins, barrister), HSBC Bank plc (pārstāvis – R. Thompson, QC), Bank of Scotland plc, Lloyds TSB Bank plc (pārstāvji – K. Fountoukakos–Kyriakakos un S. Wisking, solicitors, un J. Flynn, QC), MBNA Europe Bank Ltd (pārstāvis – A. Davis, solicitor), British Retail Consortium (pārstāvji – R. Marchini, advokātse, un A. Robertson, barrister), EuroCommerce AISBL (pārstāvis – J. Stuyck, advokāts), Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste (pārstāvji – M. Holt un C. Murrell, pārstāvji, kuriem palīdz J. Turner, QC, un J. Holmes, barrister)

Rezolutīvā daļa:

1) apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzības noraidīt;

2) MasterCard Inc., MasterCard International Inc. un MasterCard Europe SPRL sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzībām, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas sūdzību;

3) Royal Bank of Scotland plc, Bank of Scotland plc un Lloyds TSB Bank plc sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus saistībā ar to attiecīgajām pretapelācijas sūdzībām;

4) HSBC Bank plc, MBNA Europe Bank Ltd, British Retail Consortium, EuroCommerce AISBL un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste pašas sedz savus tiesāšanās izdevumus.

(1) OV C 319, 20.10.2012.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 315/4

Tiesas (desmitā palāta) 2014. gada 10. jūlija spriedums (Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici/Comune di Milano

(Lieta C-358/12) (1)

(Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Publiskie iepirkumi - Līgumi, kuru vērtība nesasniedz Direktīvā 2004/18/EK noteikto robežvērtību - LESD 49. un 56. pants - Samērīguma princips - Izslēgšanas no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras nosacījumi - Kvalitatīvās atlases kritēriji saistībā ar pretendenta personisko stāvokli - Pienākumi saistībā ar sociālā nodrošinājuma iemaksu maksāšanu - “Smaga pārkāpuma” jēdziens - Starpība starp maksājamām un samaksātām summām, kura pārsniedz EUR 100 un 5 % no maksājamām summām)

2014/C 315/05

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia

Pamatlietas puses

Prasītājs: Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici

Atbildētāja: Comune di Milano

Piedaloties: Pascolo Srl

Rezolutīvā daļa:

LESD 49. un 56. pants, kā arī samērīguma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā saistībā ar būvdarbu publiskā iepirkuma procedūrām, kuru vērtība ir mazāka nekā Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu, piegādes valsts [publiskā iepirkuma] līgumu un pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2009. gada 30. novembra Regulu (EK) Nr. 1177/2009, 7. panta c) punktā noteiktā robežvērtība, līgumslēdzējām iestādēm ir noteikts pienākums izslēgt no šādas publiskā iepirkuma procedūras pretendentu, kas ir atbildīgs par pārkāpumu sociālā nodrošinājuma iemaksu maksāšanas jomā, ja starpība starp maksājamām summām un samaksātām summām ir summa, kas vienlaikus ir lielākā par EUR 100 un 5 % no maksājamām summām.

(1) OV C 311, 13.10.2012.
1)

Savienības tiesības, it īpaši Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts, to aplūkojot kopsakarā ar šā panta 5. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā pamatlietā aplūkojamie, kuros nav noteikta atšķirība starp situāciju, kad avots, kas tiek izmantots reproducēšanai personiskai lietošanai, ir likumīgs, no situācijas, kad šis avots ir nelikumīgs;
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 52/20

Tiesas (piektā pālāta) 2013. gada 19. decembra spriedums (Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs/The Bridport and West Dorset Golf Club Limited

(Lieta C-495/12) (1)

(Nodokļi - PVN - Direktīva 2006/112/EK - Atbrīvojumi no nodokļa - 132. panta 1. punkta m) apakšpunkts - Ar sportu cieši saistītu pakalpojumu sniegšana - Piekļuve golfa laukumam - Apmeklētāji, kas nav golfa kluba biedri un kas maksā green maksu (“green fee”) - Atbrīvojuma izslēgšana - 133. panta pirmās daļas d) punkts - 134. panta b) punkts - Papildu ienākumi)

2014/C 52/34

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Pamatlietas puses

Prasītājs: The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

Atbildētājs: The Bridport and West Dorset Golf Club Limited

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) — Apvienotā Karaliste — Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 132. panta 1. punkta m) apakšpunkta, 133. panta d) punkta un 134. panta b) punkta interpretācija — Atbrīvojumi — Tādu pakalpojumu sniegšana, kas ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu — Tiesību izmantot golfa laukumu noteiktā laikā, lai spēlētu golfu, pārdošana, ko veic bezpeļņas organizācija

Rezolutīvā daļa:

1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 134. panta b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to no šīs direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunktā paredzētā atbrīvojuma saņemšanas neizslēdz tādu pakalpojumu sniegšanu, kuri izpaužas kā bezpeļņas organizācijas, kura apkalpo golfa klubu un piedāvā kārtību, kādā kļūt par kluba biedru, piešķirtās tiesības izmantot šo golfa laukumu apmeklētājiem, kas nav šīs organizācijas biedri;

2) Direktīvas 2006/112 133. panta pirmās daļas d) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstīm, tādos apstākļos kā pamatlietā, nav atļauts izslēgt no šīs direktīvas 132. panta 1. punkta m) apakšpunktā paredzētā atbrīvojuma piemērošanas tāda pakalpojuma sniegšanu, kurš izpaužas kā tiesības izmantot golfa laukumu, ko apkalpo bezpeļņas organizācija, kura piedāvā kārtību, kādā kļūt par kluba biedru, ja šis pakalpojums tiek sniegts golfa laukumu apmeklētājiem, kas nav šīs organizācijas biedri.

(1) OV C 32, 2.2.2013.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 367/19

Tiesas (desmitā palāta) 2013. gada 24. oktobra spriedums (Inalta Curte de Casație și Justiție (Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) — Agenția Națională de Administrare Fiscală/SC Rafinăria Steaua Română SA

(Lieta C-431/12) (1)

(Nodokļi - Pievienotās vērtības nodoklis - Pārmaksātā PVN atlīdzināšana ar ieskaitu - Paziņojuma par ieskaitu atcelšana - Pienākums maksāt nokavējuma procentus nodokļu maksātājam)

2013/C 367/32

Tiesvedības valoda — rumāņu

Iesniedzējtiesa

Inalta Curte de Casație și Justiție

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Agenția Națională de Administrare Fiscală

Atbildētāja: SC Rafinăria Steaua Română SA

Priekšmets

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Inalta Curte de Casație și Justiție — Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 183. panta interpretācija — Pārmaksātā PVN atlīdzināšana ar ieskaitu — Nodokļu iestāžu pienākums maksāt nokavējuma procentus, ja tiesa atceļ paziņojumu par ieskaitu

Rezolutīvā daļa:

Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 183. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka nodokļu maksātājs, kas ir lūdzis atmaksāt pievienotās vērtības nodokļa pārmaksu no pievienotās vērtības nodokļa priekšnodokļa, kas tam bija jāmaksā, nevar saņemt no dalībvalsts nodokļu pārvaldes nokavējuma procentus par šīs iestādes novēloti veikto atmaksu par laika posmu, kad bija spēkā administratīvie akti, kas izslēdza atmaksas pienākumu un vēlāk tika atcelti ar tiesas nolēmumu.

(1) OV C 399, 22.12.2012.
1)

Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) 2. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojums, ko veido pa kabeli pieejamas pamatpaketes nodrošināšana un par kuru tiek prasīta gan pārraidīšanas izmaksu segšana, gan arī atlīdzība raidorganizācijām un kolektīvajām autortiesību pārvaldīšanas sabiedrībām saistībā ar to darbu satura apraidi, ietilpst jēdzienā “elektronisko komunikāciju pakalpojums” un līdz ar to ietilpst gan šīs direktīvas, gan Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/66/EK par personu datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē, Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva), Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva), kuras veido jauno tiesisko regulējumu, kurš ir piemērojams elektronisko komunikāciju pakalpojumiem, materiālajā piemērošanas jomā, ciktāl šis pakalpojums galvenokārt ietver televīzijas signālu pārraidīšanu kabeļtelevīzijas tīklā līdz galapatērētāja uztveršanas terminālim;