ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK]

SECINĀJUMI,

sniegti 2012. gada 14. februārī 1 ( 1 )

Lieta C-618/10

Banco Español de Crédito, SA

pret

Joaquín Calderón Camino

(Audiencia Provincial de Barcelona (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Patērētāju tiesību aizsardzība — Direktīva 93/13/EEK — 6. panta 1. punkts — Patēriņa kredītlīgumi — Kavētu maksājumu gadījumā piemērojamās procentu likmes — Negodīgi noteikumi — Valsts civilprocesa tiesības — Maksājuma rīkojuma procedūra — Valsts tiesas kompetence valsts maksājuma rīkojuma procedūrā pēc savas ierosmes un in limine litis lemt par patēriņa kredītlīgumā ietverta noteikuma par nokavējuma procentiem spēkā neesamību un koriģēšanu — Regula (EK) Nr. 1896/2006 — Eiropas maksājuma rīkojuma procedūra — Direktīva 2008/48/EK — 30. pants — Piemērojamība ratione temporis — Direktīva 87/102/EEK — 6. un 7. pants — Piemērojamība ratione materiae — Dalībvalstu procesuālā autonomija”

Satura rādītājs

I – Ievads II – Atbilstošās tiesību normas A – Savienības tiesības B – Valsts tiesības III – Fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi IV – Tiesvedība Tiesā V – Galvenie lietas dalībnieku argumenti VI – Juridiskais vērtējums A – Ievada piezīmes B – Par pirmo prejudiciālo jautājumu 1) Par valsts tiesas lomu, saskaņā ar Tiesas judikatūru apturot negodīgus noteikumus 2) Judikatūras principu piemērošana situācijai pamatlietā a) Tiesas pieeja spriedumā lietā Pénzügyi b) Argumenti pret attiecīgās judikatūras piemērošanu pamatlietai i) Pretstatīšana lietai Pénzügyi – Atšķirīga procesuālā situācija – Atšķirīgs līguma noteikuma veids – Secinājums ii) Piemērošanas maksājuma rīkojuma procedūrai sekas – Maksājuma rīkojuma procedūras darbības radikālas izmaiņas – Saderība ar procesuālās autonomijas principu 3) Secinājumi a) Savienības tiesībās noteikta pienākuma pēc savas ierosmes un in limine litis veikt izvērtējumu maksājuma rīkojuma procedūrā neesamība b) Dalībvalstu pilnvaras pieņemt stingrākus noteikumus C – Par otro prejudiciālo jautājumu D – Par trešo prejudiciālo jautājumu E – Par ceturto un piekto prejudiciālo jautājumu F – Par sesto prejudiciālo jautājumu VII – Secinājumi

I – Ievads

1. Izskatāmās lietas pamatā ir Audiencia Provincial de Barcelona [Barselonas provinces tiesas] (turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu. Šajā lūgumā tā ir uzdevusi Tiesai vairākus jautājumus par Direktīvas 93/13/EEK ( 2 ), Direktīvas 2009/22/EK ( 3 ), Regulas (EK) Nr. 1896/2006 ( 4 ), Direktīvas 2008/48/EK ( 5 ) un Direktīvas 2005/29/EK ( 6 ) interpretāciju.

2. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā ir tiesvedība starp Banco Español de Crédito, S.A. (turpmāk tekstā – “prasītājs pamatlietā”) un Joaquín Calderón Camino (turpmāk tekstā – “atbildētājs pamatlietā”) par aizdevuma un nokavējuma procentu atmaksu. Prasītājs pamatlietā, kurš savas prasības sākotnēji bija izvirzījis, izmantojot valsts maksājuma rīkojuma procedūru, tagad tiesā ir cēlis prasību par lēmumu, ar kuru tiesa pēc savas ierosmes un in limine litis ir atzinusi līguma noteikumu par nokavējuma procentiem 29 % apmērā par spēkā neesošu, samazinājusi procentu likmi, nosakot to 19 % apmērā, un pieprasījusi viņam veikt jaunus procentu aprēķinus pirms prasības tālākas izskatīšanas.

3. Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets ir jautājums, vai saskaņā ar Savienības tiesībām valsts tiesai, izvērtējot civilprasības pieņemamību, pēc savas ierosmes ir jāizvērtē patēriņa kredītlīgumā iekļautu vispārējo līguma noteikumu par nokavējuma procentiem negodīgums un jākoriģē to saturs. Tāpat iesniedzējtiesa uzdod vairākus jautājumus saistībā ar kredītiestādes rīcību aizdevuma līguma neizpildes gadījumā, ņemot vērā piemērojamās Savienības tiesības.

4. Šobrīd Eiropas Savienības tiesību akti patērētāju tiesību aizsardzības jomā piedzīvo virkni pielāgojumu, kas liecina par Komisijas centieniem konsolidēt, kā arī modernizēt sasniegto acquis. Ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīvu 2011/83/ES par patērētāju tiesībām ( 7 ), kas balstīta uz vēlmi panākt valstīs piemērojamo patērētāju tiesību aizsardzības noteikumu pilnīgu saskaņošanu, konkrēti grozījumi ir izdarīti ne tikai Direktīvā 93/13 ( 8 ). Komisija ar savu 2011. gada 11. oktobra priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem ( 9 ) ir arī ierosinājusi likumdošanas projektu, kas turpmāk ļaus šo regulējumu piemērot kā risinājumu pārrobežu pārdošanas līgumiem, ja puses skaidri pauž savu piekrišanu ( 10 ). Lai gan šie tiesību akti pamatlietai nav piemērojami ratione temporis, tie neapšaubāmi izšķiroši ietekmēs tiesību aktu turpmāko attīstību patērētāju tiesību aizsardzības jomā.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

5. Saskaņā ar Direktīvas 93/13 1. panta 1. punktu tās mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.

6. Tās pašas direktīvas 3. pantā ir precizēts: “1. Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības [labticības prasībai], tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam. 2. Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot [tā] saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem. [..]”

7. Direktīvas pielikumā atrodas noteikumu, ko atbilstoši 3. panta 3. punktam var uzskatīt par negodīgiem, saraksts: “1.Noteikumi, kuru mērķis vai sekas ir šādas: [..] e) pieprasīt patērētājam, kurš nespēj izpildīt savas saistības, maksāt neproporcionāli lielu kompensāciju; [..].”

8. Direktīvas 4. panta 1. punkta redakcija ir šāda: “Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu, [attiecībā uz ko līgums noslēgts, raksturu] un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.”

9. Direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts: “Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”

10. Direktīvas 7. panta 1. punktā ir paredzēts: “Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”

B – Valsts tiesības

11. Spānijas tiesībās patērētāju aizsardzību no negodīgiem noteikumiem sākotnēji nodrošināja Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios ( 11 ) (1984. gada 19. jūlija Vispārējais likums 26/1984 par patērētāju un lietotāju aizsardzību, turpmāk tekstā – “Likums 26/1984”). Šis likums vēlāk tika grozīts ar Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación ( 12 ) (1998. gada 13. aprīļa Likums 7/1998 par vispārīgiem līgumu noteikumiem, turpmāk tekstā – “Likums 7/1998”), kas tiktāl valsts tiesībās transponēja Direktīvu 93/13. Ar 2007. gada 16. novembraReal Decreto Legislativo 1/2007 ( 13 ) (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 1/2007”) visbeidzot tika pieņemta Vispārējā likuma par patērētāju un lietotāju aizsardzību jaunā redakcija.

12. Dekrētlikuma Nr. 1/2007 83. pantā ir paredzētas tiesiskās sekas, kas rodas, līguma noteikumu atzīstot par negodīgu. Tajā ir noteikts šādi: “negodīgi noteikumi ir spēkā neesoši un uzskatāmi par tādiem, par kuriem nav panākta vienošanās”. Vēl šajā pantā ir paredzēts: “spēkā neesošā līguma daļa tiek koriģēta atbilstoši Civilkodeksa 1258. pantam un labticības principam. Tiesnesis, kurš konstatē līguma noteikumu spēkā neesamību, koriģē līgumu un līguma turpmākas pastāvēšanas gadījumā var mīkstināt pušu tiesības un pienākumus, kā arī to spēkā neesamības sekas, ja patērētājam un lietotājam rodas jūtams kaitējums. Tiesnesis var atzīt līgumu par spēkā neesošu tikai tad, ja saglabāto noteikumu dēļ puses ir nelīdzsvarotā stāvoklī, ko nevar izmainīt”.

13. Spānijas Civilkodeksa 1108. pantā ir noteikts, ka gadījumā, ja saistību raksturs ir naudas maksājumi un parādnieks kavē šos maksājumus, radītie zaudējumi un kaitējums tiek atlīdzināti, maksājot nolīgtos procentus vai – nolīgtu procentu neesamības gadījumā – likumā noteikto procentu likmi, ja vien nav panākta cita vienošanās.

14. Saskaņā ar Spānijas Civilkodeksa 1258. pantu līgumi tiek noslēgti, pusēm vienkārši vienojoties, un tie no noslēgšanas brīža uzliek saistības ne tikai attiecībā uz skaidri panākto vienošanos izpildi, bet arī attiecībā uz sekām, kas pēc sava rakstura atbilst labticības principam, darījumu paradumiem un likumam.

III – Fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

15. 2007. gada 28. maijā pamatlietas puses noslēdza aizdevuma līgumu par summu EUR 30000, ko bija paredzēts izlietot transportlīdzekļa iegādei. Kā konkrēti izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, gada procentu likme bija noteikta 8,890 %, aizdevuma likme – 7,950 % un nokavējuma procenti – 29 %. Lai gan aizdevums bija jāatmaksā līdz 2014. gada 5. jūnijam, prasītājs pirms laika pieprasīja aizdevuma atmaksu, jo atbildētājs nebija veicis visus 67 maksājumus, par kuriem puses bija vienojušās.

16. 2009. gada 8. janvārī prasītājs maksājuma rīkojuma procedūrā iesniedza pieteikumu par EUR 29 381,95, nokavējuma procentu un izmaksu samaksu. 2010. gada 21. janvārīJuzgado de Primer Instancia no 2 de Sabadell pieņēma lēmumu, ar kuru tā aizdevuma līguma noteikumu par nokavējuma procentiem atzina par spēkā neesošu, noteica nokavējuma procentus 19 % apmērā, kā arī izdeva rīkojumu prasītājam veikt jaunu procentu aprēķinu par to pašu laikposmu atbilstoši lēmumā paredzētajām prasībām. Tiesa savu lēmumu pamatoja ar to, ka noteikums par nokavējuma procentiem esot negodīgs. Ņemot vērā pārbaudīto tiesību aktu obligāto raksturu, tiesai arī maksājuma rīkojuma procedūrā esot tiesības pēc savas ierosmes atzīt līguma noteikuma spēkā neesamību.

17. Prasītājs pamatlietā šo lēmumu ir pārsūdzējis iesniedzējtiesā, turklāt tas atsaucas uz efektīvas tiesiskās aizsardzības nepieciešamību un galvenokārt argumentē, ka nolīgto nokavējuma procentu izvērtējums pēc savas ierosmes in limine litis esot nepieņemams un varot notikt tikai pēc tam, kad atbildētājs ir cēlis atbilstošu iebildi.

18. Lai izspriestu lietu, iesniedzējtiesa uzskata par vajadzīgu saņemt Savienības tiesību interpretāciju. Iesniedzējtiesa it īpaši vaicā, vai, ņemot vērā Savienības tiesībās ietvertās norādes, valsts tiesai ir iespējams maksājuma rīkojuma procedūrā pēc savas ierosmes in limine litis atzīt noteikuma par nokavējuma procentiem spēkā neesamību vai arī tai, gluži pretēji, jāļauj pusēm pašām vērsties tiesā ar prasību par šāda noteikuma atcelšanu, ja vien tas izņēmuma gadījumā nav līguma noteikums, kurš acīmredzami pārkāpj obligātos noteikumus vai citas aizlieguma normas. Šā iemesla dēļ tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: 1) Vai tas, ka valsts tiesa jebkurā tiesvedības stadijā izvairās pieņemt nolēmumu pēc savas ierosmes un in limine litis par to, vai patēriņa kredītlīgumā ietverts noteikums par nokavējuma procentiem (šajā gadījumā 29 % apmērā) ir spēkā neesošs un vai tas būtu jākoriģē, ir pretrunā Kopienas tiesībām, it īpaši tiesību aktiem par patērētāju tiesību aizsardzību? Vai tiesas, neskarot Kopienu tiesībās [garantētās] patērētāju tiesības, var nolemt pakārtot šāda noteikuma izvērtējumu parādnieka iniciatīvai (izmantojot attiecīgu procesuālu paziņojumu par iebildumu)? 2) Ņemot vērā Direktīvas 93/13/EEK 6. panta 1. punktu un Direktīvas 2009/22/EK 2. pantu, kā šajā saistībā pareizi būtu jāinterpretē Real Decreto Legislativo Nr. 1/2007 83. pants (bijušais 1984. gada 19. jūlija Vispārējā likuma Nr. 26/1984 par patērētāju un lietotāju aizsardzību [Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios] 8. pants)? Kāda šajā ziņā ir Direktīvas 93/13/EEK 6. panta 1. punkta piemērojamība, ciktāl tajā ir noteikts, ka negodīgi noteikumi “nav saistoši patērētājiem”? 3) Vai tiesas pārbaude pēc savas ierosmes un in limine litis var tikt izslēgta, ja prasītājs savā prasības pieteikumā ir skaidri norādījis nokavējuma procentu likmi, prasījuma apjomu, t.i., pamatsummu kopā ar procentiem, līgumsodus un izmaksas, procentu likmi un laikposmu, par kuru minētie procenti prasīti (vai paziņojumu, ka pamatsummai pēc savas ierosmes ir pievienojama saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesībām piemērojamā likme, kas noteikta likumā), prasības iesniegšanas iemeslu, tostarp to apstākļu aprakstu, kas ir prasījuma un prasīto procentu pamatā, un šajā sakarā precizē, vai runa ir par likumā noteikto vai nolīgto likmi, procentu kapitalizāciju vai aizdevuma procentu likmi, vai šo likmi ir aprēķinājis prasītājs un par cik procentu punktiem tā pārsniedz Eiropas Centrālās bankas noteikto pamatlikmi, kā izriet no Kopienas regulas, ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru? 4) Vai transponēšanas neesamības gadījumā Direktīvas 2008/48/EK 5. panta [1. punkta] l) un m) apakšpunkts un 6. pants, runājot par “procedūru tās koriģēšanai”, un 10. panta [2. punkta] l) apakšpunkts – atsaucoties uz “procedūru tās koriģēšanai”, nosaka pienākumu kredītiestādei kā “informāciju, kas sniedzama pirms līguma noslēgšanas” līgumā īpaši iekļaut un izcelt (nevis līguma tekstā bez izcelšanas) atsauci uz nokavējuma procentiem un norādīt to aprēķināšanas bāzi (finanšu izmaksas, atgūšanas izmaksas utt.), kā arī iekļaut brīdinājumu par sekām saistībā ar šiem izmaksu apstākļiem? 5) Vai Direktīvas 2008/48/EK 6. panta 2. punktā ir ietverta prasība paziņot par kredīta vai aizdevuma līguma pirmstermiņa izbeigšanu, kā rezultātā tiek noteikti nokavējuma procenti? Vai Direktīvas 2008/48/EK 7. pantā ietvertais netaisnas iedzīvošanās aizlieguma princips ir piemērojams, ja kredītiestāde vēlas ne tikai atgūt labumu (aizdevuma kapitālu), bet arī piemērot īpaši augstus nokavējuma procentus? 6) Vai transponēšanas normas neesamības gadījumā un ievērojot Direktīvas 2005/29/EK 11. panta 1. punktu tiesa pēc savas ierosmes kā negodīgu var vērtēt praksi iekļaut līguma tekstā noteikumu par nokavējuma procentiem?”

IV – Tiesvedība Tiesā

19. 2010. gada 29. novembra nolēmums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu Tiesas kancelejā tika saņemts 2010. gada 29. decembrī.

20. Tiesas Statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā rakstveida apsvērumus iesniedza prasītājs pamatlietā, Spānijas Karalistes valdība un Vācijas Federatīvās Republikas valdība, kā arī Eiropas Komisija.

21. Lai sniegtu savus paskaidrojumus, 2011. gada 1. decembra tiesas sēdē piedalījās prasītāja pamatlietā, Spānijas Karalistes valdības un Vācijas Federatīvās Republikas valdības, kā arī Komisijas pilnvarotās personas.

V – Galvenie lietas dalībnieku argumenti

22. Lietas dalībnieku argumenti, ciktāl tie ir svarīgi, tiks atspoguļoti, analizējot konkrētos tiesību jautājumus.

VI – Juridiskais vērtējums

A – Ievada piezīmes

23. Ja parādnieks neizpilda pret viņu vērstu prasību par parāda atmaksu, tas ne vienmēr nozīmē, ka viņam ir materiāltiesiski iebildumi pret šo prasību. Bieži vien parādnieks ir vienkārši ļaunprātīgs nemaksātājs vai arī maksātnespējīgs. Šādos gadījumos no kreditora viedokļa var šķist nelietderīgi vērsties tiesā pret šādu parādnieku, lai izskatītu lietu pēc būtības ( 14 ). Kreditors drīzāk meklēs vienkāršāku un no izmaksu viedokļa izdevīgāku iespēju, lai saņemtu izpildrakstu. Daudzas dalībvalstis ir ņēmušas vērā šo prasību pēc vienkāršota tiesvedības veida, ieviešot savās civilprocesa sistēmās dažādas īpašas parāda atgūšanas procedūras ( 15 ), kuru noteikumi un praktiskā nozīme tomēr dažādu valstu tiesību sistēmās var būtiski atšķirties ( 16 ).

24. Šo procedūru plašas formalizēšanas dēļ dažās tiesību sistēmās tiesu varas atslogošanas interesēs kompetence attiecībā uz šīm procedūrām tiek deleģēta, piemēram, tādiem tiesas ierēdņiem ar atbilstošu juridisko izglītību kā tiesas ierēdņi ar noteiktām lemšanas tiesībām (Rechtspfleger) vai tiesas sekretāri (Urkundsbeamte) ( 17 ), bet citās tiesību sistēmās šie jautājumi vēl joprojām ir vienīgi civillietu tiesas kompetencē ( 18 ). Turklāt vajadzība pēc vienkāršotas un paātrinātas tiesību īstenošanas ir bijusi par iemeslu tam, ka dažas tiesību sistēmas ir pieļāvušas atkāpi no civilprocesa pamatnormām, piemēram, attiecībā uz lietas dalībnieku uzklausīšanu vai kritērijiem, kas izvirzāmi celtās prasības pamatošanai un pierādīšanai (ticamības vai pamatotības izvērtējums) ( 19 ).

25. Likumdevēja centienus pienācīgi atrisināt pretrunas starp tiesību paātrinātu īstenošanu, no vienas puses, un procesuālo garantiju ievērošanu, no otras puses, Savienības mērogā apliecina Regula Nr. 1896/2006, ar kuru – paralēli valsts procedūrām – ir ieviesta Eiropas maksājuma rīkojuma procedūra saistībā ar neapstrīdētiem finanšu prasījumiem pārrobežu civillietās un komerclietās. Šī Eiropas maksājuma rīkojuma procedūra balstās uz dalībvalstu pieredzi saistībā ar šādām vienkāršotām procedūrām tiktāl, ciktāl tajā ir pārņemta virkne risinājumu, kas valsts mērogā ir sevi attaisnojuši. Šādi risinājumi ir, piemēram, iespēja celt iebildumus, ja atbildētājs, iespējams, vēlas iebilst pret maksājuma rīkojumu, tomēr šādā gadījumā līdzīgi kā vairumā valsts maksājuma rīkojumu procedūru ( 20 ) procedūra tālāk tiek izskatīta tiesā atbilstoši parastā civilprocesa noteikumiem ( 21 ).

26. Izskatāmās lietas uzmanības centrā ir Spānijas maksājuma rīkojuma procedūra finanšu prasījumu atgūšanai (proceso monitorio), ko raksturo vairākas iepriekš minētās tipiskās pazīmes. Pirmajā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa vispirms izvirza jautājumu, kā jābūt veidotai valsts tiesas procedūrai finanšu prasījumu izpildei, lai tā atbilstu Savienības tiesību norādēm un efektīvi aizsargātu patērētāju no prasībām, kas balstītas uz patēriņa kredītlīgumos iekļautiem negodīgiem noteikumiem. Konkrēti tas skar varbūtēju Savienības tiesībās noteiktu valsts tiesas pienākumu arī maksājuma rīkojuma procedūrā in limine litis un pēc savas ierosmes lemt par patēriņa kredītlīgumā iekļauta negodīga noteikuma nesaistošo raksturu, negodīguma izvērtējumu nesaistot ar parādnieka procesuālu rīcību.

27. Šis jautājums ir sensitīvs ne tikai tāpēc, ka negodīguma vērtējums parasti paredz, ka valsts tiesai ir detalizēti jāvērtē līgumā noteiktās tiesības un pienākumi, kas maksājuma rīkojuma procedūrā parasti netiek darīts. Ja Tiesa apstiprinātu šāda Savienības tiesībās noteikta pienākuma esamību, tas galu galā nozīmētu, ka valsts likumdevējam būtu ievērojami jāpielāgo savas civilprocesa tiesības, lai izpildītu Savienības tiesību aktu norādes. Tomēr vienlaicīgi tam būtu jānodrošina, ka valsts maksājuma rīkojuma procedūra nezaudē savu efektivitāti un tiek arī turpmāk saglabāta kā vienkāršs un no izmaksu viedokļa izdevīgs tiesvedības procesa instruments ( 22 ). Ņemot vērā faktu, ka šim jautājumam ir īpaša nozīme un Tiesas sniegtā atbilde var būtiski ietekmēt civilprocesa tiesības dalībvalstīs, analizējot šo lietu, pievērsīšu tam īpašu uzmanību.

B – Par pirmo prejudiciālo jautājumu

28. Attiecīgais prejudiciālais jautājums gan ir plaši formulēts (“jebkurā tiesvedības stadijā”), kas varētu pamudināt izdarīt pieņēmumu, ka iesniedzējtiesa vēlas vispārīgi precizēt valsts civillietu tiesas pilnvaras apturēt negodīgus noteikumus. Tomēr šādā prejudiciālā jautājuma interpretācijā netiktu ņemts vērā, ka Tiesa par šo tēmu ir izsmeļoši paudusi savu viedokli jau savā judikatūrā attiecībā uz Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu. Saprātīgi vērtējot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, pamatojoties uz pamatlietas īpašajiem apstākļiem, drīzāk jāuzskata, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai judikatūras principi, kurus Tiesa ir iedibinājusi patērētāju tiesību aizsardzības jomā, ir piemērojami arī valsts maksājuma rīkojuma procedūrai. Tomēr pirms šā jautājuma izskatīšanas, šķiet, īsumā jāatgādina par šiem judikatūras principiem.

1) Par valsts tiesas lomu, saskaņā ar Tiesas judikatūru apturot negodīgus noteikumus

29. Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai ar Direktīvu 93/13 ieviestā aizsardzības sistēma ir balstīta uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju atrodas nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas par darījuma noslēgšanu, gan attiecībā uz informētības līmeni; līdz ar to patērētājs piekrīt pārdevēja vai piegādātāja iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez iespējas īstenot savu ietekmi uz to saturu ( 23 ). Ņemot vērā šo nelabvēlīgo situāciju, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka negodīgi noteikumi patērētājam nav saistoši. Kā izriet no judikatūras, runa ir par imperatīvu normu, kas ir vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru, ko tā nodibina starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar reālu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību ( 24 ).

30. Lai nodrošinātu aizsardzību, kādu to grib panākt Direktīva 93/13, Tiesa vairākkārt ir paziņojusi, ka nevienlīdzīgo situāciju starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju var izlīdzināt tikai ar aktīvu tādu trešo personu iesaistīšanos, kas pašas nav saistītas ar līguma pusēm ( 25 ). Ņemot vērā šos principus, Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesai pēc savas ierosmes ir jāizvērtē līguma noteikuma negodīgais raksturs ( 26 ). Tiesa uzskata, ka tiesas tiesības pēc savas ierosmes izvērtēt noteikumu negodīgo raksturu ir “piemērots pasākums, lai sasniegtu Direktīvas 93/13 6. pantā paredzēto rezultātu, proti, novērst situāciju, ka individuālam patērētājam ir saistošs negodīgs noteikums, un lai veicinātu šīs direktīvas 7. pantā paredzētā mērķa sasniegšanu, jo šāda pārbaude var radīt preventīvu iedarbību, liekot profesionāļiem izbeigt izmantot ar patērētājiem noslēgtos līgumos negodīgus noteikumus” ( 27 ). Šīs tiesai atzītās tiesības turklāt tika uzskatītas par nepieciešamām, lai “nodrošinātu patērētājam efektīvu aizsardzību, it īpaši attiecībā uz būtisku risku, ka viņš var nezināt savas tiesības vai sastapties ar grūtībām to īstenošanā” ( 28 ).

31. Spriedumā lietā Pannon ( 29 ) Tiesa ir stiprinājusi patērētāja pozīciju, norādot uz valsts tiesas pienākumu pēc savas ierosmes izvērtēt līguma noteikuma negodīgumu, “ja tās rīcībā ir vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums”. Turklāt tā ir precizējusi, ka šāds pienākums valsts tiesai ir, arī izvērtējot savu teritoriālo piekritību ( 30 ). Šī judikatūra tika precizēta ar 2010. gada 9. novembra spriedumu lietā Pénzügyi ( 31 ) tai ziņā, ka atbilstoši Tiesas viedoklim valsts tiesai “pēc savas iniciatīvas ir jāveic pierādījumu savākšana, lai noskaidrotu, vai [..] [ekskluzīvas] teritoriālās piekritības atzīšanas noteikums līgumā, kas ir tajā izskatāmās prāvas priekšmets un kas ir noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, ietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā, un apstiprinošas atbildes gadījumā pēc savas iniciatīvas jānovērtē noteikuma par teritoriālo piekritību, iespējams, negodīgais raksturs” ( 32 ). Īpaši attiecībā uz Direktīvas 93/13 piemērojamības konkrētam līgumam izvērtējumu Tiesa ir paziņojusi, ka “valsts tiesai katrā ziņā un neatkarīgi no tā, kādas ir tās valsts tiesību normas, ir jānosaka, vai par strīdus noteikumu ir vai nav notikusi atsevišķa apspriešanās starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju”.

2) Judikatūras principu piemērošana situācijai pamatlietā

a) Tiesas pieeja spriedumā lietā Pénzügyi

32. Lai varētu rast atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu, manuprāt, no visiem šeit minētajiem spriedumiem visnozīmīgākais ir spriedums lietā Pénzügyi, it īpaši tādēļ, ka Tiesa šajā lietā izskatīja līdzīgu jautājumu. Tiesai bija uzdots jautājums, vai valsts tiesa, pašai pamanot, iespējams, negodīgu līguma noteikumu, var veikt pārbaudi pēc savas ierosmes, lai konstatētu tā izvērtēšanai nepieciešamo juridisko un faktisko pamatojumu, lai gan lietas dalībnieki nav iesnieguši atbilstošu lūgumu, ja valsts procesuālās tiesības tādu pārbaudi pieļauj tikai pēc lietas dalībnieku lūguma. Kā izriet no iepriekš minētiem citātiem no attiecīgajiem spriedumiem, Tiesa uz šo jautājumu ir ne tikai atbildējusi apstiprinoši, vēl vairāk, tā valsts tiesai ir noteikusi no Savienības tiesībām izrietošu pienākumu vākt pierādījumus, lai iegūtu nepieciešamo juridisko un faktisko pamatojumu. Tādējādi tika sniegta atbilde uz jautājumu, kas bija palicis atklāts vēl spriedumā lietā Pannon, proti, konkrēti kādā veidā tam jānotiek. Tādēļ, nesaņemot tuvākas norādes no Tiesas, varēja uzskatīt, ka tam jānotiek atbilstoši katras dalībvalsts procesuālajām tiesībām.

33. Šo secinājumu 31. punktā minētie citāti no attiecīgajiem spriedumiem liecina, ka, iespējams, Tiesas nolūks bija atkāpties no civilprocesam raksturīgā pierādījumu iesniegšanas principa, lai konkrētās situācijās nodrošinātu tādu patērētāju tiesību aizsardzības efektivitāti, kādu ir vēlējies Savienības likumdevējs. Šāda pieeja atbilst līdzšinējai Tiesas judikatūrai, kas ir patērētājiem labvēlīga. Proti, nosakot valsts civillietu tiesai visaptverošu pārbaudes pienākumu, tai tiek dota iespēja patērētāju tiesību aizsardzības nolūkā iejaukties procedūrā, lai gan valsts tiesības parasti nepieļautu šādu tiesas rīcību. Šādā gadījumā tiesības iejaukties procedūrā būtu tieši atvasināmas no Savienības tiesībām, tādējādi pretrunā esoši valsts procesuālie noteikumi Savienības tiesību prioritārā rakstura dēļ nebūtu piemērojami.

b) Argumenti pret attiecīgās judikatūras piemērošanu pamatlietai

34. Lai cik apsveicama no patērētāju tiesību aizsardzības viedokļa liktos šāda pieeja, manuprāt, teorētiski šīs judikatūras neierobežota piemērošana tādai procedūrai kā maksājuma rīkojuma procedūra nav tik vienkārši iespējama. Pēc manām domām, jāņem vērā īpašie apstākļi, kas bija raksturīgi lietai Pénzügyi un kas bija Tiesas nolēmuma pamatā. Turklāt jāņem vērā sekas, kas izrietētu no šīs judikatūras piemērošanas maksājuma rīkojuma procedūrai.

i) Pretstatīšana lietai Pénzügyi

– Atšķirīga procesuālā situācija

35. Vispirms jānorāda, ka procesuālā situācija, kādā patērētājs atradās attiecīgajā lietā, atšķīrās no situācijas pamatlietā, tādēļ, manuprāt, starp abām lietām nevar vilkt paralēles. Kā izriet no spriedumā lietā Pénzügyi minētiem apsvērumiem par procesa rašanās vēsturi ( 33 ), attiecībā uz patērētāju par neatmaksātu aizdevumu tika saņemts lūgums izdot maksājuma rīkojumu. Prasītais rīkojums tika izdots tā sauktās “bezstrīdus” procedūras ietvaros, kurā atbilstoši Ungārijas tiesībām netiek prasīts, lai konkrētā tiesa noturētu tiesas sēdi vai uzklausītu pretējo pusi. Šā rīkojuma pieņemšanas brīdī iesniedzējtiesa nešaubījās nedz par savu teritoriālo piekritību, nedz arī par aizdevuma līgumā ietverto tiesas piekritības atzīšanas noteikumu.

36. Tomēr no sprieduma arī izriet, ka patērētājs par šo maksājuma rīkojumu iesniedza iebildumus tiesā, kādēļ maksājuma rīkojuma procedūra tika transformēta par tiesvedību atbilstoši sacīkstes principam, kas tātad bija jāizskata atbilstoši vispārējām valsts civilprocesa tiesību normām ( 34 ). Tādēļ jāuzskata, ka bija uzsākta tiesvedība. Turpretim pamatlietā tika uzsākta maksājuma rīkojuma procedūra, kuru prasītājs neapstrīdēja tiesā. Tā vietā valsts tiesa iejaucās pēc savas ierosmes, atzīstot par spēkā neesošu līguma noteikumu, kas tika uzskatīts par negodīgu. Ņemot vērā iepriekš minēto, jāuzskata, ka pieeja, ko Tiesa ir iedibinājusi lietā Pénzügyi, būtībā ir piemērota tiesvedībai civilprocesā, nevis maksājuma rīkojuma procedūrai.

– Atšķirīgs līguma noteikuma veids

37. Turklāt jāpievērš uzmanība apstāklim, ka lietā Pénzügyi bija pilnīgi cits līguma noteikuma veids nekā pamatlietā. Šim aspektam ir īpaša nozīme un tas ir jāaplūko detalizēti. Tā ietvaros būs jāanalizē atšķirīgie noteikumu veidi, ar kādiem valsts tiesai parasti ir jāsaskaras.

38. Pamatlietas priekšmets lietā Pénzügyi bija tiesas piekritības atzīšanas noteikums, kas bija iekļauts aizdevuma līgumā starp piegādātāju un patērētāju. Šo noteikumu raksturoja īpatnība, ka ar to ekskluzīva teritoriālā piekritība tika piešķirta tiesai, kas nebija nedz tiesa, kuras rajonā atradās patērētāja dzīvesvieta, nedz tiesa, kuras rajonā bija piegādātāja juridiskā adrese, bet kas atradās netālu no pēdējā minētās juridiskās adreses gan no ģeogrāfiskā, gan no loģistikas iespēju viedokļa ( 35 ). Kā Tiesa ir pamatoti secinājusi spriedumā lietā Pénzügyi, tiktāl attiecīgais tiesas piekritības atzīšanas noteikums līdzinās lietas priekšmetam apvienotajās lietās Océano Grupo Editorial un Salvat Editores. Tiesa atgādināja, ka tā attiecīgā sprieduma 24. punktā ir nospriedusi, ka noteikums, saskaņā ar kuru ekskluzīvā piekritība ir piešķirta tiesai, kura ir atbilstošā piekritīgā tiesa vietā, kur ir piegādātāja juridiskā adrese, direktīvas 3. panta izpratnē ir atzīstams par negodīgu tiktāl, ciktāl pretēji labticības prasībai tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam ( 36 ).

39. Tiesa tajā saskatīja būtisku kaitējumu patērētājam, jo šāds noteikums patērētāju spiež atzīt tādas tiesas ekskluzīvo piekritību, kura, iespējams, atrodas ļoti tālu no patērētāja dzīvesvietas un varētu tam apgrūtināt tiesību īstenošanu izdevumu dēļ, kas saistīti ar ierašanos uz tiesu, it īpaši, ja prasījumu summa ir niecīga. Tādējādi Tiesa uzskatīja, ka šādi noteikumi ietilpst direktīvas pielikuma 1. punkta q) apakšpunktā minētajā to noteikumu grupā, kuru mērķis vai rezultāts ir tāds, ka tiek izslēgtas vai kavētas patērētāja tiesības celt prasību tiesā ( 37 ). Turklāt Tiesa šādā noteikumā saskatīja neatbilstīgas piegādātāja priekšrocības, jo tas ļauj piegādātājam novirzīt visus ar savu profesionālo darbību saistītos strīdus izskatīšanai vienā tiesā, kas nav tiesa, kurai ir piekritība atbilstoši patērētāja dzīvesvietai, kas gan organizatoriski atvieglo piegādātāja ierašanos tiesā, gan samazina ar to saistītās izmaksas ( 38 ).

40. Tomēr atšķirībā no lietas Pénzügyi un apvienotajām lietām Océano Grupo Editorial un Salvat Editores šīs lietas priekšmets nav vis tiesas piekritības atzīšanas noteikums, bet gan līguma noteikums par nokavējuma procentiem. Šī nošķiršana ir svarīga tādēļ, ka valsts tiesas rīcība civilprocesā atšķirsies atkarībā no tā, par kāda veida noteikumu ir runa attiecīgajā lietā.

41. Atbilstoši maniem apsvērumiem secinājumos lietā Pénzügyi ( 39 ) vienošanās par jurisdikciju principā jānošķir no tādiem noteikumiem, kas nosaka materiālus, līgumā paredzētus pienākumus. Pēdējiem ir raksturīgi, ka tajos bieži ir ietverti detalizēti, līgumslēdzējām pusēm saistoši regulējumi, kuru nesaderība ar labticības principu, it īpaši to sarežģītības dēļ, ne vienmēr ir saskatāma jau pirmajā brīdī. Gluži pretēji, lai izdarītu šādu secinājumu, bieži valsts tiesai ir padziļināti jāvērtē visi konkrētās lietas apstākļi. Uz to norāda arī Komisija ( 40 ). Direktīva 93/13 pati netieši paredz, ka valsts tiesa veiks šādu padziļinātu vērtējumu, jo, pirmkārt, saskaņā ar 3. pantā ietverto definīciju noteikumu var uzskatīt par negodīgu tikai tad, “ja pretēji prasībai pēc godprātības [labticības principam] tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam”, ko var konstatēt tikai rūpīgas pārbaudes ceļā. Otrkārt, Direktīvas 93/13 4. pantā ir noteikts, ka līguma noteikuma negodīgumu “novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs”. Tātad šo apstākļu ievērošana prasa analizēt attiecīgo noteikumu, kas ievērojami pārsniedz vienkāršu ticamības pārbaudi.

42. Arī ievaddaļā minētajā priekšlikumā regulai par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem ( 41 ) ir ņemts vērā, ka noteikti noteikumi bieži ir rūpīgi jāpārbauda, lai varētu izdarīt secinājumus par to negodīgo raksturu. Tajā cita starpā ir ietvertas normas par “negodīgiem noteikumiem” līgumos starp tirgotāju un patērētāju, kas ir gandrīz identiskas Direktīvas 93/13 normām ( 42 ). Šajā ziņā ir svarīgi piebilst, ka priekšlikumā regulai ir ietvertas arī normas par procentiem, ja parādnieks ir patērētājs ( 43 ). Īpašu interesi izraisa norma ( 44 ), atbilstoši kurai, nosakot augstāku likmi par to, kāda paredzēta atbilstoši priekšlikuma regulai noteikumiem, šāds līguma noteikums ir atzīstams par nesaistošu, ja attiecīgais noteikums piemērojamo normu izpratnē būtu vērtējams kā “negodīgs”. Pats vērtējums tiek veikts atbilstoši tikpat stingriem kritērijiem, kādi ir noteikti Direktīvā 93/13 ( 45 ). Tas, vai attiecīgā norma šādā redakcijā kādreiz stāsies spēkā, protams, ir atkarīgs no likumdošanas procedūras turpmākās gaitas. Tādu līgumu kā pamatlietā gadījumā šī norma, ja līgumslēdzējas puses piekrīt piemērot Vienotos Eiropas tirdzniecības noteikumus, katrā ziņā būtu lietderīgs lēmumu pieņemšanas pamats valsts tiesai, kurai jāvērtē noteikuma par nokavējuma procentiem iespējamais negodīgums.

43. Ja apstrīdētais noteikums izņēmuma gadījumā nav likumā paredzēts tipveida noteikums, piemēram, tāds, kas ir iekļauts noteikumu sarakstā, kuri katrā ziņā ir atzīstami par negodīgiem, valsts tiesai būs jāvērtē noteikuma negodīgais raksturs. Tomēr šajā ziņā jānorāda, ka pat tipveida noteikumu sagatavošana, kā Direktīvas 93/13 pielikumā minētie noteikumu piemēri, šajā ziņā neko nevar grozīt. Proti, pielikumā, uz ko direktīva atsaucas 3. panta 3. punktā, ir ietverts tikai indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts ( 46 ), ko var uzskatīt par negodīgiem ( 47 ). Šajā sarakstā minēts noteikums nav obligāti jāuzskata par negodīgu, un otrādi – tajā neiekļautu noteikumu var atzīt par negodīgu ( 48 ). Līdz ar to tikai tādēļ, ka kāds noteikums ir minēts sarakstā, nevar obligāti secināt, ka tas ir arī negodīgs. Neskatoties uz indikatīvo raksturu, kas saskaņā ar judikatūru piemīt šādam apstāklim, ir patstāvīgi un detalizēti jāvērtē attiecīgā līguma noteikuma iespējamais negodīgums.

44. Tomēr situācija ir atšķirīga, ja valsts tiesai ir jāizskata tāds tiesas piekritības atzīšanas noteikums kā lietā Pénzügyi. Kā esmu paskaidrojusi savu secinājumu, kurus esmu sniegusi lietā Pénzügyi, 112. punktā, līguma noteikumu, kas, iespējams, būtu jākvalificē kā negodīgs, jo saskaņā ar to prāvas, kas izriet no līguma, ir jānodod tai tiesai, kuras piekritības teritorijā ir pārdevēja vai piegādātāja juridiskā adrese, varētu izvērtēt valsts tiesa, pēc savas ierosmes jau pārliecinoties par savu piekritību, neprasot lietas dalībniekiem detalizētu argumentāciju. Lai sasniegtu Direktīvas 93/13 izvirzīto mērķi pārbaudīt negodīgos noteikumus, nebija obligāti jānosaka visaptverošs pārbaudes pienākums. Šo pieņēmumu apstiprināja arī procesuālā situācija pamatlietā. Kā esmu raksturojusi savos secinājumos, no lietas materiāliem izrietēja, ka iesniedzējtiesa pirms tiesas sēdes noteikšanas ir pamanījusi, ka atbildētāja dzīvesvieta nav tās jurisdikcijas teritorijā, bet prasītāja savu pieteikumu par maksājuma rīkojuma izdošanu, atsaucoties uz vispārējiem līguma noteikumiem, ir iesniegusi tiesā netālu no savas juridiskās adreses, sakarā ar ko iesniedzējtiesai ir radušās šaubas par attiecīgo līguma noteikumu. Ar to iesniedzējtiesa visbeidzot lika nojaust aizdomas par piekritības noteikšanas noteikuma negodīgumu.

45. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka lietā Pénzügyi iesniedzējtiesai bija iespējams kvalificēt apstrīdēto noteikumu kā negodīgu tieši tālāk minēto iemeslu dēļ. Pirmkārt, šī tiesa izskatīja līguma noteikumu, par kura negodīgumu, ņemot vērā Tiesas sniegto vērtējumu spriedumā apvienotajās lietās Océano Grupo, nebija šaubu. Tādēļ pamatoti var apgalvot, ka tas bija tipveida noteikums, kas iedibināts ar Savienības tiesībām. Otrkārt, izvērtējot savu teritoriālo piekritību, iesniedzējtiesa tādējādi salīdzinoši vienkāršā veidā varēja iegūt “vajadzīgo juridisko un faktisko pamatojumu”, lai izpildītu savu pienākumu pēc savas ierosmes izvērtēt līguma noteikuma negodīgumu. Citiem vārdiem sakot, iesniedzējtiesai nebija visaptveroši jāvērtē negodīgums, ņemot vērā visus konkrētās lietas apstākļus.

46. Lai spriedumu lietā Pénzügyi varētu kvalificēt pareizajā kontekstā, ir jārekonstruē šie konkrētās lietas apstākļi. Manuprāt, no attiecīgā sprieduma izriet, ka valsts tiesas pienākumu pēc savas ierosmes veikt pierādījumu savākšanu, kā Tiesa to ir noteikusi šā sprieduma 56. punktā, var saprast, tikai ņemot vērā, ka valsts civillietu tiesa savu piekritību parasti var izvērtēt pēc savas ierosmes un tādējādi salīdzinoši vienkāršā veidā var konstatēt noteikuma negodīgumu, līdzīgi kā tas bija apvienotajās lietās Océano Grupo un lietā Pénzügyi. To iemeslu dēļ, kurus es jau esmu minējusi, materiāla noteikuma gadījumā tas nebūs tik vienkārši, vēl jo vairāk tas nebūs iespējams, ja negodīguma konstatācija paredz, ka jāveic rūpīgs izvērtējums. Tādēļ spriedums lietā Pénzügyi piedāvā atbilstīgu risinājumu patērētāju tiesību aizsardzības īstenošanai tikai īpašo pamatlietas apstākļu kontekstā šajā lietā.

– Secinājums

47. Tādējādi es secinu, ka judikatūru lietā Pénzügyi nevar piemērot tādai situācijai kā izskatāmajā lietā, ciktāl no tās izriet valsts tiesas pienākums maksājuma rīkojuma procedūrā pēc savas ierosmes un in limine litis lemt par patēriņa kredītlīgumā ietverta noteikuma par nokavējuma procentiem spēkā neesamību.

ii) Piemērošanas maksājuma rīkojuma procedūrai sekas

– Maksājuma rīkojuma procedūras darbības radikālas izmaiņas

48. Ja Tiesa paudīs pretēju viedokli un atšķirībā no šajos secinājumos konstatētā nesaskatīs iepriekš minētajos apstākļos šķēršļus, lai judikatūru lietā Pénzügyi piemērotu pamatlietai, tad tomēr jāņem vērā sekas, kas rastos, ja Tiesas iedibināto pieeju piemērotu maksājuma rīkojuma procedūrai.

49. Visi lietas dalībnieki, manuprāt, pamatoti, piekrīt tam, ka, nosakot pienākumu valsts maksājuma rīkojuma procedūras ietvaros veikt visaptverošu pārbaudi, kā arī pienākumu in limine litis izlemt par patēriņa kredītlīgumā ietverta noteikuma par nokavējuma procentiem spēkā neesamību, tiktu radikāli un nevēlami izmainīta šīs procedūras darbība. Izteiktās šaubas ir saistītas ar vajadzību gan ievērot lietas dalībnieku procesuālās garantijas, gan ilgtermiņā saglabāt valsts maksājuma rīkojuma procedūru efektivitāti.

50. Lai saprastu šāda Savienības tiesībās paredzēta valsts tiesas pienākuma piemērojamību, ir jāatgādina maksājuma rīkojuma procedūras nozīme, kā arī izaicinājumi, kas rodas kontekstā ar tās procesuālajiem noteikumiem, lai līdzsvarotu efektivitāti un tiesiskumu. Kā jau norādīts manās ievada piezīmēs ( 49 ), maksājuma rīkojuma procedūra, neņemot vērā tās konkrētos noteikumus, attiecīgajās dalībvalstu tiesību sistēmās ir paredzēta, lai nodrošinātu neapstrīdēto finanšu prasījumu vienkāršu, ātru un efektīvu izpildi ( 50 ). Tas, ka maksājuma rīkojuma procedūra attiecas tikai uz neapstrīdētiem finanšu prasījumiem, ļauj to veidot kā procedūru, kurā piedalās vairāki lietas dalībnieki ar līdzīgām interesēm. Kā pamatoti paskaidro Vācijas valdība ( 51 ), tieši attiecīgās procedūras laika faktora priekšrocībām ir būtiska nozīme, lai novērstu vai samazinātu risku, ko maziem un vidējiem uzņēmumiem rada maksājumu kavējumi. Tādējādi var ietaupīt arī tiesāšanās izdevumus.

51. Šādām procedūrām ir raksturīgi, ka prasītājam labvēlīgs izpildu dokuments tiek izsniegts bez mutvārdu procesa, pamatojoties uz veidlapas vai procesuāla dokumenta veidā iesniegtu pieteikumu. Tātad procedūras posmā līdz maksājuma rīkojuma izdošanai atbildētājs tajā neiestājas. Tiesa līdztekus savas piekritības esamībai pārbauda noteiktas pieteikuma prasības, it īpaši, vai celtā prasība ir pietiekami precīzi definēta. Turpretim apgalvotā prasība pēc būtības parasti netiek izvērtēta. Pieteikumu izdot maksājuma rīkojumu var noraidīt tikai tad, ja apgalvotais prasījums ir acīmredzami nepamatots ( 52 ). Izvirzītais prasījums pēc būtības tiek izvērtēts uz sacīkstes principu balstītas tiesvedības posmā, kas atbildētājam jāierosina pārsūdzības kārtībā. Šajā tiesvedībā, kas balstīta uz sacīkstes principu un seko maksājuma rīkojuma procedūrai, tiesa tad arī vienmēr pēc savas ierosmes izvērtē, vai attiecībā uz izvirzīto prasījumu ir izpildīti visi nosacījumi. Ja prasījuma esamība vai neesamība ir atkarīga no kāda līguma noteikuma, valsts tiesa izvērtē arī jautājumu par šā noteikuma varbūtējo negodīgumu.

52. Valsts tiesas pienākums pēc savas ierosmes veikt pārbaudi un nepiemērot iespējami negodīgus noteikumus būtu vērtējams kā tiesiski šaubīgs, jo maksājuma rīkojuma procedūra nav uz sacīkstes principu balstīta procedūra, tādēļ, ja valsts tiesa pēc savas ierosmes atzītu līguma noteikumu par negodīgu un noraidītu pieteikumu izdot maksājuma rīkojumu, pārdevējam vai piegādātājam netiktu dota iespēja izteikt savus apsvērumus saistībā ar iebildumu par negodīga noteikuma izmantošanu komercdarbībā. Tiesības tikt uzklausītam, kas ir tiesiskas valsts rīcības izpausme un pieder pie judikatūrā atzītiem vispārējiem Savienības tiesību principiem ( 53 ), nebūtu pietiekami ievērotas.

53. Turklāt šāds valsts tiesas pienākums robežotos ar maksājuma rīkojuma procedūras formalitātēm. Lai gan dažos gadījumos līguma noteikuma negodīgums būs acīmredzams, piemēram, tad, ja attiecīgais noteikumu veids ir likumā paredzēts tipveida noteikums, tomēr tas tā nebūs vienmēr. Kā jau iepriekš raksturots, noteikuma negodīguma vērtējums, pamatojoties uz Direktīvas 93/13 3. un 4. pantā ietvertajām tiesību norādēm, katrā ziņā var būt sarežģīts process ( 54 ). Turklāt šaubas varētu rasties saistībā ar jautājumu, vai par attiecīgo noteikumu saskaņā ar 3. panta 1. punktu bija notikusi atsevišķa apspriešanās. Kā pamatoti paskaidro Komisija ( 55 ), nevar izslēgt, ka valsts tiesai jāsaskaras ar delikātu uzdevumu paust galīgo viedokli par noteikuma negodīgo raksturu, kaut gan tai šajā ziņā ir šaubas vai arī tās rīcībā nav visas informācijas par lietas apstākļiem. Jāpiekrīt Komisijai, ka no tiesiskā viedokļa tas varētu radīt bažas, ja piekritīgās tiesas vienīgās iespējas, neskatoties uz pastāvošajām šaubām, būtu vai nu noraidīt pieteikumu, kas ir nelabvēlīgs risinājums kreditoram, vai arī to apmierināt, kas ir nelabvēlīgs risinājums parādniekam.

54. Ja pretēji tās sākotnējai koncepcijai maksājuma rīkojuma procedūra būtu jāpielāgo tādējādi, ka tai jāparedz iespēja sniegt mutvārdu apsvērumus, piemēram, uzsākot mutvārdu procesu, lai novērstu šaubas vai pirms lēmuma pieņemšanas piešķirtu lietas dalībniekiem tiesības tikt uzklausītiem, tad būtu pamats bažām, ka tā var zaudēt vienu no savām efektivitātes priekšrocībām, tiekot pārveidota par tiesvedības, kas balstīta uz sacīkstes principu, atspulgu.

55. Turklāt ir jāņem vērā, ka dažās dalībvalstīs maksājuma rīkojuma procedūras ir nevis profesionālu tiesnešu kompetencē, bet gan, lai samazinātu tiesu sistēmas noslogojumu, šī kompetence ir deleģēta tiesu ierēdņiem ( 56 ). Ņemot vērā līguma noteikuma negodīguma izvērtējuma sarežģīto raksturu un sekas, kādas līgumslēdzējām pusēm rada atzinums par noteikuma spēkā neesamību, šis uzdevums tomēr būtu jāatstāj tiesnešu kompetencē. Tādēļ, ja Tiesa uzskatītu, ka no Direktīvas 93/13 6. panta var izrietēt Savienības tiesībās noteikts pienākums valsts tiesai arī maksājuma rīkojuma procedūrā veikt visaptverošu pārbaudi, kā arī in limine litis pieņemt lēmumu par patēriņa kredītlīgumā ietverta noteikuma spēkā neesamību, tas nozīmētu vajadzību organizatoriski pielāgot valstu tiesu sistēmas. Būtu jāveic nopietni pasākumi, lai pieteikumus izdot maksājuma rīkojumu lietās par patērētāju tiesībām izskatītu tikai tiesneši. Tomēr šo lietu izdalīšana no parastām maksājuma rīkojuma procedūrām nozīmētu, ka procedūra, iespējams, kļūtu sarežģītāka un tādējādi daļēji tiktu zaudēts valsts tiesu noslogojuma samazināšanas efekts.

56. Līdz ar to es secinu, ka, nosakot pienākumu maksājuma rīkojuma procedūrā veikt visaptverošu pārbaudi, kā arī in limine litis pieņemt lēmumu par patēriņa kredītlīgumā ietverta noteikuma par nokavējuma procentiem spēkā neesamību, radikāli izmainītos šīs procedūras darbība, kas izbeigtu būtisku maksājuma rīkojuma procedūras efektivitātes priekšrocību, proti, neapstrīdētu finanšu prasījumu ātru izpildi.

– Saderība ar procesuālās autonomijas principu

Civilprocesa tiesības Savienības tiesību un valsts tiesību sistēmā

57. Turklāt šaubas rada jautājums, kā šādu interpretāciju, kas saistīta ar tālejošām sekām valsts maksājuma rīkojuma procedūrai, vispār var saskaņot ar Tiesas judikatūru attiecībā uz dalībvalstu procesuālo autonomiju.

58. Proti, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja nav Savienības tiesiskā regulējuma attiecīgajā jautājumā, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām piešķir Savienības tiesības ( 57 ). Galu galā šī dalībvalstu kompetence izriet no apstākļa, ka dalībvalstu procesuālās tiesību normas principā netiek saskaņotas. Šajā jomā nepastāv arī nekāda vispārēja Savienības likumdošanas kompetence. Pēdējais it īpaši attiecas arī uz civilprocesa tiesībām, kas tiek aplūkotas šajā lietā, lai gan Savienības tiesību ietekme ir jūtami palielinājusies ( 58 ). Savienības tiesību ietekme uz valsts civilprocesa tiesībām izpaužas tostarp ar civilprocesuālo normu vairākos sekundāro tiesību aktos ( 59 ), ar Savienības tiesību principu un it īpaši ar Tiesas judikatūras starpniecību.

59. Svarīgs šīs dalībvalstu procesuālās autonomijas ierobežojums izriet galvenokārt no Savienības tiesību vispārējiem principiem, piemēram, saistībā ar subjektīvo tiesību, kas ir paredzētas Savienības tiesību sistēmā, īstenošanu. Tiesa, no vienas puses, attiecībā uz dalībvalstu atlikušo kompetenci šajā jomā gan ir atzinusi plašu dalībvalstu rīcības brīvību procesuālo noteikumu, kuriem jānodrošina attiecīgajām personām Savienības tiesībās noteikto tiesību aizsardzība, izstrādē, no otras puses, tā tomēr ir nepārprotami norādījusi uz Savienības tiesībās noteiktiem šīs dalībvalstu kompetences ierobežojumiem, precizējot, ka attiecīgie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, ko piešķir Savienības tiesību sistēma (efektivitātes princips) ( 60 ).

60. Šie judikatūras principi ir piemērojami arī sistēmai, ko patērētāju aizsardzībai pret negodīgiem noteikumiem komercdarījumos ir ieviesusi Direktīva 93/13. Tiesa pēdējo reizi spriedumā lietā Asturcom Telecomunicaciones ir norādījusi uz procesuālās autonomijas principa nozīmi, tiesai veicot līguma noteikumu pārbaudi. Attiecīgās lietas priekšmets bija jautājums, vai Direktīvu 93/13 var interpretēt tādējādi, ka valsts tiesai, kas izskata pieteikumu par šķīrējtiesas nolēmuma, kurš ieguvis res judicata spēku un kas pieņemts, patērētājam nepiedaloties procesā, piespiedu izpildi, pēc savas ierosmes ir jāizskata jautājums par tirgotāja un patērētāja noslēgtajā līgumā ietvertās šķīrējtiesas klauzulas negodīgumu, kā arī jāatceļ minētais nolēmums ( 61 ). Tiesa uz šo jautājumu atbildēja, atsaucoties uz savu judikatūru, atbilstoši kurai “Savienības tiesības neuzliek valsts tiesai pienākumu nepiemērot iekšējās procesuālās normas, kas nolēmumam piešķir galīga nolēmuma statusu, pat ja tas ļautu novērst Kopienu tiesību pārkāpumu ar attiecīgo nolēmumu” ( 62 ). Konstatējot, ka res judicata jomā nepastāv Savienības tiesiskais regulējums, Tiesa ir norādījusi, ka “res judicata principa īstenošanas kārtība [bija] jānosaka dalībvalstu tiesību sistēmā saskaņā ar šo valstu procesuālās autonomijas principu”, turklāt tā ir atgādinājusi, ka “šī kārtība nedrīkst būt mazāk labvēlīga par to, kas reglamentē līdzīgas iekšzemes situācijas, ne arī tāda, kas padara faktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina Kopienu tiesību sistēmā paredzēto tiesību izmantošanu” ( 63 ).

61. No šā sprieduma var secināt, ka atbilstoši Tiesas viedoklim, ja nav nekādu īpašu Savienības tiesībās ietvertu norāžu, uz valsts civilprocesa tiesībām attiecas tikai līdzvērtības un efektivitātes principi ( 64 ). Tādējādi uzskatīt, ka Savienības tiesības ir pārkāptas, var tikai tad, ja valsts civilprocesa tiesības neatbilst šiem principiem. Tādēļ uz jautājumu, vai, lai īstenotu patērētāju tiesību aizsardzību, valsts maksājuma rīkojuma procedūra ir jāgroza pirmā prejudiciālā jautājuma izpratnē, var atbildēt tikai tad, ja šī valsts procedūra, kuras galvenās pamatiezīmes jau ir raksturotas, neatbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem. Tas turpinājumā ir jāizpēta. Līdzvērtības principa pārkāpuma neesamība

62. Līdzvērtības princips prasa, lai valsts tiesību norma prasībām tiktu piemērota bez izšķirības neatkarīgi no tā, vai ir pārkāptas Eiropas tiesības vai valsts tiesības, ja šādu prasību mērķis un pamats ir līdzīgi ( 65 ). Šajā lietā svarīgā patērētāju tiesību aizsardzības aspekta īpašajā kontekstā tas nozīmē, ka ir jāuzdod jautājums, vai patērētāju aizsardzība pret negodīgiem noteikumiem komercdarījumos, ko Savienības likumdevējs vēlas panākt ar Direktīvu 93/13, valsts mērogā procesuāli tiek nodrošināta tādā pašā apjomā kā patērētāju aizsardzība pret līdzīga tiesību stāvokļa aizskārumiem, kuru aizsargā valsts tiesības. Tādējādi līdzvērtības principa pārkāpums būtu jāapstiprina tikai tādā gadījumā, ja no Direktīvas 93/13 izrietošo tiesību īstenošanai tiktu piemēroti salīdzinoši mazāk labvēlīgi procesuālie noteikumi.

63. Tiesa savā judikatūrā ir iedibinājusi vairākus vispārējus kritērijus, balstoties uz kuriem var novērtēt valsts tiesiskās aizsardzības līdzvērtību tieši Savienības tiesībās nostiprināta tiesiskā stāvokļa respektēšanas jomā. Pats vērtējums galvenokārt notiek, vērtējoši pretstatot attiecīgos procesuālos noteikumus. Šajā ziņā Tiesas nostāja ir tāda, ka, lai novērtētu iespējami līdzīgu iekšēja rakstura prasību vienveidību, kā galvenie kritēriji ir jāizmanto gan attiecīgo prasību priekšmets un pamats, gan to būtiskie elementi ( 66 ). Tiesa turklāt ir paziņojusi, ka, lai konstatētu, vai valsts procesuālais noteikums ir mazāk labvēlīgs, tai ir jāņem vērā tā vieta visā procesā, minētā procesa norise un šo noteikumu īpatnības ( 67 ).

64. Lai gan Tiesa šo uzdevumu principā ir deleģējusi valsts tiesām, lai izmantotu to tiešās zināšanas par valsts procesuālajām tiesībām ( 68 ), tā nav laidusi garām izdevību sniegt apsvērumus par Savienības tiesību interpretāciju ( 69 ) un pie reizes pat izdarīt arī savus secinājumus par līdzvērtības principa ievērošanu konkrētajā lietā ( 70 ), ja tās rīcībā ir pietiekama lietderīga informācija. Tomēr Tiesas mērķis ir tikai sniegt valsts tiesām noderīgas norādes, kas var tām palīdzēt vērtējuma procesā ( 71 ). Šādos apstākļos šķiet pieļaujami sniegt dažus principiālus apsvērumus par noteiktiem pamatlietas elementiem.

65. Runājot par konkrēto pamatlietu, manuprāt, no iesniedzējtiesas apsvērumiem tomēr neizriet nekādas norādes, kas ļautu secināt, ka Spānijas civilprocesa tiesības maksājuma rīkojuma procedūrā paredzētu mazāk labvēlīgus noteikumus patēriņa kredītlīgumos ietverto noteikumu negodīguma pārbaudei atbilstoši Direktīvas 93/13 norādēm nekā pārbaudei par šo patēriņa kredītlīgumu saderību ar valsts tiesību norādēm. Līdz ar to nekas neliecina par līdzvērtības principa pārkāpumu šajā lietā apstrīdētās valsts maksājuma rīkojuma procedūras kontekstā.

66. Tādējādi šīs prejudiciāla nolēmuma procedūras mērķiem ir jāuzskata, ka līdzvērtības princips ir ievērots. Efektivitātes principa pārkāpuma neesamība

67. Visbeidzot, ir jāpārbauda, vai valsts maksājuma rīkojuma procedūras galvenās pamatiezīmes atbilst efektivitātes principam. Attiecīgais princips prasa, lai Savienības tiesību piemērošana netiktu padarīta neiespējama vai pārmērīgi grūta. Šajā sakarā jānorāda uz mērķi, ko Savienības likumdevējs ir izvirzījis Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā, “ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos”. No tiesiskā viedokļa šis mērķis ir kritērijs, kas jāizmanto, lai vērtētu valsts maksājuma rīkojuma procedūru.

68. Valsts tiesas pienākums veikt visaptverošu pārbaudi, kā arī in limine litis pieņemt lēmumu par patēriņa kredītlīgumā ietverta negodīga noteikuma spēkā neesamību nozīmētu aizsargāt patērētāju vēl pirms galīga tiesas sprieduma par finanšu prasījumu pieņemšanas. Tādējādi valsts maksājuma rīkojuma procedūra tiktu papildināta ar preventīvas tiesību aizsardzības mehānismu. Tomēr rodas jautājums, vai šāds mehānisms ir obligāti nepieciešams, lai efektīvi nodrošinātu patērētāja aizsardzību pret negodīgu noteikumu izmantošanu komercdarījumos. Kā jau iepriekš minēts, maksājuma rīkojuma procedūra dalībvalstīs parasti ir veidota tā, ka izvērtējumu, vai līguma noteikums ir negodīgs, veic tiesvedībā, kas balstīta uz sacīkstes principu un kas ierosināma pārsūdzības kārtībā ( 72 ). Šīs tiesvedības ietvaros valsts tiesai ir iespēja īstenot Savienības tiesībās noteikto pienākumu izvērtēt noteikuma negodīgumu. Citiem vārdiem sakot, arī saskaņā ar šo modeli patērētajam ir garantēta tiesību aizsardzība. Šī tiesību aizsardzība tomēr ir atkarīga no maksājuma rīkojuma procedūrā patērētāja paustās vēlmes apstrīdēt attiecīgo rīkojumu.

69. Šaubos, vai Savienības tiesību efektivitāti ietekmē apstāklis, ka tiesību aizsardzība ir atkarīga no patērētāja gribas izpausmes. Tas tāpēc, ka tieši judikatūra apliecina, ka Tiesa ir uzskatījusi par saderīgu ar Direktīvas 93/13 6. un 7. panta norādēm situāciju, kad valsts tiesas aktīva iesaistīšanās, lai izlīdzinātu nevienlīdzīgo stāvokli starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju, ir atkarīga no patērētāja piekrišanas.

70. Vispirms jāatceras spriedums lietā Pannon GSM, kurā Tiesa norāda uz valsts tiesas pienākumu izvairīties piemērot noteikumus, ja tā šos noteikumus atzīst par negodīgiem, tomēr ar nosacījumu, ka “pret to neiebilst patērētājs” ( 73 ). Tiesa pamatojumā norāda, ka valsts tiesas pienākums pēc savas ierosmes veikt izvērtējumu ir vajadzīgs, lai nodrošinātu ar direktīvas noteikumiem sasniedzamās aizsardzības lietderīgo iedarbību. Tomēr vienlaicīgi tā precizē, ka “valsts tiesai nav jāizvairās no noteikumu piemērošanas, ja patērētājs pēc šīs tiesas norādījuma nevēlas celt prasību par noteikumu negodīgo un nesaistošo raksturu”.

71. Vēl jāatceras spriedums lietā Martín Martín ( 74 ), kurā Tiesa izskatīja jautājumu, vai valsts tiesa var pēc savas ierosmes sākt izskatīt Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām ( 75 ), 4. panta pārkāpumu un atzīt par spēkā neesošu līgumu, kam piemērojama minētā direktīva, pamatojoties uz to, ka patērētājs nebija informēts par savām atteikuma tiesībām, kaut arī patērētājs kompetentajās valsts tiesu iestādēs nevienā brīdī nebija izvirzījis prasījumu par spēkā neesamību ( 76 ). Tiesa šajā spriedumā norāda, ka “Kopienu tiesības principā neparedz valsts tiesu pienākumu pēc savas ierosmes izvirzīt pamatu par Kopienu noteikumu pārkāpumu, ja saistībā ar šā pamata izskatīšanu tām būtu jāpārkāpj lietas dalībnieku noteiktās strīda robežas, balstoties uz citiem faktiem un apstākļiem, nevis tiem, ar kuriem savu prasījumu ir pamatojis lietas dalībnieks, kuram ir interese minēto noteikumu piemērošanā” ( 77 ). Tiesa vēl arī paskaidro, ka “šo valsts tiesas tiesību ierobežojumu pamato princips, saskaņā ar kuru tiesvedības ierosināšana ir lietas dalībnieku kompetencē, un līdz ar to tiesa var rīkoties pēc savas ierosmes tikai ārkārtas gadījumos – sabiedriskajās interesēs” ( 78 ). Beigās Tiesa tomēr ir uzskatījusi par pamatotu valsts tiesas aktīvu iesaistīšanos tādā situācijā kā pamatlietā, pamatojot savu lēmumu ar to, ka Direktīvas 85/577 4. pants skar sabiedriskās intereses. Kā, atsaucoties uz maniem secinājumiem šajā lietā ( 79 ), atzīst Tiesa, “Direktīvas [85/577] 4. pantā paredzētais informēšanas pienākums ieņem centrālo vietu Direktīvas vispārējā uzbūvē, jo [..] tas ir būtisks atteikuma tiesību efektīvas izmantošanas un līdz ar to arī patērētāju tiesību aizsardzības lietderīgās iedarbības, ko vēlējies sasniegt Kopienu likumdevējs, garants” ( 80 ). Šajā sakarā jānorāda, ka Tiesa iespēju atzīt apstrīdēto līgumu par spēkā neesošu ir uzskatījusi par “attiecīgiem patērētāju tiesību aizsardzības pasākumiem” direktīvas 4. panta trešās daļas izpratnē gadījumā, ja netiek ievērots informēšanas pienākums. Tomēr šajā sakarā nedrīkst nepieminēt, ka, atsaucoties uz iepriekš minēto fragmentu spriedumā lietā Pannon GSM ( 81 ), Tiesa arī ir precizējusi, ka “valsts tiesa noteiktos apstākļos var ņemt vērā arī patērētāja vēlmi atstāt spēkā attiecīgo līgumu” ( 82 ).

72. Visbeidzot, ir jāatceras spriedums lietā Asturcom Telecomunicaciones, kurā Tiesai tika uzdots jautājums, vai valsts tiesai, kas izskata pieteikumu par šķīrējtiesas nolēmuma, kurš ieguvis res judicata spēku un kurš pieņemts, patērētājam nepiedaloties procesā, piespiedu izpildi, pēc savas ierosmes ir jāizskata jautājums par tirgotāja un patērētāja noslēgtajā līgumā ietvertās šķīrējtiesas klauzulas negodīgumu, kā arī jāatceļ minētais nolēmums ( 83 ). Zīmīga bija Tiesas veiktā diferenciācija salīdzinājumā ar spriedumu lietā Mostaza Claro, norādot, ka atšķirībā no lietas Mostaza Claro pamatā esošiem faktiem “patērētājs palika pilnīgi pasīvs dažādu procesu, kas saistīti ar strīdu starp viņu un tirgotāju, laikā un it īpaši nav cēlis prasību atcelt pieņemto šķīrējtiesas nolēmumu, lai apstrīdētu šķīrējtiesas klauzulas negodīgumu, un līdz ar to minētais nolēmums varēja iegūt res judicata spēku” ( 84 ). Atšķirībā no mana piedāvātā risinājuma ( 85 ) Tiesa nosprieda nenoteikt valsts tiesai šādu pienākumu. Gluži pretēji, tā prejudiciālā jautājuma noskaidrošanu atstāja valsts tiesību sistēmas kompetencē, tikai izvērtējot, vai atbilstošās Spānijas procesuālās tiesības atbilda līdzvērtības un efektivitātes principiem. Valsts tiesas pienākumu pēc savas ierosmes izvērtēt šķīrējtiesas klauzulas negodīgumu piespiedu izpildes kontekstā Tiesa saskatīja tikai tiktāl, ciktāl, izskatot līdzīgas iekšzemes prasības, šāds izvērtējums atbilstoši valsts procesuālo tiesību noteikumiem vispār bija iespējams ( 86 ).

73. Minētā judikatūra pierāda, ka Tiesa cenšas interpretēt Savienības tiesības tādā veidā, kas atbilstīgi ņem vērā patērētāja individuālās intereses, dodot viņam iespēju patstāvīgi izlemt, vai viņš civilprocesā, ko galvenokārt raksturo pušu iniciatīvas princips, grib izmantot aizsardzību, ko nodrošina patērētāju tiesību aizsardzības noteikumi ( 87 ). Šāda patērētāja procesuālā statusa interpretācija atbilst arī judikatūrā iedibinātam “samērā informēta, uzmanīga un apdomīga”patērētāja modelim ( 88 ). Spriedumā lietā Pannon GSM izmantotās pieejas īpatnība ir tā, ka tā pasargā patērētāju no uzspiestas aizsardzības, kas atbilst idejai par patērētāju aizsardzību, sniedzot viņiem atbilstošu informāciju. Proti, Tiesa ņem vērā apstākli, ka patērētājs individuālā gadījumā var būt ieinteresēts saglabāt attiecīgo noteikumu, piemēram, jurisdikcijas gadījumā, ja patērētājs grib tiesāties noteikumā paredzētajā vietā ( 89 ). Un otrādi, šķiet, ka Tiesa sliecas ņemt vērā arī patērētāja atteikšanos no viņa tiesību ievērošanas, kā to apliecina spriedums lietā Asturcom Telecomunicaciones. Saskaņā ar šo spriedumu šķiet, ka Savienības tiesībās noteiktais valsts tiesas pienākums, aktīvi iesaistoties patērētāju aizsardzībā pret negodīgiem noteikumiem, ir spēkā tikai tiktāl, ciktāl to pieļauj valsts procesuālās tiesības.

74. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es secinu, ka sistēmas, kas ieviesta ar Direktīvu 93/13, lietderīgo iedarbību neietekmē apstāklis, ka valsts tiesai netiek noteikts pienākums in limine litis un pēc savas ierosmes lemt par patēriņa kredītlīgumā ietverta negodīga noteikuma nesaistošo raksturu. Tiktāl var piekrist šajā ziņā vienprātīgajam visu lietas dalībnieku viedoklim, atbilstoši kuram, lai nodrošinātu patērētāja aizsardzību pret prasījumiem, kas balstīti uz negodīgiem līguma noteikumiem, šķiet pietiekami, ka patērētājam, attiecībā uz kuru ir iesniegts pieteikums izdot maksājuma rīkojumu, kā tas parasti ir paredzēts valsts maksājuma rīkojuma procedūrā, tiek dota iespēja to apstrīdēt, izvirzot iebildumu. Šajā apstāklī nav saskatāms efektivitātes principa pārkāpums.

75. Šie apsvērumi noteikti attiecas tikai uz patērētāja aizsardzību. Tomēr nedrīkst neņemt vērā, ka Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā ir skaidri prasīts ieviest adekvātus un efektīvus līdzekļus arī “konkurentu interesēs”. Citiem vārdiem sakot, ir jāveido procedūras, kurās vienlīdz tiek ņemtas vērā abu līgumslēdzēju pušu intereses. Šajā ziņā jākonstatē, ka, pārnesot noteikuma negodīguma pārbaudi uz pārsūdzības kārtībā ierosināmu tiesvedību, kas balstīta uz sacīkstes principu, vienlaicīgi tiek novērsta situācija, ka valsts tiesa atzīst noteikta līguma noteikuma nesaistošo raksturu, pārdevējam vai piegādātājam pirms tam nedodot iespēju izteikt savus apsvērumus. Kā pamatoti norāda Komisija ( 90 ), tādējādi ir atbilstīgi nodrošināta pārdevēja vai piegādātāja tiesiskās aizsardzības efektivitāte. Starpsecinājums

76. Tādējādi jāsecina, ka līdzvērtības un efektivitātes principi neliek noteikt valsts tiesai pienākumu in limine litis un pēc savas ierosmes lemt par patēriņa kredītlīgumā ietverta negodīga noteikuma nesaistošo raksturu. Tādēļ es neredzu vajadzību ierobežot dalībvalstu procesuālo autonomiju, lai īstenotu patērētāju tiesību aizsardzību.

3) Secinājumi

a) Savienības tiesībās noteikta pienākuma pēc savas ierosmes un in limine litis veikt izvērtējumu maksājuma rīkojuma procedūrā neesamība

77. Tādējādi es secinu, ka pamatlietā nevar piemērot lietas Pénzügyi judikatūru. To nepieļauj, pirmkārt, atšķirīgie apstākļi, kas ir abu lietu pamatā, galvenokārt procesuālā situācija ( 91 ) – maksājuma rīkojuma procedūra pretstatā tiesvedībai, kas balstīta uz sacīkstes principu –, kā arī līguma noteikuma veids ( 92 ) – materiāls noteikums pretstatā vienošanās par jurisdikciju –, kas jāizskata valsts tiesai. Kā vēl vienu argumentu, kas nepieļauj šo judikatūru piemērot pamatlietai, var minēt to, ka pienākums in limine litis un pēc savas ierosmes lemt par patēriņa kredītlīgumā ietverta negodīga noteikuma nesaistošo raksturu būtiski izmainītu maksājuma rīkojuma procedūras darbību ( 93 ), kas ierobežotu dalībvalstu procesuālo autonomiju, lai gan tas nav obligāti nepieciešams, lai nodrošinātu Direktīvas 93/13 lietderīgo iedarbību ( 94 ). Ņemot vērā iepriekš minēto, šāds Savienības tiesībās noteikts valsts tiesas pienākums ir jānoraida.

78. Ņemot vērā faktu, ka Savienības tiesības neparedz valsts tiesai šādu rīcību, tad tās arī netiek pārkāptas, ja valsts tiesa atturas pēc savas ierosmes un in limine litis lemt par patēriņa kredītlīgumā ietverta noteikuma par nokavējuma procentiem nesaistošo raksturu.

b) Dalībvalstu pilnvaras pieņemt stingrākus noteikumus

79. Tostarp jāatgādina, ka ar Direktīvu 93/13, kā skaidri izriet no tās preambulas divpadsmitā apsvēruma, ir veikta tikai daļēja un minimāla tādu valsts tiesību aktu saskaņošana, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem ( 95 ). Būtiska šās direktīvas pamatā esošās minimālās saskaņošanas pieejas normatīvā izpausme ir 8. pantā noteiktais pilnvarojums, kas skaidri paredz dalībvalstu tiesības pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāja aizsardzības līmeni. Kā es jau esmu paskaidrojusi savos secinājumos lietā Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, šāda minimālā saskaņošana sniedz dalībvalstīm ievērojamu rīcības brīvību ( 96 ), ko ierobežo tikai vispārējās Savienības tiesībās noteiktās robežas, galvenokārt primārās tiesības ( 97 ). Tādējādi dalībvalstis principā var savās civilprocesa sistēmās paredzēt savām tiesām pienākumu maksājuma rīkojuma procedūrā pēc savas ierosmes un in limine litis izvērtēt līguma noteikuma negodīgumu.

C – Par otro prejudiciālo jautājumu

80. Lai valsts tiesai varētu sniegt lietderīgu atbildi, otrais prejudiciālais jautājums ir jāpārformulē, jo, ciktāl tā mērķis atbilstoši formulējumam ir saņemt no Tiesas direktīvai atbilstošu Dekrētlikuma Nr. 1/2007 83. panta interpretāciju, ņemot vērā Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu un Direktīvas 2009/22 2. punktu, tas būtu jāatzīst par nepieņemamu atbilstīga interpretācijas priekšmeta neesamības dēļ ( 98 ).

81. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā atbilstoši LESD 267. pantam Tiesai nav jāizvērtē valsts tiesību aktu atbilstība Savienības tiesībām, nedz arī jāinterpretē valsts tiesību akti. Tomēr Tiesa var iesniedzējtiesai sniegt visus Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai ļautu izlemt jautājumu par šādu saderīgumu, taisot spriedumu izskatāmajā lietā ( 99 ). Šim nolūkam Tiesai no informācijas kopuma, ko tai sniegusi valsts tiesa, ir jānošķir tie Savienības tiesību aspekti, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā lietas priekšmetu ( 100 ).

82. Otrais prejudiciālais jautājums, ņemot vērā gan nolēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu raksturotās pamatlietas problēmas, gan pirmo prejudiciālo jautājumu (“patēriņa kredītlīgumā ietverta noteikuma spēkā neesamība un koriģēšana”), ir jāinterpretē tādējādi, ka iesniedzējtiesa galvenokārt lūdz sniegt Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta interpretāciju. Proti, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā šajā direktīvas noteikumā paredzētās tiesiskās sekas, kas patērētājam izriet no negodīga līguma noteikuma nesaistošā rakstura, tā var aizstāt par negodīgu atzīto līguma noteikumu ar citu, kas nav kvalificējams kā negodīgs.

83. Manuprāt, atbilde uz šo jautājumu izriet gan no Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta formulējuma, gan tā normatīvā mērķa.

84. Vispirms ir jāsecina, ka Direktīvā 93/13 nav skaidri paredzēta nedz negodīgu noteikumu “aizstāšana”, nedz atbilstošas pilnvaras tiesai veikt šādu aizstāšanu. Tā vietā direktīvas 6. panta 1. punkts vienīgi paredz juridiskās sekas, kas patērētājam izriet no šādu noteikumu “nesaistošā rakstura” ( 101 ). Tas pats izriet arī no direktīvas preambulas divdesmit pirmā apsvēruma. Šī norāde, ciktāl tā sniedzas, ir dalībvalstīm obligāta, tādēļ nav atļautas nekādas atkāpes. Atbilstoši savam mērķim direktīvas 6. panta 1. punktam arī transponēšanas kontekstā ir jāparedz tiesiskās sekas – nesaistošais raksturs –, kas ir obligātas un nav apspriežamas līgumā.

85. Vēl ir jāsecina, ka direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka pēc negodīgā noteikuma atzīšanas par nesaistošu līgumam “pie tādiem pašiem noteikumiem jāturpina pusēm būt saistošam”, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem. Direktīvas preambulas divdesmit pirmajā apsvērumā šai ziņā ir paredzēts, ka “līgums uz tiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs”. Tādējādi direktīvas 6. panta 1. punktā ietvertais regulējums jāinterpretē tādējādi, ka pēc negodīgo noteikumu izslēgšanas līgumam jāturpinās negrozītā veidā ar tiem pašiem noteikumiem, ja tas juridiski ir iespējams, kas jau pēc definīcijas izslēdz jebkādu noteikumu aizstāšanu vai līguma koriģēšanu.

86. Tuvāk aplūkojot direktīvas 6. panta 1. punkta normatīvo mērķi, rodas vēl citi argumenti, kas iestājas pret valsts tiesas pilnvarām koriģēt noteikumus. Kā jau iepriekš raksturots, valsts tiesas atzinuma par negodīgo noteikumu nesaistošo raksturu mērķis ir nepieļaut, ka patērētājam šādi noteikumi ir saistoši. Tomēr tādējādi vienlaicīgi tiek īstenots vēl viens Direktīvas 93/13 ilgtermiņa mērķis, proti, novērst negodīgu noteikumu izmantošanu komercdarījumos, kā tas izriet no direktīvas 7. panta 1. punkta. Kā Tiesa ir skaidri atzinusi savā judikatūrā, šim nolūkam Direktīva 93/13 izmanto preventīvo iedarbību, kādu pārdevējam vai piegādātājam rada tiesas veikts noteikuma negodīguma izvērtējums ( 102 ).

87. Tādēļ, lai konstatētu, vai līguma koriģēšana, aizstājot attiecīgo negodīgo noteikumu ar citu, kā tas ir noticis pamatlietā, ir pretrunā Direktīvas 93/13 norādēm, ir jāpārbauda, vai šāda korekcija var ilgstoši mazināt preventīvo iedarbību, ko rada noteikuma negodīguma izvērtējums. Proti, tas nozīmētu, ka vairs nebūtu nodrošināta direktīvas lietderīgā iedarbība, un tas būtu pretrunā Savienības tiesībās noteiktajam aizliegumam, pieņemot dalībvalstu transponēšanas aktus, traucēt īstenot direktīvas mērķus.

88. Šāda līguma koriģēšana būtiski samazina pārdevēja vai piegādātāja risku saistībā ar negodīgu noteikumu izmantošanu komercdarbībā. Kamēr pārdevējam vai piegādātājam, iespējams, jāuztraucas par to, ka noteikuma nesaistošā rakstura atzīšanas dēļ tam turpinās būt saistošs varbūt mazāk labvēlīgs līgums, līguma koriģēšana iepriekš minētajā izpratnē galu galā tuvina līguma nosacījumus stāvoklim, kas atbilst normatīvajiem aktiem un tādējādi ir pieņemams pārdevējam vai piegādātājam ( 103 ). Turklāt arī situācijās, kad viena vai vairāku noteikumu negodīguma dēļ viss līgums kļūtu spēkā neesošs, pārdevējs vai piegādātājs var paļauties uz to, ka līgums tomēr paliks spēkā, kas, iespējams, var neatbilst patērētāja interesēm. Pārdevēja vai piegādātāja gadījumā izredzēm novērst līguma spēkā neesamības iemeslus, kā arī risku pārskatāmībai varētu būt pretējs efekts, nekā to ir gribējis direktīvas pieņēmējs. Tie drīzāk varētu pamudināt pārdevēju vai piegādātāju vienkārši “izmēģināt laimi” un iekļaut līgumā pēc iespējas vairāk negodīgu noteikumu cerībā, ka valsts tiesa lielāko daļu šo noteikumu nemaz nepamanīs. Kā pamatoti piebilst Komisija ( 104 ), šādā juridiskā situācijā pārdevējs vai piegādātājs galu galā varētu just izaicinājumu, it īpaši tādēļ, ka, mēģinot pret patērētāju piemērot savus noteikumus, tam nebūtu ko zaudēt. Šie piemēri parāda, ka iespēja tiesai vēlāk koriģēt līgumu ne tikai mazinātu preventīvo iedarbību, kas izriet no direktīvas 6. panta, bet pat radītu atgriezenisku efektu. Tādējādi tiktu traucēta Direktīvas 93/13 mērķu īstenošana.

89. Ņemot vērā šo rezultātu, jāuzskata, ka Direktīvas 93/13 lietderīgā iedarbība ir mazināta. Līdz ar to uz prejudiciālo jautājumu arī ir jāatbild tādējādi, ka direktīvas 6. panta 1. punkts nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā Dekrētlikuma Nr. 1/2007 83. pants, kas valsts tiesai ļauj negodīgu līguma noteikumu aizstāt ar citu, kas nav kvalificējams kā negodīgs ( 105 ). Valsts tiesas pienākums ir šo valsts tiesību normu interpretēt un piemērot atbilstoši direktīvas noteikumiem. Piemērojot valsts tiesību aktus, valsts tiesai tie jāinterpretē, cik vien tas iespējams, šīs direktīvas teksta un mērķa kontekstā, lai sasniegtu tās noteikto rezultātu un nodrošinātu atbilstību EKL 288. panta trešajai daļai ( 106 ).

D – Par trešo prejudiciālo jautājumu

90. Vēl iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tiesas pārbaudi pēc savas ierosmes un in limine litis var neveikt, ja ir sniegta skaidra informācija par noteiktiem aizdevuma līguma aspektiem, kā tas ir paredzēts Eiropas maksājuma rīkojuma procedūrā. Ar to iesniedzējtiesa domā Regulas Nr. 1896/2006 par Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru 7. pantā ietverto regulējumu, atbilstoši kuram pieteikumā Eiropas maksājuma rīkojumam jānorāda informācijas kopums, kas konkrēti ir minēts 2. punktā. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa izvirza hipotēzi, ka noteiktu materiālu prasību izvirzīšana, iespējams, varētu kompensēt kontroles iespējas in limine litis neesamību ( 107 ). Šķiet, ka šie apsvērumi balstās uz apstākli, ka atbilstoši iesniedzējtiesas sniegtajai informācijai Spānijas tiesību akti neprasa sniegt šāda veida informācijas kopumu.

91. Galu galā tomēr nav skaidrs, ko ar šo prejudiciālo jautājumu vēlas noskaidrot. No vienas puses, kā ierosina Spānijas valdība un Komisija ( 108 ), šo jautājumu varētu uzskatīt par hipotētisku un tādējādi atbilstoši Tiesas judikatūrai tomēr par nepieņemamu tiktāl, ciktāl tā mērķis ir Regulas Nr. 1896/2006 interpretācija, it īpaši tādēļ, ka pamatlietā tiek aplūkota tikai valsts maksājuma rīkojuma procedūra, kurai ir piemērojami tikai Spānijas civilprocesa tiesību noteikumi. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka tiktāl, ciktāl valsts tiesu uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību normu interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu ( 109 ), izņemot gadījumus, kad tā patiesībā tiek lūgta izšķirt mākslīgi konstruētu strīdu, sniegt atzinumu par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem, kad pieprasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar īstenību vai strīda priekšmetu vai Tiesas rīcībā nav faktisku vai juridisku ziņu, kas vajadzīgas, lai atbilstoši nolūkam atbildētu uz tai iesniegtajiem jautājumiem ( 110 ).

92. Tomēr pirmajā brīdī acīmredzamais prejudiciālā jautājuma hipotētiskais raksturs izzūd tad, kad attiecīgais jautājums, ņemot vērā iesniedzējtiesas apsvērumus, tiek interpretēts tādējādi, ka ar to lūdz sniegt informāciju, kādas norādes no Regulas Nr. 1896/2006 izriet attiecībā uz pieteikuma par valsts maksājuma rīkojumu satura prasībām. Proti, no nolēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka iesniedzējtiesa apsver Regulas Nr. 1896/2006 “analogu piemērošanu”. Tomēr Regulas Nr. 1896/2006 7. panta analoga piemērošana galu galā faktiski nozīmētu valsts civilprocesa tiesību saskaņošanu, kas nav bijis Savienības likumdevēja mērķis. Proti, kā izriet no regulas preambulas 10. apsvēruma, “ar šo regulu izveidotajai procedūrai būtu jākalpo kā papildu un fakultatīvam līdzeklim prasītājam, neatņemot tam tiesības izmantot valsts tiesību aktos paredzētu procedūru”. Savienības likumdevēja izstrādātais Eiropas maksājuma rīkojuma procedūras kā papildu un fakultatīvas procedūras koncepts neapstrīdētu finanšu prasījumu pārrobežu atgūšanai apliecina, ka valsts procedūra un Eiropas procedūra bija domātas, lai darbotos paralēli viena otrai ( 111 ). Turklāt regulas un valsts tiesību aktu attiecības tiek precizētas otrajā teikumā, no kura skaidri izriet, ka “šī regula neaizvieto un nesaskaņo spēkā esošos mehānismus neapstrīdētu prasījumu [atgūšanai] saskaņā ar valsts tiesību aktiem”. Līdz ar to no Regulas Nr. 1896/2006 neizriet saistošas norādes ( 112 ), kā saturiski būtu jānoformē pieteikums par valsts maksājuma rīkojuma izdošanu.

93. Neņemot vērā iepriekš minēto, atbilde uz trešo prejudiciālo jautājumu izriet jau no maniem apsvērumiem par pirmo un otro prejudiciālo jautājumu. Atbilstoši tiem Savienības tiesībās dalībvalstīm nav noteikts pienākums savās tiesību sistēmās paredzēt, ka maksājuma rīkojuma procedūrā pēc savas ierosmes un in limine litis ir jāizvērtē līguma noteikumu negodīgums. Tomēr, pamatojoties uz Direktīvas 93/13 8. pantā noteikto dalībvalstu rīcības brīvību, tās šādu kārtību var noteikt patērētāju tiesību aizsardzības interesēs.

E – Par ceturto un piekto prejudiciālo jautājumu

94. Šaubas ir arī par nepieciešamību atbildēt uz ceturto prejudiciālo jautājumu. Tiktāl, ciktāl tā mērķis ir Direktīvas 2008/48 interpretācija, uzmanība ir jāpievērš faktam, ka attiecīgā direktīva pamatlietas apstākļiem nav piemērojama ratione temporis. Proti, tā ir pieņemta 2008. gada 23. aprīlī un stājās spēkā 2008. gada 11. jūnijā, turklāt termiņš tās transponēšanai valsts tiesību aktos ir beidzies 2010. gada 12. maijā. Turpretim apstrīdētais aizdevuma līgums ir noslēgts jau 2007. gada 28. maijā, t.i., laika ziņā vēl pirms Direktīvas 2008/48 spēkā stāšanās.

95. Direktīvā 2008/48 gan ir paredzēti pārejas pasākumi, tomēr ir jāņem vērā direktīvas 30. pants, kurā ir skaidri noteikts, ka šo direktīvu nepiemēro kredītlīgumiem, kas pastāv dienā, kad stājas spēkā valsts īstenošanas pasākumi. Šī tiesību norma neattiecas tikai uz 11., 12., 13. un 17. pantu, kā arī 18. panta 1. punkta otro teikumu un 18. panta 2. punktu, kuru piemērošana dalībvalstīm “jānodrošina arī beztermiņa kredītlīgumiem, kas ir spēkā dienā, kad valstī stājas spēkā īstenošanas pasākumi”. Tomēr pie šīm atkāpēm nepieder 5. panta 1. punkta l) un m) apakšpunkts, 6. pants un 10. panta 2. punkta l) apakšpunkts, kas kreditoram nosaka noteiktu pienākumu attiecībā uz informāciju, kas sniedzama kredītņēmējam pirms līguma noslēgšanas un ir prejudiciālā jautājuma priekšmets. Mēģinājums tomēr sniegt valsts tiesai lietderīgu atbildi, ņemot vērā nevis Direktīvu 2008/48, bet gan šeit ratione temporis piemērojamo iepriekšējo Direktīvu 87/102, arī saskaras ar nepārvaramām grūtībām, jo iepriekšējā direktīvā nav ietverti tādi noteikumi, kas atbilstu iepriekš minētajiem direktīvas noteikumiem. Tādējādi Direktīvas 87/102 interpretācija nevar sniegt atbildi uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem.

96. Ņemot vērā faktu, ka ceturtajam prejudiciālajam jautājumam nav saistības ar pamatlietu, uz to nav jāatbild. Tomēr iesniedzējtiesai būtu jānorāda, ka Direktīva 2008/48 nav piemērojama ratione temporis.

97. Attiecībā uz piekto prejudiciālo jautājumu vispirms, šķiet, jānorāda uz kļūdu, kādu iesniedzējtiesa ir acīmredzami pieļāvusi, formulējot attiecīgo jautājumu. Tā kā jautājumā minētiem noteikumiem nav nekāda sakara ar raksturoto regulējuma priekšmetu, kā to pamatoti secina arī Komisija ( 113 ), ir jāuzskata, ka iesniedzējtiesa drīzāk atsaucas uz Direktīvas 87/102 6. panta 2. punktu un 7. pantu. Proti, tiesības saņemt informāciju, kā arī netaisnas iedzīvošanās aizlieguma princips ir nostiprināti Direktīvā 87/102, nevis iesniedzējtiesas minētajā Direktīvā 2008/48.

98. Šā pieņēmuma pareizība paredz, ka vēl ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā konkrēto pamatlietas problemātiku, prejudiciālo jautājumu var uzskatīt arī par nozīmīgu lietas izlemšanai.

99. Šajā ziņā jāsecina, ka nolēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu nekas neliecina, ka pamatlietā būtu radusies problēma saistībā ar Direktīvas 87/102 6. panta 2. punktā reglamentēto kreditora pienākumu “līguma darbības laikā patērētāju informēt par jebkurām izmaiņām gada procentu likmē vai attiecīgajos maksājumos tad, kad tās notiek”. Turklāt šis pienākums atbilstoši Direktīvas 87/102 6. panta 1. punktam attiecas tikai uz līgumiem starp patērētāju un kredītiestādi vai finanšu iestādi par kredīta kā avansa maksājuma norēķinu kontā piešķiršanu. Tā kā šķiet, ka saskaņā ar pieejamo informāciju par lietas apstākļiem apstrīdētais aizdevuma līgums neietilpst šajā kredītlīgumu kategorijā, Direktīvas 87/102 6. panta 2. punkts nav jāinterpretē, lai izlemtu pamatlietu.

100. Līdzīgi šķiet, ka pamatlietas izlemšanai nav jāinterpretē arī Direktīvas 87/102 7. pants. Šis direktīvas noteikums nosaka dalībvalstīm pienākumu “gadījumā, kad piešķirts kredīts preču iegādei, [..] izstrādā[t] nosacījumus, saskaņā ar kuriem preces var paņemt atpakaļ, īpaši, ja patērētājs nav devis savu piekrišanu”. Vēl tajā ir paredzēts, ka dalībvalstis “nodrošina to, ka, ja kreditors atgūst savā īpašumā preces, norēķināšanos pušu starpā veic tā, lai nodrošinātu to, ka šī paņemšana atpakaļ neizraisa netaisnīgu iedzīvošanos uz citu rēķina”. Tostarp nolēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu nekas neliecina, ka pamatlietā būtu radusies problēma saistībā ar preces atgriešanu atpakaļ kreditoram. Iespējams, iesniedzējtiesa tomēr aplūko varbūtēju situāciju, kurā pārdevējs vai piegādātājs, ņemot vērā patērētāja līgumsaistību neizpildi, varētu prasīt aizdevuma atmaksu, tomēr šajā gadījumā rastos jautājums, vai kreditoram būtu arī tiesības saņemt par negodīgiem uzskatāmos nokavējuma procentus. Proti, šos nokavējuma procentus citādi varētu uzskatīt par netaisnu iedzīvošanos. Tomēr nolēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu trūkst norādes, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu mērķis ir noskaidrot šo jautājumu.

101. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es secinu, ka uz ceturto un piekto prejudiciālo jautājumu nav jāatbild.

F – Par sesto prejudiciālo jautājumu

102. Uzdodot sesto prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa galvenokārt vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2005/29 11. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka valsts tiesa pēc savas ierosmes kā negodīgu var vērtēt praksi iekļaut līguma tekstā noteikumu par nokavējuma procentiem.

103. Šajā direktīvas noteikumā, kuru iesniedzējtiesa min savā prejudiciālajā jautājumā, ir paredzēts vispārējs mērķis, kas dalībvalstīm jāsasniedz, pieņemot attiecīgus tiesību aktus. Šajā ziņā jānodrošina “piemēroti un efektīvi līdzekļi, lai apkarotu negodīgu komercpraksi nolūkā nodrošināt šīs direktīvas prasību ievērošanu” patērētāju interesēs. Tādi līdzekļi ietver tiesību normas, saskaņā ar kurām var celt prasību tiesā pret šādu negodīgu komercpraksi un/vai ierosināt šādas negodīgas komercprakses izskatīšanu administratīvā iestādē, kas ir kompetenta vai nu pieņemt lēmumus par sūdzībām, vai ierosināt attiecīgu tiesvedību. Tātad jāsecina, ka, lai apkarotu negodīgu komercpraksi, Direktīva 2005/29 valsts mērogā ļauj paredzēt gan tiesvedību, gan administratīvu procesu.

104. Tomēr prejudiciāla nolēmuma tiesvedības mērķiem svarīgs ir tikai pirmais variants, jo izvirzītie tiesību jautājumi attiecas uz valsts maksājuma rīkojuma procedūru, kas tiek izskatīta valsts tiesā. Šajā kontekstā jāsecina, ka Direktīvas 2005/29 11. panta 2. punktā dalībvalstu tiesām ir paredzētas plašas pilnvaras, kuru galvenās pamatiezīmes šajā punktā ir izklāstītas. Šīs pilnvaras, cita starpā, paredz pieņemt tiesas nolēmumu par negodīgas komercprakses aizliegšanu, noteikt pagaidu noregulējumu, kā arī noteikt pasākumus, lai novērstu šādas komercprakses radītās sekas.

105. Saskaņā ar šā direktīvas noteikuma viennozīmīgo formulējumu atbilstošās pilnvaras dalībvalstis piešķir, tikai transponējot direktīvu, turklāt tās ievēro noteiktas Savienības tiesību obligātās prasības ( 114 ). Turklāt, transponējot direktīvu, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība ( 115 ). Direktīva 2005/29 gan paredz pilnībā saskaņot materiālos noteikumus par negodīgu uzņēmumu komercpraksi pret patērētājiem ( 116 ), tomēr ne procesuālos instrumentus, lai apkarotu šādu komercpraksi. Savukārt attiecībā uz jautājumu par Direktīvas 2005/29 tiešo piemērojamību, uz ko norāda iesniedzējtiesa, atsaucoties uz acīmredzami nenotikušo Direktīvas 2005/29 transponēšanu Spānijas tiesību aktos, manuprāt, no iepriekš minētajiem secinājumiem izriet, ka tas nav skaidri paredzēts un Direktīvas 2005/29 normatīvā mērķa nolūks, šķiet, arī nav bijis sniegt šādu iespēju. Proti, kā argumentu pret to, lai valstu tiesas visos gadījumos tieši piemērotu Direktīvas 2005/29 noteikumus, var minēt apstākli, ka no 11. panta 1. punkta tieši izriet, ka procedūrām, kas jāizstrādā dalībvalstīm, vispirms tomēr jānodrošina direktīvas īstenošana. Tādējādi atbilstīgu līdzekļu izstrāde negodīgas komercprakses apkarošanai ir obligāts nosacījums, lai valsts mērogā īstenotu direktīvā noteiktos mērķus ( 117 ).

106. Neskatoties uz šīs interpretācijas rezultātu, attiecībā uz prejudiciālā jautājuma nozīmi pamatlietas izlemšanā ir jāsecina, ka nolēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu nekas neliecina, ka pirmās instances tiesa līguma noteikumu par nokavējuma procentiem, ko tā ir atzinusi par negodīgu, vienlaicīgi būtu kvalificējusi kā negodīgu komercpraksi Direktīvas 2005/29 izpratnē. Iesniedzējtiesa, kura pirmā ir izvirzījusi jautājumu par Direktīvas 2005/29 piemērojamību pamatlietai, norāda tikai uz “iespējamu negodīgu komercpraksi” ( 118 ), nesniedzot pamatojumu šādam pieņēmumam. Ņemot vērā kopsakaru, var uzskatīt, ka negodīga komercprakse, pēc iesniedzējtiesas domām, izpaužas pārāk augstu nokavējuma procentu noteikšanā. Tomēr skopie apsvērumi nolēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu neļauj pārliecināti secināt, vai iesniedzējtiesa direktīvas noteikumus vispār ir piemērojusi lietas apstākļiem. No tā izriet, ka lūgumam interpretēt Direktīvu 2005/29 nav nekādas saistības ar pamatlietu. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka prejudiciālais jautājums ir hipotētisks, kā to uzskata arī lietas dalībnieki. Līdz ar to arī sestais prejudiciālais jautājums ir jāatzīst par nepieņemamu.

VII – Secinājumi

107. Ņemot vērā minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Audiencia Provincial de Barcelona uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīva 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tā nenosaka valsts tiesai pienākumu valsts maksājuma rīkojuma procedūrā pēc savas ierosmes un in limine litis lemt par patēriņa kredītlīgumā ietverta noteikuma par nokavējuma procentiem nesaistošo raksturu, ja atbilstoši valsts procesuālajām tiesībām šāda noteikuma negodīgumu var vērtēt tiesvedībā, kas balstīta uz sacīkstes principu, kuru pārsūdzības kārtībā ierosina parādnieks un kurā valsts tiesai ir iespēja iegūt vajadzīgo juridisko un faktisko pamatojumu, lai veiktu šādu vērtējumu; 2) Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kas valsts tiesai ļauj patērētāju līgumu koriģēt tādējādi, ka negodīgais līguma noteikums tiek aizstāts ar citu, kas nav kvalificējams kā negodīgs; 3) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Regulas (EK) Nr. 1896/2006, ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru, noteikumi nav piemērojami valsts maksājuma rīkojuma procedūrai.

( 1 ) Secinājumu oriģinālvaloda – vācu. Tiesvedības valoda – spāņu.

( 2 ) Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīva 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.).

( 3 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīva 2009/22/EK par aizliegumiem saistībā ar patērētāju interešu aizsardzību (OV L 110, 30. lpp.).

( 4 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Regula (EK) Nr. 1896/2006, ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru (OV L 399, 1. lpp.).

( 5 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 23. aprīļa Direktīva 2008/48/EK par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (OV L 133, 66. lpp.).

( 6 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (OV L 149, 22. lpp.).

( 7 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra Direktīva 2011/83/ES par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV L 304, 64. lpp.). Saskaņā ar 28. panta 1. punktu dalībvalstīm direktīva valsts tiesībās jātransponē līdz 2013. gada 13. decembrim.

( 8 ) Direktīvas 2011/83 32. pantā, kas Direktīvā 93/13 iekļauts kā 8.a pants, dalībvalstīm ir noteikts pienākums informēt Komisiju par īpašu valsts tiesību aktu pieņemšanu noteiktās jomās, proti, attiecībā uz Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā paredzētās satura pārbaudes apmēra paplašināšanu, kā arī attiecībā uz sarakstu, kuros ir ietverti par negodīgiem uzskatītie līguma noteikumi, ieviešanu valstīs.

( 9 ) Komisijas 2011. gada 11. oktobra Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par Vienotajiem Eiropas tirdzniecības noteikumiem (COM(2011) 635, galīgā redakcija).

( 10 ) Pēdējo gadu laikā ir kļuvuši intensīvāki Komisijas centieni izveidot Eiropas līgumtiesību instrumentu. 2003. gadā iesniegtajā Komisijas dokumentā “Saskanīgas Eiropas līgumtiesības – Rīcības plāns” tika ierosināta pēc izvēles piemērojama juridiska instrumenta – “pamatprincipu kopums” – izstrāde, kam būtu jāietver Eiropas līgumtiesību kopīgie noteikumi un kopīga terminoloģija. Pēc tam starptautiskā pētnieku grupa “Study Group on a European Civil Code” izstrādāja kopīgo pamatnostādņu uzmetumu, kam ir akadēmisks raksturs (Common Frame of Reference – CFR), turklāt tika ņemti vērā tā dēvētās Lando komisijas izstrādātie “Principles of European Contract Law” (PECL). Uz šo priekšdarbu pamata Eiropas Komisija 2010. gada aprīlī nodibināja Eiropas Līgumtiesību kopīgo pamatnostādņu lietpratēju grupu, kas 2011. gada 3. maijā iesniedza savus pētījumus par realizējamību. Par centieniem izveidot Eiropas patērētāju tiesību kodeksu skat. Lando, O. “On a European Contract Law for Consumers and Businesses – Future Perspectives”, Towards a European Contract Law (red. Reiner Schulze/Jules Stuyck), Minhene, 2011, 203. un 204. lpp., un Mazeaud, D. “Unfairness and Non-negotiated Term”, turpat; S. Hesselink, M. “The Consumer Rights Directive and the CFR: two worlds apart?”, European review of contract law, 5. sējums (2009), Nr. 3, 290. lpp.; Zimmermann, R., “The present state of European private law”, The American journal of comparative law, 57. sējums (2009), Nr. 2, 479. lpp.

( 11 ) 1984. gada 24. jūlijaBOE Nr. 176.

( 12 ) 1998. gada 14. aprīļaBOE Nr. 89.

( 13 ) 2007. gada 30. novembraBOE Nr. 287.

( 14 ) Skat. Gruber, U. Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht – Kommentar (red. Thomas Rauscher), Minhene, 2010, 274. lpp., 1. punkts.

( 15 ) Visas dalībvalstis mēģina daudzo neapstrīdēto prasījumu atgūšanas problēmu atrisināt tiesas ceļā tā, kā tās uzskata par pareizu, ņemot vērā attiecīgās tiesību tradīcijas un procedūras. Dažādie valstu risinājumi stipri atšķiras gan tehniskā ziņā, gan no veiksmīga rezultāta viedokļa. Dažās dalībvalstīs galvenie procesuālie instrumenti saistībā ar prasībām, kas nav juridisku strīdu priekšmets, ir aizmuguriski spriedumi, parastā civilprocesā paredzēti īpaši saīsinātie procesi vai pat pagaidu rīkojumi, kas pēc savas iedarbības ir tikpat kā galīgi, jo praksē gandrīz nekad nenotiek pamata tiesvedība. Dažās dalībvalstīs maksājuma rīkojuma procedūra katrā ziņā ir izrādījusies īpaši efektīva, lai panāktu ātru un izmaksu ziņā izdevīgu to prasījumu atgūšanu, attiecībā uz kuriem jāuzskata, ka tie paliks neapstrīdēti. Sākotnēji šāda procedūra bija paredzēta vienpadsmit dalībvalstu (Austrijas, Beļģijas, Somijas, Francijas, Vācijas, Grieķijas, Itālijas, Luksemburgas, Portugāles, Spānijas, Zviedrijas) civilprocesa tiesībās. Francijas injonction de payer un Vācijas Mahnverfahren ir pazīstamākie piemēri. 1999. gadā līdzīga procedūra tika ieviesta arī Spānijā (proceso monitorio) (skat. Komisijas 2002. gada 12. decembra Zaļo grāmatu par Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru un pasākumiem, kā vienkāršot un paātrināt tiesvedību maza apmēra prasībās, COM(2002) 746, galīgā redakcija). Šī attīstība liecina, ka attiecīgais procedūras veids Eiropas Savienībā gūst arvien lielāku atzinību.

( 16 ) Skat. Hess, B. Europäisches Zivilprozessrecht, Heidelberga, 2010, 556. lpp., § 10, 40. punkts.

( 17 ) Par piekritības regulējumu Vācijā skat., piemēram, Prütting, H./Gehrlein, M., ZPO – Kommentar, 2. izdevums, Ķelne, 2010, 1455. lpp., § 689, 2. punkts; Zeiss, W./Schreiber, K., Zivilprozessrecht, 10. izdevums, 305. lpp.; par piekritības regulējumu Austrijā – Rechberger, W.,/Simotta, D. A., Grundriss des österreichischen Zivilprozessrechts, Vīne, 2003, 302. lpp., 515/3. punkts, un par piekritības regulējumu Spānijā – Alonso Crespo, E., “Algunos medios preventivos o alternativos del proceso civil atribuidos al secretario judicial”, Estudios jurídicos, 2004, 6687. lpp., un Rodríguez Tirado, A. M., Las funciones procesales del Secretario judicial, Barselona, 2001, kuri katrs aplūko jautājumu attiecīgi par Vācijas un Austrijas Rechtspfleger, kā arī Spānijas secretario judicial statusu tiesu sistēmā.

( 18 ) Par piekritības regulējumu Francijā skat., piemēram, Guinchard, S. Droit et pratique de la procédure civile, Parīze, 2004, 629. lpp., un par piekritības regulējumu Itālijā – De Stefano, A. Procedura Civile, Milāna, 2010, 662. lpp., 5144. punkts.

( 19 ) Kā skaidro Sujecki, B., “Das Europäische Mahnverfahren”, Neue Juristische Wochenschrift, 2007, 1625. lpp., par piemēru ņemot interpretējamo Regulas (EK) Nr. 1896/2006 8. panta tekstu, ierobežotam pārbaudes apjomam, kurā gan nav jāizvērtē pamatotība, tomēr jānoraida acīmredzami nepamatoti prasījumi, jāļauj, lai pārbaudi veic nevis tiesnesis, bet gan tiesas ierēdnis. Turklāt šāds pārbaudes apjoms ļauj pilnībā automatizēti pārbaudīt pieteikumus, līdz ar to maksājuma rīkojuma procedūra panāk vēlamo racionalizācijas efektu un mazina noslogojumu.

( 20 ) Par tiesisko regulējumu Francijā skat. Guinchard, S., turpat (18. zemsvītras piezīme), 631. lpp.; Vācijā – Zeiss, W./Schreiber, K., turpat (17. zemsvītras piezīme), 306. lpp., 779. punkts; Austrijā – Rechberger, W./Simotta, D. A., turpat (17. zemsvītras piezīme), 304. lpp., 515/7. punkts, un Itālijā – De Stefano, A., turpat (18. zemsvītras piezīme), 671. lpp., 5210. punkts.

( 21 ) Skat. Gruber, U., turpat (14. zemsvītras piezīme), 275. lpp., 3. punkts, kurš norāda, ka Regulā Nr. 1896/2006 noteiktā procedūra ir balstīta uz tiem pašiem pieņēmumiem kā valstu maksājuma rīkojuma procedūras. Kreditoram izpildraksts jāiegūst vienkāršā, ātrā un no izmaksu viedokļa izdevīgā procedūrā. Tikai tad, ja parādnieks iebilst, procedūra tiek transformēta par parastu civilprocesu.

( 22 ) Skat. Alonso Crespo, E., turpat (17. zemsvītras piezīme), 6687. lpp.; Rechberger, W./Simotta, D. A., turpat (17. zemsvītras piezīme), 301. lpp., 515/2. punkts, kuri norāda uz priekšrocībām, ar maksājuma rīkojuma procedūras palīdzību rentablā veidā iegūstot izpildrakstu.

( 23 ) Skat. 2000. gada 27. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C-240/98 līdz C-244/98 Océano Grupo Editorial un Salvat Editores (Recueil, I-4941. lpp., 25. punkts) un 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-168/05 Mostaza Claro (Krājums, I-10421. lpp., 25. punkts).

( 24 ) Skat. 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā Mostaza Claro (minēts iepriekš 23. zemsvītras piezīmē, 36. punkts) un 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-243/08 Pannon GSM (Krājums, I-4713. lpp., 25. punkts). Par šīs judikatūras kritiku skat. Hesselink, M. “Unfair Terms in Contracts Between Businesses”, Towards a European Contract Law (red. Reiner Schulze/Jules Stuyck), Minhene, 2011, 132. un 133. lpp.

( 25 ) Skat. spriedumu apvienotajās lietās Océano Grupo Editorial un Salvat Editores (minēts iepriekš 23. zemsvītras piezīmē, 27. punkts) un spriedumu lietā Mostaza Claro (minēts iepriekš 23. zemsvītras piezīmē, 26. punkts), kā arī 2009. gada 6. oktobra spriedumu lietā C-40/08 Asturcom Telecomunicaciones (Krājums, I-9579. lpp., 31. punkts).

( 26 ) Spriedums lietā Asturcom Telecomunicaciones (minēts iepriekš 25. zemsvītras piezīmē, 32. punkts). Par tiesas īstenoto vispārējo līguma noteikumu satura pārbaudi, ņemot vērā labticības principu, skat. Basedow, J. “Der Europäische Gerichtshof und das Privatrecht”, Archiv für die civilistische Praxis, 210. sējums (2010), 172. un 173. lpp.

( 27 ) 2002. gada 21. novembra spriedums lietā C-473/00 Cofidis (Recueil, I-10875. lpp., 32. punkts) un spriedums lietā Mostaza Claro (minēts iepriekš 23. zemsvītras piezīmē, 27. punkts).

( 28 ) Spriedums lietā Cofidis (minēts iepriekš 27. zemsvītras piezīmē, 33. punkts) un spriedums lietā Mostaza Claro (minēts iepriekš 23. zemsvītras piezīmē, 28. punkts).

( 29 ) Spriedums lietā Pannon GSM (minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē).

( 30 ) Turpat, 35. punkts.

( 31 ) 2010. gada 9. novembra spriedums lietā C-137/08 Pénzügyi (Krājums, I-10847. lpp.).

( 32 ) Turpat, 56. punkts.

( 33 ) Turpat, 14. un 15. punkts.

( 34 ) Turpat, 18. punkts.

( 35 ) Turpat, 52. punkts.

( 36 ) Turpat, 53. punkts.

( 37 ) Turpat, 54. punkts.

( 38 ) Turpat, 55. punkts.

( 39 ) Skat. manus 2010. gada 6. jūlija secinājumus lietā C-137/08 Pénzügyi (spriedums minēts iepriekš 31. zemsvītras piezīmē, 113. punkts).

( 40 ) Skat. Komisijas procesuālā dokumenta 65. punktu.

( 41 ) Skat. šo secinājumu 4. punktu.

( 42 ) Skat. priekšlikuma regulai 8. nodaļu (79.–86. pants “Negodīgi līguma noteikumi”).

( 43 ) Skat. priekšlikuma regulai VI daļas 16. nodaļas 2. iedaļu (166.–171. pants “Nokavējuma procenti – Vispārīgi noteikumi”).

( 44 ) Priekšlikuma regulai 167. panta 3. punktā ir noteikts: “Līguma noteikums, kas nosaka augstāku procentu likmi, nekā paredzēts 166. pantā, vai procentu uzkrāšanos agrāk par 2. punktā noteikto termiņu, nav saistošs, ciktāl tas būtu negodīgs saskaņā ar 83. pantu”.

( 45 ) Priekšlikuma regulai 83. panta 2. punktā ir noteikti kritēriji (noteikuma caurskatāmība; apstākļi, kas pēc būtības saskaņā ar līgumu ir jāizpilda; līguma noslēgšanas brīdī dominējošie apstākļi; citi līguma noteikumi un jebkāda cita līguma, no kā ir atkarīgs šis līgums, noteikumi), ar kuru palīdzību ir jāvērtē līguma noteikuma “negodīgums”. Šis noteikums ir balstīts uz Direktīvas 93/13 4. panta saturu.

( 46 ) Kā izriet no direktīvas preambulas septiņpadsmitā apsvēruma, šīs direktīvas nolūkos pievienoto terminu sarakstu var uzskatīt tikai par indikatīvu. Ņemot vērā direktīvas minimālo raksturu, dalībvalstis savos tiesību aktos var šo noteikumu darbības jomu paplašināt vai sašaurināt.

( 47 ) Skat. spriedumu Pannon GSM (minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 38. punkts) un 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C-237/02 Freiburger Kommunalbauten (Recueil, I-3403. lpp., 20. punkts).

( 48 ) Skat. 2002. gada 7. maija spriedumu lietā C-478/99 Komisija/Zviedrija (Recueil, I-4147. lpp., 20. punkts) un spriedumu lietā Freiburger Kommunalbauten (minēts iepriekš 47. zemsvītras piezīmē, 20. punkts).

( 49 ) Skat. šo secinājumu 23. un 24. punktu.

( 50 ) Šādā nozīmē arī De Stefano, A., turpat (18. zemsvītras piezīme), 655. lpp., 5100. punkts, par maksājuma rīkojuma procedūru (konkrēti – par Itālijas procedimento di ingiunzione), kurā nav vajadzīga tiesvedība, kā arī nav detalizēti jāizvērtē izvirzītais finanšu prasījums un kas tādējādi ļauj kreditoram ātri un ar nelielām izmaksām saņemt izpildrakstu, lai pieprasītu tā izpildi.

( 51 ) Skat. Vācijas valdības procesuālā dokumenta 22. punktu.

( 52 ) Skat., piemēram, par maksājuma rīkojuma procedūru Francijā – Guinchard, S., turpat (18. zemsvītras piezīme), 629. lpp., un Vācijā – Zeiss, W./Schreiber, K., turpat (17. zemsvītras piezīme), 305. lpp. Šo dalībvalstu tiesību sistēmās valsts tiesa var noraidīt pieteikumu izdot maksājuma rīkojumu, ja no iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka ir acīmredzams, ka tāds prasījums nevar eksistēt.

( 53 ) Skat. 1963. gada 4. jūlija spriedumu lietā 32/62 Alves (Recueil, 109. lpp.), 1980. gada 26. jūnija spriedumu lietā 136/79 National Panasonic (Recueil, 2033. lpp., 21. punkts) un 1998. gada 14. maija spriedumu lietā C-48/96 P Windpark Groothusen (Recueil, I-2873. lpp., 47. punkts).

( 54 ) Skat. šo secinājumu 41. punktu.

( 55 ) Skat. Komisijas procesuālā dokumenta 65. punktu.

( 56 ) Skat. šo secinājumu 24. punktu.

( 57 ) Skat. citu starpā 1976. gada 16. decembra spriedumu lietā 33/76 Rewe (Recueil, 1989. lpp., 5. punkts) un spriedumu lietā 45/76 Comet (Recueil, 2043. lpp., 13. punkts), 2001. gada 20. septembra spriedumu lietā C-453/99 Courage un Crehan (Recueil, I-6297. lpp., 29. punkts), 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C-13/01 Safalero (Recueil, I-8679. lpp., 49. punkts), 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C-432/05 Unibet (Krājums, I-2271. lpp., 39. punkts) un 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā C-246/09 Bulicke (Krājums, I-7003. lpp., 25. punkts).

( 58 ) Skat. Lupoi, M. A., “The Harmonization of Civil Procedural Law within the EU” (red. Justin Orlando Frosini/Michele Angelo Lupoi/Michele Marchesiello), A European Space of Justice, Ravenna, 2006, 209. lpp., kurš uzskata, ka Eiropas Savienība ir integrācijas sistēma, kurā civilprocesa tiesības esot visplašāk saskaņotas. Tomēr autors atzīst, ka saskaņošana līdz šim ir notikusi tikai ar dažu vienādu instrumentu pārņemšanu, tādēļ dalībvalstīm esot bijis tikai pienākums pielāgot savas civilprocesa sistēmas tā, lai vienādie instrumenti varētu atbilstīgi darboties. Tādējādi saskaņošanas radītās sekas galu galā iedarbojās tikai “netiešā” veidā. Autors uzskata, ka neesot iespējams paredzēt saskaņošanas nākotni civilprocesa tiesību jomā. Līdzīgi arī Wagner, G., no: Kommentar zur Zivilprozessordnung (red. Stein/Jonas), 22. izdevums, 10. sēju