ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 15. aprīlī ( )

Lieta C‑74/09

Bâtiments et Ponts Construction SA u.c.

(Cour de cassation (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi – Kvalitātes kritēriji, atlasot piedāvājumus – Profesionālā kvalifikācija – Izslēgšanas pamati – Pierādījumi par nodokļu samaksu un sociālās apdrošināšanas iemaksu veikšanu atbilstoši tiesību normām – Prasība reģistrēt uzņēmējus attiecīgajā valstī – Reģistrācijas prasības piemērošana arī ārvalstu pretendentiem – Izcelsmes valsts iestāžu izsniegto apliecību atzīšana – Direktīva 93/37/EEK

I – Ievads

1. Šī prejudiciālā nolēmuma tiesvedība līdzīgi kā lieta Rüffert ( ) skar publiskā iepirkuma tiesību sociālos aspektus. Tā izvirza jautājumu, ar kādiem līdzekļiem dalībvalsts, kurā ir jānotiek būvdarbu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai, iestādes drīkst pārbaudīt, vai publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā iesaistītie būvuzņēmēji izpilda saistības attiecībā uz nodokļu samaksu un sociālās apdrošināšanas iemaksām.

2. Šīs tiesvedības pamatā ir slavenās Berlaymont ēkas Briselē, kurā atrodas Eiropas Komisijas galvenā administrācija ( ), sanācijas un remonta rezultātā radušies publiskā iepirkuma tiesiskie aspekti. Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā par darbu veikšanu Berlaymont ēkā piedalījās cita starpā konsorcijs, kuru veidojošie uzņēmumi ne visi bija reģistrēti Beļģijā saskaņā ar nodokļu tiesībām. Taču toreiz šāda reģistrācija saskaņā ar Beļģijas publiskā iepirkuma tiesībām bija obligāta, un turklāt konkrētajā gadījumā tas bija viens no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas nosacījumiem. Tā galvenokārt bija nepieciešama, lai nodrošinātu, ka publiskā iepirkuma līgumu pretendenti ir pildījuši un pildīs saistības attiecībā uz nodokļu un nodevu samaksu un sociālās apdrošināšanas iemaksām atbilstoši tiesību normām.

3. Tiesai ir lūgts noskaidrot, vai šādu reģistrācijas prasību drīkst piemērot arī citā dalībvalstī reģistrētiem pretendentiem vai pietiek ar to, ka līgumslēdzējai iestādei tiek iesniegtas izcelsmes valsts iestāžu apliecības par nodokļu samaksu un sociālās apdrošināšanas iemaksu veikšanu atbilstoši tiesību normām.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Eiropas Savienības tiesības

4. Šim gadījumam piemērojamais Savienības tiesiskais regulējums ir noteikts – šobrīd spēkā neesošajā – Direktīvā 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras] ( ), it īpaši tās 24.–29. pantā par kvalitātes kritērijiem, atlasot piedāvājumus (Direktīvas 93/37 IV sadaļas 2. nodaļa).

5. Direktīvas 93/37 24. pants skanēja šādi:

“Piedalīties līgumā [publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā] var liegt jebkuram būvuzņēmējam:

[..]

e) kas nav izpildījis saistības, kas attiecas uz sociālās apdrošināšanas iemaksām saskaņā ar tiesību aktiem tajā valstī, kurā viņš reģistrēts, vai arī līgumslēdzējas iestādes valstī;

f) kas saskaņā ar tās valsts tiesību normām, kurā tas reģistrēts vai kura ir līgumslēdzējas iestādes valsts, nav izpildījis pienākumus, kas saistīti ar nodokļu samaksu;

[..].

Ja līgumslēdzēja iestāde būvuzņēmējam prasa pierādījumus, ka uz viņu neattiecas neviens no a), b), c), e) vai f) apakšpunktā minētajiem gadījumiem, tā uzskata par pietiekamu pierādījumu:

[..]

– attiecībā uz e) vai f) apakšpunktu – apliecību, ko izsniegusi kompetenta attiecīgās dalībvalsts iestāde.

[..]”

6. Direktīvas 93/37 28. pantā bija noteikts:

“Ievērojot 24. līdz 27. pantā paredzētos ierobežojumus, līgumslēdzēja iestāde var lūgt būvuzņēmēju iesūtīt papildu dokumentus iesniegtajām apliecībām un dokumentiem vai arī paskaidrot tos.”

7. Direktīvas 93/37 29. pantā bija iekļauts šāds noteikums:

“1. Dalībvalstīm, kurās ir oficiāli atzītu būvuzņēmēju saraksti, tie jāpielāgo 24. panta a) līdz d) un g) apakšpunktam, kā arī 25., 26. un 27. pantam.

2. Oficiālos sarakstos reģistrētie būvuzņēmēji katra līguma sakarā līgumslēdzējai iestādei var iesniegt reģistrācijas apliecību, ko izsniegusi attiecīgā kompetentā iestāde. Šajā apliecībā ir norādīts, kāds pamatojums tiem ļāvis reģistrēties sarakstā, kā arī klasifikācija, kas tiem piešķirta šajā sarakstā.

3. Kompetentu organizāciju veikta un apstiprināta reģistrācija oficiālos sarakstos citu dalībvalstu līgumslēdzējām iestādēm ļauj tos uzskatīt par būvdarbiem piemērotiem saskaņā ar būvuzņēmēju klasifikāciju tikai attiecībā uz 24. panta a) līdz d) un g) apakšpunktu, 25. pantu, 26. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu, kā arī 27. panta 1. punkta b) un d) apakšpunktu.

Informāciju, ko var iegūt no reģistrācijas oficiālajos sarakstos, nevar apšaubīt. Attiecībā uz sociālās apdrošināšanas iemaksu veikšanu jebkuram reģistrētam būvuzņēmējam, piedāvājot līgumu, tomēr var prasīt papildu apliecību.

Citu dalībvalstu līgumslēdzējas iestādes iepriekš minētos noteikumus attiecina tikai uz tiem būvuzņēmējiem, kas reģistrēti valstīs, kurās ir šādi oficiāli saraksti.

4. Lai oficiālā sarakstā reģistrētu būvuzņēmējus no citām dalībvalstīm, nevar prasīt citus pierādījumus un datus, kā tikai tos, ko prasa no šās valsts personām, un jebkurā gadījumā tikai tos, kas paredzēti 24. līdz 27. pantā.

5. Dalībvalstis, kurās ir oficiāli saraksti, citām dalībvalstīm dara zināmu tās organizācijas adresi, kurai var iesniegt reģistrācijas lūgumus.”

8. Tā kā strīda pamatā esošā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūra norisinājās pirms 2006. gada 31. janvāra, šajā lietā Direktīvai 2004/18/EK ( ) nav nozīmes.

9. Papildus ir jānorāda uz tiesību normām, kurās ir regulēta pakalpojumu sniegšanas brīvība. Konkrētajā gadījumā, atšķirībā no iesniedzējtiesas lēmumā un dažos Tiesai iesniegtajos paskaidrojumos norādītā, ir jāatsaucas nevis uz EKL 49. un 50. pantu, bet gan uz EK līguma ( ) 59. un 60. pantu. Proti, pamata lietas faktiskie apstākļi norisinājās pirms 1999. gada 1. maija – dienas, kad stājās spēkā Amsterdamas līgums ( ).

B – Valsts tiesības

1977. gada Karaļa dekrēts

10. No Beļģijas tiesībām šajā lietā ir piemērojams 1977. gada 22. aprīļa Karaļa dekrēts par būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskajiem iepirkumiem ( ). Šī dekrēta II sadaļā “Piedāvājuma izstrāde” ir atrodams 15. pants, kurš izvilkuma veidā skan šādi:

“3. Tāda Beļģijas pretendenta iesniegtu piedāvājumu, kas nodarbina cilvēkus, kuriem ir piemērojams 1969. gada 27. jūnija likums, ar kuru groza 1944. gada 28. decembra Dekrētlikumu par darbinieku sociālo apdrošināšanu, var uzskatīt par likumīgu tikai tad, ja tam ir pievienota Office national de sécurité sociale [Valsts sociālās apdrošināšanas biroja] apliecība, no kuras izriet, ka pretendents ir veicis sociālās apdrošināšanas iemaksas, vai ja pretendents šādu apliecību iesniedz administrācijai pirms piedāvājumu atvēršanas [..].

4. Ārvalsts pretendenta piedāvājumu var uzskatīt par likumīgu tikai tad, ja viņš šim piedāvājumam pievieno vai administrācijai pirms piedāvājumu atvēršanas iesniedz šādus dokumentus:

a) atbildīgās iestādes apliecību, no kuras izriet, ka viņš saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņš ir reģistrēts, ir izpildījis saistības, kas attiecas uz sociālās apdrošināšanas iemaksām [..]

[..].

7. Pretendenta piedāvājumu var uzskatīt par likumīgu tikai tad, ja viņš saskaņā ar Code des impôts sur les revenus [Ienākumu nodokļa kodeksa] 299.a pantu un 1969. gada 27. jūnija likuma, ar kuru groza 1944. gada 28. decembra Dekrētlikumu par darbinieku sociālo apdrošināšanu, 30.a pantu ir reģistrēts kā uzņēmējs.”

1978. gada Karaļa dekrēts

11. 1977. gada Karaļa dekrētā regulētās reģistrācijas saskaņā ar nodokļu tiesībām noteikumi izriet no 1978. gada 5. oktobra Karaļa dekrēta ( ). Tā I sadaļā ir noteikti “nosacījumi, kas jāizpilda, lai notiktu personas kā uzņēmēja reģistrācija” un ietverta 2. panta 1. punkts, kurā ir paredzēts:

“Personas kā uzņēmēja reģistrācija [..] tiek nodrošināta tikai uzņēmējiem, kas izpilda šādus nosacījumus:

[..]

2) lai veiktu darbību 1. panta izpratnē, viņiem ir jābūt reģistrētiem komercreģistrā profesionālajā reģistrā atbilstoši dalībvalsts, kurā tie ir reģistrēti, tiesību normu prasībām;

[..]

7) attiecībā uz sabiedrību valdes locekļi, vadītāji vai personas, kurām ir tiesības sabiedrības vārdā uzņemties saistības, nedrīkst būt personas, kam šādu uzdevumu veikšana ir aizliegta saskaņā ar 6. punktā minēto 1934. gada 24. oktobra Karaļa dekrētu Nr. 22;

[..]

10) piecus gadus pirms reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas viņi nedrīkst izdarīt atkārtotus vai smagus pārkāpumus nodokļu saistību jomā [..];

11) reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī viņi nedrīkst būt nokavējuši nodokļu iemaksu, kas jāsaņem Office national de sécurité sociale, vai iemaksu, kas jāsaņem Fonds de sécurité d’existence [Eksistences nodrošināšanas fondam] vai tā labā, samaksu; [..];

12) viņu rīcībā jābūt pietiekamiem finanšu, administratīviem un tehniskiem līdzekļiem, lai nodrošinātu nodokļu un sociālo pienākumu izpildi.”

12. Saskaņā ar 1978. gada Karaļa dekrēta 8. pantu pieteikums par uzņēmēja reģistrāciju ir jāiesniedz provinces, kurā atrodas reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja galvenā uzņēmējdarbības vieta, iestādes, kuras nosaukums ir Reģistrācijas komisija ( ), prezidentam. Attiecībā uz reģistrācijas pieteikuma iesniedzējiem, kuri nav reģistrēti Beļģijā, kompetenta ir tās provinces komisija, kurā atrodas attiecīgais būvlaukums.

13. 1978. gada Karaļa dekrēta 10. pantā ir noteikts:

“1. Lai pieteikums varētu tikt pieņemts, tam jāpievieno šādi dokumenti:

[..]

3) katram reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam reģistrācijas profesionālajā reģistrā saskaņā ar valsts, kurā uzņēmums ir reģistrēts, tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem apliecības kopija [..],

[..]

5) katram [ārvalstu] reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam dalībvalsts kompetentas iestādes izsniegtas apliecības, no kurām izriet un ar kurām tiek apliecināts, ka viņš šajā dalībvalstī nav nokavējis nodokļu vai sociālās apdrošināšanas iemaksu samaksu.

[..]

2. Reģistrācijas komisija turpmāk minētās 4. sadaļas izpratnē var pieprasīt reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam iesniegt papildu dokumentus vai sniegt papildu informāciju, ko Reģistrācijas komisija uzskata par nepieciešamu, lai spētu izvērtēt, vai ir izpildīti 2. panta 1. punktā ietvertie nosacījumi.

[..]”

14. Reģistrācijas komisijas sastāvs ir noteikts 1978. gada Karaļa dekrēta 16. pantā:

“1. Katru Reģistrācijas komisiju veido deviņi locekļi, kurus Es[, Beļģijas Karalis,] ieceļu amatā saskaņā ar šādiem noteikumiem:

1) trīs locekļi tiek iecelti no ierēdņu vidus, ņemot vērā priekšlikumu, ko izsaka attiecīgi:

a) sociālo lietu ministrs;

b) finanšu ministrs;

c) darba un nodarbinātības lietu ministrs;

2) trīs locekļi tiek iecelti pēc būvniecības nozares darba devējus pārstāvošo organizāciju priekšlikuma;

3) trīs locekļi tiek iecelti pēc būvniecības nozares darba ņēmējus pārstāvošo organizāciju priekšlikuma;

[..].

2. Katru komisiju vada viens no ierēdņiem, kas minēti 1. punkta 1) apakšpunkta a) un b) daļā, kuru Es pēc abos apakšpunktos minēto ministru priekšlikuma ieceļu šajā amatā [..].”

III – Fakti un pamata lieta

15. Berlaymont ēka tika uzbūvēta laika posmā no 1963. līdz 1967. gadam uz Briselē esoša zemesgabala, kas iegādāts no Beļģijas valsts 1960. gadā, un kopš tā laika šajā ēkā atrodas Eiropas Komisijas ( ) galvenā administrācija. Taču laika posmā no 1992. līdz 2004. gadam Komisija nevarēja izmantot šo ēku, jo tā bija jāremontē un jāsanē, lai novērstu azbesta iedarbību.

16. Lai veiktu remonta un sanēšanas darbus, 1990. gada 18. septembrī saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem tika dibināta akciju sabiedrība Berlaymont 2000 SA ( ), kuras akcionāri bija ne tikai Régie des Bâtiments ( ), saskaņā ar Beļģijas publiskajām tiesībām dibināta juridiska persona, bet arī trīs kredītiestādes. Berlaymont 2000 uzdevumi bija noteikt remontam un sanēšanai nepieciešamo būvdarbu specifikācijas un to norises kārtību, kā arī budžetu. Akciju sabiedrībai uz nekustamo īpašumu Berlaymont tika piešķirtas mantojamas apbūves tiesības.

17. Berlaymont 2000 1994. gada 23. decembrī izsludināja konkursu par Berlaymont ēkas sanēšanas un remontdarbiem ( ), kuru veikšanai paredzamie izdevumi tika novērtēti BEF 1,4 miljardu apmērā ( ). Šim konkursam tika noteiktas īpašas specifikācijas un publicēts paziņojums par publisko iepirkumu Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī ( ). Īpašo specifikāciju 1.G pantā bija noteikts: “Lai veiktu būvdarbus, kas ir šī publiskā iepirkuma priekšmets, uzņēmējam ir jābūt reģistrētam Beļģijā.”

18. Labojumi paziņojumā par publisko iepirkumu tika publicēti 1995. gada 16. februārī Oficiālajā Vēstnesī ( ). Tajos tika ietvertas dažas papildu norādes, citu starpā arī par pretendentu reģistrācijas prasību. It īpaši īpašo specifikāciju 1.G pants tika izteikts šādā jaunā redakcijā:

“Lai veiktu būvdarbus, kas ir šī publiskā iepirkuma priekšmets, uzņēmējam ir jāiesniedz pierādījums, kas apliecina, ka viņš ir izpildījis saistības attiecībā uz sociālo apdrošināšanu, nodevām un pievienotās vērtības nodokli; šim pierādījumam jābūt apstiprinātam ar “reģistrāciju”.

Reģistrācijas pieteikums ir jāiesniedz saskaņā ar [1978. gada Karaļa dekrētu].

Lai piedāvājums (tā iesniegšanas brīdī) būtu likumīgs, pietiek ar to, ka tam tiek pievienota reģistrācijas pieteikuma kopija. Lēmums par tiesību slēgt publiskā iepirkuma līgumu piešķiršanu netiek pieņemts, pirms kompetentā iestāde nav pieņēmusi lēmumu par [reģistrācijas] pieteikumu.”

Visbeidzot, paziņojumā par labojumiem bija noteikts:

“Savā piedāvājumā pretendents apstiprina, ka viņš ir ņēmis vērā šo paziņojumu par labojumiem Nr. 1. Pretējā gadījumā viņa piedāvājums nav spēkā esošs.”

19. Termiņš piedāvājumu iesniegšanai bija noteikts 1995. gada 16. marts.

20. Beļģijā reģistrētais uzņēmums Bâtiments et Ponts Construction SA (turpmāk tekstaā – “BPC”) un Vācijas uzņēmums WIG Industrieinstandhaltung GmbH (turpmāk tekstaā – “WIG”), kas tajā laikā nebija reģistrēts Beļģijā, nodibināja konsorciju BPC‑WIG ar mērķi piedalīties Berlaymont konkursā. Vēlāk uzņēmums WIG uzņēmējdarbību veica ar nosaukumu Thyssenkrupp Industrieservice GmbH; kamēr Tiesā norisinājās prejudiciālā nolēmuma procedūra, tas mainīja savu nosaukumu vēl vienu reizi uz WISAG Produktionsservice GmbH (turpmāk tekstā – “WISAG”).

21. 1995. gada 16. martā konsorcijs BPC‑WIG iesniedza piedāvājumu par Berlaymont būvdarbu līgumu. Šim piedāvājumam konsorcijs nepievienoja ne apstiprinājumu par tā reģistrāciju, ne apstiprinājumu par tā veidojošā uzņēmuma WIG reģistrāciju Beļģijā. Pieteikumi par reģistrāciju Beļģijā tika iesniegti tikai pēc piedāvājumu Berlaymont konkursam iesniegšanas termiņa beigām, proti, BPC‑WIG pieteikumu iesniedza 1995. gada 28. aprīlī un WIG – 1995. gada 3. maijā. Minētās reģistrācijas notika tikai pēc tiesību slēgt Berlaymont līgumu piešķiršanas 1995. gada jūlijā ( ).

22. Tomēr BPC‑WIG piedāvājumam bija pievienota Vācijas nodokļu iestāžu ( ) 1994. gada 4. augustā izsniegta apliecība un Vācijas sociālās apdrošināšanas iestādes 1995. gada 3. februārī izsniegta apliecība ( ). No tām izrietēja, ka Vācijas nodokļu administrācijai nebija iebildumu pret WIG piedalīšanos publiskā iepirkuma līguma slēgšanā. Sociālā administrācija apliecināja, ka WIG vienmēr ir laicīgi veikusi visas sociālās apdrošināšanas iemaksas.

23. Berlaymont 2000 valde 2005. gada 20. jūnijā pieņēma lēmumu piešķirt tiesības slēgt publiskā iepirkuma līgumu konkurējošam konsorcijam. BPC un WIG pret šo lēmumu iesniedza administratīvtiesisku sūdzību Conseil d’État ( ). 1999. gada 10. martā Conseil d’État noraidīja viņu pieteikumu, norādot, ka WIG, iesniedzot piedāvājumu, nepierādīja, ka tā ir reģistrēta Beļģijā, kā arī nebija iesniegusi attiecīgu reģistrācijas pieteikumu. Līdz ar to BPC‑WIG jau no paša sākuma neesot varējusi tikt uzskatīta par līgumslēdzēju ( ).

24. Vienlaikus ar administratīvo tiesvedību Conseil d’État BPC un WIG 1996. gada 18. jūnijā cēla Tribunal de première instance de Bruxelles ( ) civiltiesisku prasību par zaudējumu atlīdzību, kas radušies sakarā ar to izslēgšanu no konkursa. Ar 2002. gada 5. novembra spriedumu šī prasība tika noraidīta kā nepieņemama, jo prasītājas, piedaloties konkursā, neesot iesniegušas nepieciešamo pierādījumu par to reģistrāciju Beļģijā un tādējādi neesot iesniegušas likumīgu piedāvājumu. Līdz ar to tām attiecībā uz zaudējumu atlīdzināšanas tiesvedību trūkstot intereses celt prasību.

25. Par Tribunal de première instance de Bruxelles spriedumu BPC un WIG 2003. gada 15. aprīlī iesniedza apelācijas sūdzību Cour d’appel de Bruxelles ( ), kas ar 2007. gada 14. marta spriedumu ( ) pirmās instances nolēmumu atstāja negrozītu. Sprieduma pamatojumā Cour d’appel norādīja, ka prasītājas to piedāvājumam attiecībā uz Berlaymont līgumu nebija pievienojušas pierādījumu par WIG un BPC‑WIG reģistrācijas pieteikumu. Vācijas nodokļu un sociālās apdrošināšanas iestāžu WIG izsniegtās apliecības, gan citu iemeslu dēļ, arī esot bijušas nepieciešamas, lai piedalītos publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, taču tās neesot varējušas aizstāt papildus nepieciešamo reģistrāciju Beļģijā. Tā kā prasītājas tādā veidā neesot ievērojušas svarīgu procesuālu prasību, to piedāvājums esot bijis spēkā neesošs, kas savukārt esot attaisnojis tūlītēju izslēgšanu no konkursa.

26. Tā kā BPC un WIG 2007. gada 28. septembrī ir iesniegušas kasācijas sūdzību, civillieta šobrīd atrodas izskatīšanā Beļģijas Cour de cassation ( ), iesniedzējtiesā.

IV – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā

27. Ar 2009. gada 22. janvāra nolēmumu, kas Tiesā tika saņemts 2009. gada 18. februārī, Cour de cassation ir apturējusi tiesvedību un lūgusi Tiesu atbildēt uz šādiem jautājumiem:

“1) Vai reģistrēšanās pienākums, lai saņemtu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības Beļģijā, kā tas ir noteikts šajā lietā piemērojamo specifikāciju 1.G pantā, ir pretrunā brīvas pārvietošanās Eiropas Savienībā principam un Direktīvas 93/37/EEK 24. panta otrajai daļai, ja šis pienākums ir interpretējams tādējādi, ka Beļģijas līgumslēdzējai iestādei ir tiesības ārvalsts uzņēmēju, kas ir iesniedzis piedāvājumu un nav reģistrēts, taču ir iesniedzis līdzvērtīgas savas valsts administrāciju izsniegtas apliecības, izslēgt no līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras??

2) Vai brīvas pārvietošanās Eiropas Savienībā princips un Direktīvas 93/37 24. panta otrā daļa tiek pārkāpti, ja Beļģijas līgumslēdzējai iestādei tiek atzītas pilnvaras noteikt, ka ārvalstu pretendentiem ir jāatļauj Beļģijas iestādei – uzņēmēju Reģistrācijas komisijai – pārbaudīt apliecību, kuras tiem ir izsniegušas to valsts nodokļu un sociālās iestādes un kuras apliecina, ka tās ir izpildījušas pienākumus nodokļu un sociālajā jomā, spēkā esamību?”

28. Tiesvedības Tiesā laikā savus atzinumus rakstiski un mutiski sniedza ne tikai BPC un WIG kā prasītājas pamata lietā un Berlaymont 2000 kā atbildētāja pamata lietā, bet arī Beļģijas Karaliste un Eiropas Komisija ( ). Turklāt rakstveida procesā piedalījās arī Čehijas Republika.

V – Vērtējums

A – Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība

29. Komisija pauž šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību attiecībā uz diviem tā aspektiem. Šīs šaubas tiesas sēdē Tiesā izteica arī Berlaymont 2000. Pirmkārt, lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu neesot iekļauta nepieciešamā informācija par pamata lietas faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem. Otrkārt, Cour de cassation neesot izteikusies par iemesliem, kuri to ir pamudinājuši vērsties Tiesā.

30. Atbilstoši judikatūrai, lai Tiesa varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem, valsts tiesai ir jānorāda uz faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuriem attiecas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz jāpaskaidro faktiskie pieņēmumi, ar kuriem pamatoti minētie jautājumi ( ).Turklāt valsts tiesai ir vismaz minimāli jāpaskaidro, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Savienības tiesību normas, kuras tā lūdz interpretēt, kā arī jāizskaidro saikne, ko tā saskata starp šīm normām un pamata lietā piemērojamām valsts tiesību normām ( ). Attiecībā uz minēto ir jānorāda, ka lēmumos lūgt prejudiciālu nolēmumu iekļautā informācija ne vien ļauj Tiesai sniegt noderīgas atbildes, bet tai ir arī jāsniedz iespēja dalībvalstu valdībām un citiem lietas dalībniekiem iesniegt apsvērumus saskaņā ar Tiesas Statūtu 23. pantu ( ).

31. Beļģijas Cour de cassation nolēmums noteikti nav veiksmīga lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērs. Tā struktūra ir nepilnīga, kā arī lietas faktisko apstākļu, tiesiskā regulējuma un iesniedzējtiesas apsvērumu par uzdoto jautājumu nozīmīgumu pamata lietas izlemšanā izklāsts ir nepārskatāms un nepilnīgs. Mūsu Tiesas norādījumi par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Tiesai iesniedz dalībvalsts tiesa ( ), konkrētajā gadījumā, šķiet, nav ņemti vērā.

32. Tomēr sprieduma, ar kuru ir lūgts sniegt prejudiciālu nolēmumu, neatbilstība noteiktām formas prasībām nav tik ļoti būtiska, ka tā izraisītu lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību.

33. Attiecībā uz faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem jānorāda, ka Cour de cassation pati nekonstatē pamata lietas faktus un izsaka arī ļoti maz apsvērumus par valsts un Savienības tiesību normām, ko tā uzskata par pamata lietā piemērojamām. Tajā pašā laikā, lasot iesniedzējtiesas nolēmumu, top skaidra gan pamata lietas būtība, gan tās saikne ar prejudiciālajiem jautājumiem. Būtiski apsvērumi galvenokārt izriet no garās rindkopas, kurā Cour de cassation citē tajā pārsūdzētā Cour d’appel sprieduma motīvu daļu; lasot to labvēlīgā noskaņā, var rekonstruēt svarīgākos pamata lietas faktisko un tiesisko apstākļu elementus. Atsaukšanās uz iepriekšējās instances spriedumu kā rakstīšanas tehnika var tikt izskaidrota ar Cour de cassation kā kasācijas tiesas lomu.

34. Turklāt dalībnieku pamata lietā rakstiskajos un mutiskajos paskaidrojumos ir ietverti papildu apsvērumi, kas Tiesai var palīdzēt saprast kopsakaru, kādā atrodas prejudiciālie jautājumi. Vienlaicīgi no lietas dalībnieku apsvērumiem izriet, ka iesniedzējtiesas nolēmumā ietvertā informācija ir bijusi pietiekama, lai viņi varētu paust nostāju par uzdotajiem jautājumiem ( ).

35. Savukārt, vērtējot prejudiciālo jautājumu nozīmīgumu pamata lietas izlemšanā, iesniedzējtiesa nesniedz par to konkrētas norādes. Tajā pašā laikā arī šis trūkums neattaisno lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu atzīšanu par nepieņemamu, jo Tiesa, vērtējot valstu tiesu prejudiciālā kārtā uzdotus jautājumus, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru piemēro nozīmīguma pamata lietas izlemšanā prezumpciju ( ). Tiesa šo prezumpciju uzskata par nepiemērojamu tikai izņēmuma gadījumos, proti, ja šajos jautājumos minēto Savienības tiesību normu interpretācijai acīmredzami nav nekādas saiknes ar situāciju pamata lietā vai pamata lietas priekšmetu ( ); citiem vārdiem, nozīmīguma pamata lietas izlemšanā trūkumam vajadzētu būt acīmredzamam.

36. Tomēr konkrētajā gadījumā nevar secināt, ka prejudiciālie jautājumi sprieduma pieņemšanai pamata lietā būtu acīmredzami nenozīmīgi. Gluži pretēji, sprieduma pieņemšana ir tieši atkarīga no Tiesas atbildēm uz prejudiciālajiem jautājumiem. Prasītājas pamata lietā kasācijas sūdzībā norāda uz Direktīvas 93/37 un EKL 49. un 50. panta pārkāpumu. Arī aplūkojot iesniedzējtiesas nolēmumā citētos Cour d’appel sprieduma fragmentus, var secināt, ka būtisks jautājums visā pamata lietā ir minēto Savienības tiesību normu interpretācija.

37. Visbeidzot, Komisija vēl norāda, ka iesniedzējtiesa nav paudusi nekādus apsvērumus par Direktīvas 93/37 piemērojamību. Attiecībā uz tāda apjoma būvdarbiem, kā tas bija Berlaymont līguma gadījumā, man tomēr šķiet acīmredzami tas, ka tie ietilpst Savienības tiesību normu par būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu piemērošanas jomā. Arī procesa dalībnieki par to ir vienisprātis.

38. Rezumējot es neredzu pietiekami daudz iemeslu, lai konkrēto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atzītu par nepieņemamu.

B – Prejudiciālo jautājumu satura vērtējums

39. Berlaymont līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas laikā spēkā esošā ( ) Beļģijas tiesību norma par uzņēmēju reģistrāciju skar Savienības tiesības divos aspektos. Pirmkārt, tiek vaicāts, vai ar Direktīvu 93/37 un “brīvas pārvietošanās principu” ir saderīga situācija, kad reģistrācija saskaņā ar nodokļu noteikumiem iekšzemē kā nosacījums, lai varētu piedalīties publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, tiek izvirzīta arī ārvalstu uzņēmējiem. Otrkārt, ir jānoskaidro, vai minētās Savienības tiesību normas tiek pārkāptas, ja pienākums pārbaudīt citu dalībvalstu nodokļu un sociālo iestāžu izsniegtu apliecību spēkā esamību tiek noteikts kādai citai iestādei, nevis līgumslēdzējai iestādei.

40. Procesa dalībnieku viedokļi par šiem abiem problēmjautājumiem ir atšķirīgi. Prasītājas pamata lietā, Čehijas valdība un Komisija uzskata, ka tiesību normas, kā šajā gadījumā strīdīgās, ir nesaderīgas ar Savienības tiesībās noteikto. Savukārt atbildētājas pamata lietā un Beļģijas valdības pozīcija ir pretēja. Šeit gan jānorāda, ka Beļģijas valdība savos apsvērumos analizē tikai otro prejudiciālo jautājumu ( ).

1) Reģistrācijas prasības saderīgums ar Savienības tiesībām (pirmais prejudiciālais jautājums)

41. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai valsts tiesībās un līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas nosacījumos ietverta prasība reģistrēties saskaņā ar nodokļu noteikumiem var tikt piemērota arī uzņēmējiem no citām dalībvalstīm, izvirzot to kā nosacījumu, lai viņi varētu piedalīties publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā. Tiesai tiek lūgts uz šo jautājumu atbildēt, ņemot vērā “brīvas pārvietošanās Savienībā principu” un Direktīvas 93/37 24. panta otro daļu.

42. No pamatbrīvībām, kas raksturīgas iekšējam tirgum, šajā gadījumā var tikt ņemti vērā vienīgi noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību (EK līguma 59. un 60. pants ( )).

43. Tomēr ir jāņem vērā, ka, ja kāda joma Savienības līmenī ir tikusi pilnībā saskaņota, visi ar to saistītie valsts pasākumi ir jāizvērtē, ievērojot šī saskaņošanas pasākuma noteikumus, nevis primāro tiesību noteikumus ( ). Direktīvā 93/37 nav ietverta visaptveroša Savienības tiesību norma attiecībā uz būvdarbu publiskā iepirkuma līgumiem. Tās mērķis ir tikai koordinēt valstu procedūras šādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai ( ). Tajā pašā laikā šajā gadījumā strīdīgā Direktīvas 93/37 24. panta pirmā daļa kopsakarā ar uzņēmēju profesionālo kvalifikāciju ietver izsmeļošu to iespējamo pamatu uzskaitījumu, kuru dēļ uzņēmējam var liegt piedalīties publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā ( ).

44. Attiecībā uz profesionālās kvalifikācijas kritērijiem Direktīvā 93/37 ir paredzēts, ka tās piemērošanas jomā notiek pilnīga saskaņošana. Līdz ar to uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ņemot vērā tikai Direktīvā 93/37 noteikto, vienlaicīgi interpretējot un piemērojot tās noteikumus atbilstoši pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem, kurus tā īsteno ( ).

45. Vispirms ir jānorāda, ka reģistrācija saskaņā ar nodokļu noteikumiem, ievērojot 1978. gada Karaļa dekrētā noteikto, nedrīkst tikt sajaukta ar reģistrāciju oficiāli atzītu būvuzņēmēju sarakstā Direktīvas 93/37 29. panta izpratnē. Lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka šajā lietā strīdīgā reģistrācijas prasība neietilpst 29. panta piemērošanas jomā. Neatkarīgi no tā 29. pants nebūtu piemērots, lai attaisnotu obligātu reģistrācijas prasību, kā tas ir Beļģijas gadījumā. Noteikumam ir tikai jāatvieglo ārvalstu būvuzņēmēju piedalīšanos publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā tādējādi, ka tas paredz atzīt būvuzņēmēju reģistrāciju attiecīgo valstu uzturētajos kvalifikācijas reģistros ( ).

46. Arī apstāklis, ka uzņēmējs nav izpildījis pienākumu reģistrēties saskaņā ar attiecīgās valsts nodokļu noteikumiem, nav minēts starp Direktīvas 93/37 24. panta pirmajā daļā skaidri norādītajiem aizlieguma pamatiem ( ).

47. Taču ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā strīdīgā reģistrācijas procedūra tomēr nav procedūra, kas paredzēta dažu Direktīvas 93/37 24. panta pirmajā daļā uzskaitīto izslēgšanas kritēriju piemērošanai. Varētu uzskatīt, ka šīs reģistrācijas mērķis ir oficiāli konstatēt un apliecināt uzņēmēju profesionālo kvalifikāciju 24. panta izpratnē, it īpaši viņu uzticamību attiecībā uz nodokļu un sociālās apdrošināšanas iemaksu samaksu dalībvalstī, kurā tiek sniegts pakalpojums (24. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunkts) ( ). Par to it īpaši liecina 1978. gada Karaļa dekrēta 2. panta 1. punkta 10) un 11) apakšpunktā ietvertie noteikumi, kuros, šķiet, ir ietverta atsauce uz saistību attiecībā uz nodokļu samaksu un sociālās apdrošināšanas iemaksām izpildi Beļģijā ( ).

48. Tomēr lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz reģistrācijas procedūras būtību un mērķi nav viennozīmīgs, un arī procesa dalībnieku izteikumi Tiesā nepadarīja šo jautājumu saprotamāku. Tāpēc iesniedzējtiesas, kas ir vienīgā kompetentā savas valsts tiesību interpretācijā ( ), uzdevums būs noteikt reģistrācijas procedūras būtību un mērķi.

49. Ja gadījumā reģistrācijas procedūra, kā 1978. gada Karaļa dekrētā paredzētā, tiešām ir procedūra uzņēmēju uzticamības konstatēšanai un apliecināšanai, tad tā pēc būtības atbilst Direktīvas 93/37 mērķiem, pie kuriem pieder vienlīdzīgas attieksmes pret pretendentiem nodrošināšana ( ), kā arī nosacījumu īstai un neizkropļotai konkurencei izveidošana ( ).

50. Tieši tāpēc Direktīvas 24. panta pirmā daļa pieļauj izslēgt no konkursa uzņēmējus, kuri nav izpildījuši saistības attiecībā uz sociālās apdrošināšanas iemaksām, kā arī nodokļiem un nodevām, vai kuriem, lai piedalītos konkursā, trūkst profesionālās kvalifikācijas, it īpaši profesionālā godīguma, maksātspējas, kā arī nepieciešamās saimnieciskās un finansiālās iespējas ( ). Viņu izslēgšanai no konkursa ir jānovērš konkurences izkropļošana, proti, ir jānovērš situācija, kad “negodīgi” uzņēmēji, kuri, piemēram, nemaksā nodokļus un neveic sociālās apdrošināšanas iemaksas, galu galā uz valsts rēķina iesniedz lētākus piedāvājumus nekā viņu konkurenti un šādā veidā ar negodīgām metodēm iegūst tiesības noslēgt publiskā iepirkuma līgumus, ņemot vērā, ka tie parasti tiek finansēti no nodokļu ieņēmumiem.

51. Tomēr Direktīvas 93/37 24. panta pamatā ir apsvērums, ka pretendentu uzticamība var tikt pārbaudīta publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras laikā un nav nepieciešams veikt preventīvu kontroli atsevišķas procedūras ietvaros, kas norisinās pirms publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras. Šādā veidā izpaužas vispārīga, pakalpojumu sniegšanas brīvībai raksturīga pamatvērtība: uzņēmēju preventīvas pārbaudes sistēma, kas izpaužas kā iepriekšējās atļaujas saņemšanas vai reģistrācijas procedūra, padara pakalpojumu sniegšanu mazāk pievilcīgu un ir attaisnojama tikai tad, ja vēlāka pārbaude būtu uzskatāma par nokavētu, lai nodrošinātu tās faktisko iedarbību un tādējādi sasniegtu izvirzīto mērķi ( ).

52. Līdz ar to uzņēmēju reģistrācija kā nosacījums, lai varētu piedalīties publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, var tikt izvirzīts tikai tad, ja šī reģistrācija patiesībā nav iepriekšēja kontrole un tā nepadara ne grūtāku, ne novilcina attiecīgo uzņēmēju piedalīšanos minētajās publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās un neapgrūtina viņus ar papildu administratīvajām izmaksām ( ).

53. Tas, vai šajā gadījumā strīdīgā reģistrācijas procedūra saskaņā ar Beļģijas tiesībām atbilst šīm prasībām, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Saskaņā ar Tiesai sniegto informāciju šī procedūra nebija saistīta ar papildu administratīvām izmaksām un tās laikā bija jāiesniedz tikai tie dokumenti, kuri uzņēmējam tik un tā saskaņā ar Direktīvas 93/37 24. panta pirmo un otro daļu būtu jāsagatavo, lai tos nepieciešamības gadījumā varētu iesniegt. Turklāt reģistrācijas procedūras dēļ konkrētajā gadījumā netika zaudēts laiks, jo precīzi bija paredzēts, ka, lai iesniegtu piedāvājumu Berlaymont konkursam, bija nepieciešams tikai iesniegt reģistrācijas pieteikumu, un līguma slēgšanas tiesības netika piešķirtas, pirms nebija noslēgusies reģistrācijas procedūra (skat. specifikāciju, to grozītajā redakcijā, 1.G punktu) ( ).

54. Analizējot rūpīgāk, reģistrācijas procedūra konkrētajā gadījumā nav obligāti jāuzskata par preventīvu atļaujas saņemšanas procedūru, kas norisinās pirms publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras. Vēl vairāk, ārvalstu uzņēmēju uzticamība attiecībā uz nodokļu un sociālās apdrošināšanas iemaksu samaksu bez kavēšanās un papildu izmaksām varēja tikt pārbaudīta vienlaicīgi ar publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras norisi. Ņemot vērā minēto, nav nekādu principiālu šaubu par šīs reģistrācijas procedūras saderīgumu ar Direktīvas 93/37 24. pantu un tās pamatā esošajām, no pakalpojumu sniegšanas brīvības izrietošajām vērtībām.

55. Nekas pretējs neizriet no sprieduma lietā Komisija/Beļģija ( ). Toreiz pārkāpumu procedūra arī bija saistīta ar Beļģijas tiesību noteikumiem, kas tieši tāpat balstījās uz šajā gadījumā strīdīgo būvuzņēmēju reģistrāciju saskaņā ar nodokļu noteikumiem. Taču Tiesa šajā spriedumā vērtēja nevis reģistrācijas prasības kā tādas saderīgumu ar Savienības tiesībām ( ), bet gan tikai jūtīgās neērtības nodokļu un nodevu jomā, kuras saskaņā ar Beļģijas tiesībām reģistrācijas neesamības gadījumā bija būvuzņēmējiem un attiecīgajiem pasūtītājiem ( ). Šādas problēmas konkrētajā gadījumā nav saskatāmas.

56. Komisija vēl iebilst, ka uzņēmēja pārbaudīšana reģistrācijas procedūras ietvaros tās apjoma ziņā pārsniedz to, kas saskaņā ar Direktīvas 93/37 24. panta pirmo daļu ir atļauts. Šādus secinājumus tā izdara, ņemot vērā 1978. gada Karaļa dekrētu, precīzāk sakot, tā 2. panta 1. punkta 7) un 12) apakšpunktā ietvertos noteikumus.

57. Šis iebildums mani nepārliecina. Lai gan ir pamatots viedoklis, ka 1978. gada Karaļa dekrēta 2. panta 1. punkta 7) un 12) apakšpunkta teksts nesaskan ar Direktīvas 93/37 24. panta pirmās daļas tekstu, taču abu noteikumu mērķis ir tāds pats kā direktīvas 24. panta pirmajai daļai, proti, uzņēmēju uzticamības konstatēšana.

58. Pirmais noteikums (1978. gada Karaļa dekrēta 2. panta 1. punkta 7) apakšpunkts) atļauj liegt tādu sabiedrību reģistrāciju, kuru vadošajam personālam ir aizliegts veikt uzņēmējdarbību iepriekšēja bankrota vai notiesāšanas par noziedzīgiem nodarījumiem dēļ. Šim noteikumam ir tāds pats mērķis kā Direktīvas 93/37 24. panta pirmās daļas a)– d) apakšpunktam: tam ir jānodrošina, ka publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā piedalās tikai uzņēmēji, kuru maksātspēja un profesionālais godīgums nav apšaubāms iepriekšēju pārkāpumu dēļ. Pats par sevi saprotams, tas arī nozīmē, ka sabiedrības vadošajam personālam ir jānodrošina profesionālais godīgums. Pretējā gadījumā būtu vienkārši apiet profesionālās kvalifikācijas kritēriju, dibinot jaunu sabiedrību.

59. Otrais noteikums (1978. gada Karaļa dekrēta 2. panta 1. punkta 12) apakšpunkts) atļauj liegt reģistrāciju uzņēmējiem, kuriem nav pietiekamu finanšu, administratīvo un tehnisko līdzekļu, lai nodrošinātu pienākumu izpildi nodokļu un sociālajā jomā. Tāds ir arī Direktīvas 93/37 24. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunkta mērķis. Lai gan direktīvas noteikumi saskaņā ar to tekstu attiecas tikai uz uzņēmēja nevērību nodokļu un sociālajā jomā pagātnē, taču Direktīvas 93/37 24. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunkts pēc tā jēgas un mērķa vēlas sasniegt to pašu, ko 1978. gada Karaļa dekrēta 2. panta 1. punkta 12) apakšpunkts, proti, ir jābūt iespējai prognozēt to, vai no būvdarbu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras dalībnieka var sagaidīt, ka tas atbilstoši likumos noteiktajiem pienākumiem pildīs saistības attiecībā uz nodokļu samaksu un sociālās apdrošināšanas iemaksām. Ja uz minēto jautājumu nevar atbildēt apstiprinoši, tad ir aizdomas, ka var notikt jau minētā konkurences izkropļošana publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ietvaros ( ).

60. Visbeidzot, daži procesa dalībnieki ( ) norāda, ka uzņēmēja pārbaudīšana reģistrācijas procedūras ietvaros pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, un tāpēc ir nesamērīga. Beļģijas iestādēm vajagot aprobežoties ar to, ka tām tiek iesniegtas kompetento izcelsmes valsts iestāžu apliecības, kā to konkrētajā gadījumā esot izdarījusi WIG.

61. Arī šis iebildums nav pietiekami pamatots. Direktīvas 93/37 24. panta pirmās daļas e) un f) apakšpunkts expressis verbis pieļauj pārbaudīt uzņēmēja uzticamību nodokļu un sociālās apdrošināšanas iemaksu samaksas jomā ne tikai attiecībā uz viņa izcelsmes valsti, bet arī attiecībā uz līgumslēdzējas iestādes valsti, tātad dalībvalsti, kurā uzņēmējs grib piedalīties būvdarbu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā.

62. Minētā pamatā, kā ir uzsvērusi Čehijas valdība, ir apsvērums, ka uzņēmēji var sniegt pakalpojumus vairākās dalībvalstīs. Tādējādi viens un tas pats uzņēmējs vairākās dalībvalstīs un, piemēram, ne tikai savā izcelsmes valstī var būt pārkāpis noteikumus nodokļu un sociālajā jomā. Līdz ar to tikai no viņa izcelsmes valsts izdotas apliecības par obligāto maksājumu samaksu iesniegšanas nevar izdarīt secinājumus par viņa uzticamību attiecībā uz nodokļu un sociālās apdrošināšanas iemaksu samaksu. To tiesas sēdē atzina arī Komisija.

63. Līdz ar to līgumslēdzējas iestādes valsts institūcijām ir jābūt iespējai papildus pārbaudīt uzņēmējus attiecībā uz pienākumu izpildi nodokļu un sociālās apdrošināšanas iemaksu jomā iekšzemē. Tādējādi Direktīvas 24. panta otrās daļas otrais ievilkums – pretēji pirmajam ievilkumam – pieļauj ne tikai pārbaudīt izcelsmes valsts izsniegtas apliecības, bet arī vispārīgi pārbaudīt “kompetentas attiecīgās dalībvalsts iestāde[s]” izsniegtas apliecības.

64. Kopsavilkumā tādējādi ir jāatzīst:

Valsts tiesībās un līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas nosacījumos ietverta prasība uzņēmējiem no citām dalībvalstīm reģistrēties saskaņā ar nodokļu noteikumiem kā nosacījums, lai viņi varētu piedalīties publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, nav pretrunā pakalpojumu sniegšanas brīvībai un Direktīvai 93/37, ciktāl reģistrācijas prasība

– nepadara ne grūtāku, ne aizkavē šo uzņēmēju piedalīšanos publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, kā arī neapgrūtina viņus ar papildu administratīvajām izmaksām un

– aprobežojas savā būtībā ar šo uzņēmēju profesionālās kvalifikācijas un uzticamības konstatēšanu un apliecināšanu Direktīvas 93/37 24. panta pirmās daļas izpratnē.

2) Iestādes, kas nav līgumslēdzēja iestāde, veiktas ārvalsts pierādījumu pārbaudes saderīgums ar Savienības tiesībām (otrais prejudiciālais jautājums)

65. Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ārvalsts uzņēmējiem kā nosacījums, lai tie varētu piedalīties publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, var tikt noteiks pienākums viņu izcelsmes valsts iestāžu izgatavotos apliecinājumus par nodokļu samaksu un sociālo iemaksu veikšanu atbilstoši tiesību normām iesniegt kādā citā, nevis līgumslēdzējā iestādē – konkrētajā gadījumā reģistrācijas komisijā –, lai tā varētu pārbaudīt šo apliecību spēkā esamību. Arī uz šo jautājumu Tiesai ir jāatbild, ņemot vērā “brīvas pārvietošanās Savienībā principu” un Direktīvas 93/37 24. panta otro daļu.

66. Kā jau iepriekš minēts ( ), lai atbildētu uz šo jautājumu, jāņem vērā tikai Direktīvā 93/37 noteiktais, kas ir jāinterpretē un jāpiemēro atbilstoši pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem.

67. Aplūkojot tuvāk, jautājums rada divas problēmas, kurām es pievērsīšos vienai pēc otras. Pirmkārt, ir jānoskaidro, vai kompetence veikt apliecību pārbaudi Direktīvas 93/37 24. panta otrās daļas izpratnē var tikt nodota kādai citai institūcijai, nevis līgumslēdzējai iestādei (par to tūlīt a) sadaļā). Otrkārt, ir jānosaka, cik lielā apmērā var tikt veikta šī pārbaude (skat. tālāk b) sadaļu).

a) Par iespēju nodot kompetenci veikt apliecību pārbaudi iestādei, kas nav līgumslēdzēja iestāde

68. Direktīvas 93/37 noteikumos par kvalitātes kritērijiem, atlasot piedāvājumus, kā pašsaprotams ir ietverts nosacījums, ka to pārbaudi veic attiecīgā līgumslēdzēja iestāde pati. Tā, piemēram, direktīvas 24. panta otrajā daļā tiek norādīts uz pierādījumiem, kurus līgumslēdzēja iestāde var prasīt uzņēmējam, un arī blakus esošajās normās, kā, piemēram, direktīvas 26. panta 2. un 3. punktā, kā arī 27. panta 2. punktā, tiek lietoti līdzīgi formulējumi. Turklāt līgumslēdzēja iestāde saskaņā ar direktīvas 28. pantu var lūgt uzņēmēju iesūtīt papildu dokumentus viņa iesniegtajām apliecībām un dokumentiem vai arī paskaidrot tos.

69. Tomēr viss minētais neizslēdz iespēju, ka valsts noteikumos kompetence pārbaudīt noteiktus kvalitātes kritērijus tiek nodota specializētai iestādei valsts, reģionālā vai vietējā līmeni vai ka atsevišķā gadījumā līgumslēdzēja iestāde pēc savas iniciatīvas iesaista šādu iestādi. Tas var būt lietderīgi ne tikai gadījumā, ja tiek vērtēti īpaši kompleksi jautājumi attiecībā uz uzņēmēja finansiālajām, saimnieciskajām un administratīvajām iespējām noteikta publiskā iepirkuma līguma gadījumā (Direktīvas 93/37 26. un 27. pants), bet arī, piemēram, gadījumā, ja, pārbaudot centralizēti uzņēmēju profesionālo kvalifikāciju (Direktīvas 93/37 24. pants), tiek atslogots līgumslēdzēju iestāžu darbs.

70. Iestādes, kādas ir Beļģijas reģistrācijas komisijas, ir šādas specializētas iestādes. Tās centralizēti pārbauda uzņēmēju, kas konkrētajā gadījumā vēlas piedalīties publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, profesionālo kvalifikāciju. Šādā veidā tās var atslogot līgumslēdzēju iestāžu darbu un turklāt rūpēties par noteiktu vienotu praksi attiecībā uz uzņēmēju novērtēšanu.

71. Tomēr, ciktāl tādām specializētām iestādēm, kādas ir reģistrācijas komisijas, tiek nodotas pilnvaras pārbaudīt uzņēmēju profesionālo kvalifikāciju attiecībā uz piedalīšanos publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, ir jākonstatē, ka attiecīgajiem uzņēmējiem šādā veidā netiek radītas neērtības.

– Tas, pirmkārt, nozīmē to, ka uzņēmējiem piedalīšanās publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā nedrīkst tikt padarīta ne grūtāka, ne tikt novilcināta, kā arī viņi nedrīkst tikt apgrūtināti ar papildu administratīvajām izmaksām ( ).

– Otrkārt, specializētajai iestādei ir pašai jānodrošina, ka tā uzņēmēju kvalifikāciju pārbaudīs saskaņā ar attiecīgajās publiskā iepirkuma līgumu regulējošajās direktīvās ietvertajiem norādījumiem un to pamatā esošajiem pakalpojumu sniegšanas brīvību principiem.

72. Kas attiecas uz pirmo punktu, lai gan konkrētajā gadījumā reģistrācijas komisijai nebija noteikts termiņš lēmuma par reģistrācijas pieteikumu pieņemšanai, taču Berlaymont konkursa nosacījumos bija noteikts, ka tas attiecīgajiem uzņēmējiem neradīs neērtības: kā jau iepriekš minēts, piedāvājuma iesniegšanai pietika ar pierādījumu par reģistrācijas pieteikumu, un Berlaymont 2000 kā līgumslēdzēja iestāde bija apņēmusies nepiešķirt tiesības slēgt publiskā iepirkuma līgumu, pirms reģistrācijas procedūra nav noslēgusies (specifikāciju, to grozītajā redakcijā, 1.G pants ( )).

73. Tomēr problemātiskāks ir otrais punkts, proti, reģistrācijas komisijas īstenotā Savienības tiesību normās ietverto norādījumu ievērošana.

74. Attiecībā uz to Komisija pamatoti ir norādījusi uz noteikumiem, kuros tiek regulēts Beļģijas reģistrācijas komisijas sastāvs. Tās pārsvarā tiek veidotas no personām, kuras tiek ieceltas amatā pēc vietējās būvniecības nozares darba devēju un darba ņēmēju Beļģijas provinces līmenī priekšlikuma (1978. gada Karaļa dekrēta 16. panta 1. punkts). Lai gan reģistrācijas komisiju vada viens valsts iecelts loceklis (tā paša dekrēta 16. panta 2. punkts), tomēr nav noteikts, ka valsts ieceltie locekļi var novērst Savienības tiesībām neatbilstošu lēmumu pieņemšanu, piemērām, īstenojot veto tiesības.

75. Šāds reģistrācijas komisijas sastāvs un darbības veids, pat ja uzskatītu, ka katram no tās locekļiem ir vislabākie nodomi, rada neobjektivitātes iespaidu ( ). Ārvalsts uzņēmēji, kas saskaras ar prasību ļaut viņu kvalifikāciju pārbaudīt un konstatēt viņu potenciālo konkurentu pārstāvjiem un to darba ņēmējiem, var tiešām tikt atbaidīti no piedalīšanās būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās Beļģijā.

76. Pretēji Beļģijas viedoklim, šis neobjektivitātes iespaids nevar tikt kliedēts, nosakot, ka reģistrācijas komisijas lēmumos ir jābūt ietvertam pamatojumam un ka tie var tikt pārsūdzēti tiesā. Ja ārvalsts uzņēmējam ir nepieciešama reģistrācija, lai piedalītos konkrētā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, kā tas bija WIG un BPC‑WIG gadījumā attiecībā uz Berlaymont līgumu, no attiecīgā uzņēmēja nevar tikt prasīts, lai viņš vēl šo reģistrāciju, būtiski kavējoties un iztērējot papildu naudas līdzekļus, izcīnītu tiesā. Turklāt pat labvēlīga attiecīgās tiesas sprieduma gadījumā būtu par vēlu, lai uzņēmējam vēl tiktu dota iespēja piedalīties publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā.

77. Tātad, rezumējot, reģistrācijas komisijas tādā sastāvā un ar tādu darbības veidu, kā tas ir paredzēts 1978. gada Karaļa dekrētā, pietiekami nenodrošina Savienības tiesību normās ietverto norādījumu ievērošanu. Šādām iestādēm nedrīkst tikt nodota kompetence konstatēt uzņēmēju no citām dalībvalstīm profesionālo kvalifikāciju atbilstoši Direktīvas 93/37 24. pantam attiecībā uz viņu piedalīšanos publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā.

b) Izcelsmes valsts apliecību pārbaudes apjoms

78. Vēl tikai jānoskaidro, kādā apjomā drīkst tikt pārbaudītas izcelsmes valsts nodokļu un sociālo iestāžu izsniegtās apliecības par obligāto maksājumu samaksu, kādas konkrētajā gadījumā iesniedza WIG. Iesniedzējtiesa prejudiciālajos jautājumos norāda uz ārvalsts apliecību “spēkā esamības” pārbaudi reģistrācijas komisijās, taču neaprakstot precīzāk, kas ar to tiek domāts.

79. Lietas dalībnieki nav vienisprātis par to, kāds ir Beļģijas reģistrācijas komisiju pilnvaru apjoms attiecībā uz minēto pārbaudi. Berlaymont 2000 uzskata, ka šādas pilnvaras atbilst Direktīvai 93/37, savukārt, pēc Komisijas ieskata, tās ir acīmredzami plašākas, nekā to atļauj Direktīva 93/37. Argumentējot savu viedokli, Komisija norāda uz 1978. gada Karaļa dekrēta 10. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru reģistrācijas komisija var pieprasīt reģistrācijas pieteikuma iesniedzējam iesniegt papildu dokumentus vai sniegt papildu informāciju, ko tā uzskata par nepieciešamu, lai spētu izvērtēt, vai ir izpildīti reģistrācijai nepieciešamie nosacījumi.

80. Attiecībā uz minēto ir jānorāda, ka tādu valsts iestāžu pilnvaras, kuru uzdevums ir pārbaudīt uzņēmēju profesionālo kvalifikāciju attiecībā uz viņu piedalīšanos publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, ir jāinterpretē un jāpiemēro atbilstoši Savienības tiesību noteikumiem. Saskaņā ar Direktīvas 93/37 28. pantu uzņēmēju, “ievērojot 24. līdz 27. pantā paredzētos ierobežojumus”, var lūgt tikai iesūtīt papildu dokumentus iesniegtajām apliecībām un dokumentiem vai paskaidrot tos. Ciktāl valsts tiesību normas Beļģijas reģistrācijas komisijām atļauj pieprasīt no uzņēmēja informāciju un dokumentus, kas nav norādīti Direktīvā 93/37, šādas pilnvaras nedrīkst izmantot attiecībā uz uzņēmēju no citas dalībvalsts ( ).

81. Turklāt atbilstoši Direktīvas 93/37 24. panta otrās daļas otrajam ievilkumam līgumslēdzēja iestāde (vai cita iestāde, kurai konkrētajā gadījumā tika nodotas pilnvaras pārbaudīt profesionālo kvalifikāciju) “uzskata” kompetentas attiecīgās dalībvalsts iestādes izsniegtu apliecību “par pietiekamu pierādījumu” uzņēmēja uzticamībai attiecībā uz nodokļu un sociālās apdrošināšanas iemaksu samaksu.

82. Jau formulējums vien “uzskata par pietiekamu pierādījumu” norāda, ka, iesniedzot šādu apliecību, tās dalībvalsts iestādes ziņā, kurā norisinās publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūra, nedrīkst palikt novērtēšanas brīvība. Līdz ar to līgumslēdzējai iestādei vai citai ar pārbaudīšanas tiesībām apveltītai iestādei ir aizliegts kontrolēt izcelsmes valsts iestāžu apliecinātā saturisko pareizību.

83. Minētā pareizība apstiprinās, ja analizē Direktīvas 93/37 pamatā esošās, no pakalpojumu sniegšanas brīvības izrietošās vērtības, kas, kā zināms, jāņem vērā, šo direktīvu interpretējot un piemērojot. Proti, sabiedrības interešu diktētu ierobežojumu noteikšana pakalpojumu sniedzējam principā ir pretrunā pakalpojumu sniegšanas brīvībai, ciktāl šīs intereses jau tiek aizsargātas noteikumos, kas pakalpojumu sniedzējam jāievēro dalībvalstī, kurā tas reģistrēts ( ). Vai uzņēmējs savā izcelsmes valstī ir samaksājis nodokļus un veicis sociālās apdrošināšanas iemaksas atbilstoši tiesību normām, ir pārbaudījušas izcelsmes valsts iestādes, izsniedzot apliecību; līdz ar to pakalpojumu sniegšanas brīvība, kuras īstenošanai kalpo Direktīvas 93/37 24. pants, aizliedz to pašu jautājumu – proti, jautājumu par uzticamību nodokļu un sociālajā jomā izcelsmes valstī – saturiski no jauna pārbaudīt uzņēmējas dalībvalsts iestādēm.

84. Visbeidzot, līgumslēdzējai iestādei vai iestādei, kurai ir uzticēts pienākums konstatēt uzņēmēju uzticamību, ir jāaprobežojas ar to, ka tā pārbauda, vai uz izcelsmes valsts izdotās apliecības ir attiecīgais datums, vai tā ir autentiska un vai to nav izdevusi acīmredzami nekompetenta iestāde. Kaut kas vairāk nekā šāda pierādījumu pārbaude nedrīkst notikt, jo uzņēmējas dalībvalsts iestāžu pienākums nav detalizēti vērtēt piekritības vai procedūras jautājumus attiecībā uz šādu apliecību izsniegšanu uzņēmēja izcelsmes valstī.

85. Iepriekš minētais, protams, neattiecas uz uzņēmējas dalībvalsts iestāžu tiesībām pārbaudīt, vai konkrētais uzņēmējs viņu valstī – dalībvalstī, kur tiek sniegts pakalpojums, – ir izpildījis saistības attiecībā uz nodokļu samaksu un sociālās apdrošināšanas iemaksām, un prognozēt, vai viņš arī attiecībā uz nākotnē sagaidāmajiem publiskā iepirkuma līgumiem pildīs šos pienākumus.

86. Apkopojot:

Direktīvas 93/37 24. panta otrās daļas otrais ievilkums neaizliedz ārvalsts uzņēmējiem kā nosacījumu, lai tie varētu piedalīties publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, noteikt pienākumu viņu izcelsmes valsts iestāžu izsniegtās apliecības par nodokļu samaksu un sociālo iemaksu veikšanu atbilstoši tiesību normām iesniegt iestādē, kas nav līgumslēdzēja iestāde, to pārbaudīšanai, ciktāl šāda iestāde

– attiecīgajā sastāvā un ar attiecīgu darbības veidu pietiekami nodrošina Savienības tiesību noteikumu ievērošanu un

– pārbaudē aprobežojas ar to, ka tā konstatē attiecīgās apliecības izdošanu attiecīgajā datumā, kā arī apliecības autentiskumu un to, ka to nav izsniegusi nekompetenta iestāde.

Ciktāl valsts tiesību normas šai iestādei atļauj pieprasīt no uzņēmēja informāciju un dokumentus, uz kuriem nav norādīts Direktīvā 93/37, šādas pilnvaras nedrīkst izmantot attiecībā uz uzņēmēju no citas dalībvalsts.

VI – Secinājumi

87. Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Beļģijas Cour de cassation uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

1) Valsts tiesiskajā regulējumā vai līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas nosacījumos ietverta prasība uzņēmējiem no citām dalībvalstīm reģistrēties saskaņā ar nodokļu noteikumiem kā nosacījums, lai viņi varētu piedalīties publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, nav pretrunā pakalpojumu sniegšanas brīvībai un Direktīvai 93/37/EEK, ciktāl reģistrācijas procedūra

– šo uzņēmēju piedalīšanos publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā nepadara ne grūtāku, ne aizkavē, kā arī neapgrūtina viņus ar papildu administratīvajām izmaksām un

– aprobežojas savā būtībā ar šo uzņēmēju profesionālās kvalifikācijas un uzticamības konstatēšanu un apliecināšanu Direktīvas 93/37 24. panta pirmās daļas izpratnē;

2) Direktīvas 93/37 24. panta otrās daļas otrais ievilkums neaizliedz noteikt ārvalsts uzņēmējiem kā nosacījumu, lai tie varētu piedalīties publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā, pienākumu viņu izcelsmes valsts iestāžu izsniegtās apliecības par nodokļu samaksu un sociālo iemaksu veikšanu atbilstoši tiesību normām iesniegt iestādē, kas nav līgumslēdzēja iestāde, tās pārbaudīšanai, ciktāl šāda iestāde

– attiecīgajā sastāvā un ar attiecīgu darbības veidu pietiekami nodrošina Savienības tiesību noteikumu ievērošanu un

– pārbaudē aprobežojas ar to, ka tā konstatē attiecīgās apliecības izdošanu attiecīgajā datumā, kā arī apliecības autentiskumu un to, ka to nav izsniegusi nekompetenta iestāde.

Ciktāl valsts tiesību normas šai iestādei atļauj pieprasīt no uzņēmēja informāciju un dokumentus, uz kuriem nav norādīts Direktīvā 93/37, šādas pilnvaras nedrīkst izmantot attiecībā uz uzņēmēju no citas dalībvalsts.