ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
60

Turklāt no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 263. un 277. pantā, no vienas puses, un 267. pantā, no otras puses, ir iedibināta pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības aktu tiesiskuma pārbaudi, uzticot to Savienības tiesai (spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 92. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
30

Runājot par 2007. gada 22. novembra spriedumu Spānija/Lenzing (C‑525/04 P, EU:C:2007:698, 35. punkts) un 2008. gada 22. decembra spriedumu British Aggregates/Komisija (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, 53. punkts), no tiem izriet tikai tas, ka kaitējums šim stāvoklim nav obligāti jāizsecina no būtiskas apgrozījuma samazināšanās, no ievērojamiem finansiāliem zaudējumiem vai arī no tirgus daļu nozīmīgas samazināšanās, bet tas var izrietēt arī no attīstības, kas ir mazāk labvēlīga nekā tā, kura būtu notikusi, ja atbalsts netiktu piešķirts. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam no šīs judikatūras tātad nevar secināt, ka uzņēmuma stāvoklis tirgū var tikt ietekmēts, pat ja šis uzņēmums attiecīgajos tirgos nebūtu klātesošs.
92

Tāpat ir jāprecizē, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas kompetence attiecas uz to kritēriju interpretāciju, kurus valsts tiesa var piemērot vai kuri tai ir jāpiemēro, izvērtējot līguma noteikumu, ņemot vērā šīs direktīvas normas, it īpaši izvērtējot noteikuma iespējamo negodīgumu minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē, precizējot, ka šai tiesai ir jālemj par konkrēta līguma noteikuma konkrētu kvalifikāciju atkarībā no konkrētās lietas apstākļiem. No tā izriet, ka Tiesai savā atbildē iesniedzējtiesai ir tikai jāsniedz norādes, kas pēdējai minētajai jāņem vērā, lai vērtētu attiecīgā noteikuma negodīgo raksturu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 3. septembris, Profi Credit Polska, C‑84/19, C‑222/19 un C‑252/19, EU:C:2020:631, 91. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
29

Visbeidzot, ja trešām valstīm tiktu atzīts locus standi, lai apstrīdētu Savienības iestāžu tiesību aktus tādos apstākļos kā šajā lietā aplūkotie, Savienība varētu nokļūt nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar tās starptautiskajiem partneriem, kuru suverēnie lēmumi, kas saistīti ar to starptautiskajām attiecībām vai to tirdzniecības vai ekonomikas politiku, nevarētu tikt apstrīdēti to tiesās, un tādējādi Savienība tiktu nepamatoti ierobežota savas politikas un starptautisko attiecību īstenošanā. Tas esot īpaši svarīgi šīs lietas kontekstā, kurā trešā valsts apstrīd tāda Savienības iekšējā tiesību akta noteikumus, ar kuru tiek īstenots Padomes politisks lēmums mazināt ekonomiskās attiecības ar šo valsti. Trešām valstīm, aizbildinoties ar to, ka tās ir individuālas prasītājas, nebūtu jāatļauj izmantot Savienības tiesas kā netiešu līdzekli, lai atrisinātu starptautiskus strīdus starp starptautisko publisko tiesību subjektiem.
25

Līdz ar to atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām dalībvalstis principā savu civiltiesiskās atbildības sistēmu ietvaros var brīvi noteikt it īpaši to, kādi transportlīdzekļu izraisīti zaudējumi ir jāatlīdzina, šo zaudējumu atlīdzības apmēru un personas, kurām ir tiesības saņemt minēto atlīdzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 24. oktobris, Drozdovs, C‑277/12, EU:C:2013:685, 32. punkts).
33

Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma un pamatlietas dalībnieku apsvērumiem, kā arī no tiesas sēdē iegūtās informācijas, ko ģenerāladvokāts ir uzsvēris secinājumu 33. punktā, izriet, ka tāda specializēta meklētājprogramma kā pamatlietā neizmanto to tīmekļvietņu meklēšanas veidlapas, kurās tā ļauj veikt meklēšanu, un reāllaikā nepārveido tās lietotāju pieprasījumus par šajās veidlapās izmantotajiem kritērijiem. Tā vietā šī programma regulāri indeksē šīs vietnes un saglabā to kopijas savos serveros. Tad, izmantojot šīs programmas pašas meklēšanas veidlapu, lietotāji var veikt meklēšanu saskaņā ar tās piedāvātajiem kritērijiem, un šī meklēšana tiek veikta indeksētajos datos.
77

Turklāt, kā tas izriet no šī sprieduma 18. un 19. punkta, 2015.–2017. gada aktu pamatojuma izklāstā nebija nevienas atsauces uz iekšlietu ministra 2014. gada lēmumu par pārskatīšanu, bet tā A pielikumā bija sniegts detalizēts šī lēmuma apraksts, tostarp precizējot jēdziena “terorisms” definīcijas apmēru valsts līmenī, uz kuru balstījās minētais lēmums, un to, ka tas bija pieņemts pēc iekšlietu ministra 2001. gada lēmuma pārskatīšanas procedūras. It īpaši šī A pielikuma 17. punktā Padome precizēja, ka, lai secinātu, ka PKK joprojām ir iesaistīta ar terorismu saistītās darbībās, iekšlietu ministra 2014. gada lēmums par pārskatīšanu tostarp ir balstīts uz faktiem par nesenajiem PKK terora aktiem un kā piemērs ir pieminēti divi uzbrukumi, kurus, iespējams, ir īstenojusi PKK 2014. gada maijā un augustā.
16

2016. gada 9. jūlijāFriends of the Irish Environment rakstveidā vērsās Central Office of the High Court (Augstās tiesas Centrālais birojs, Īrija), kura pārvaldība ir uzticēta tiesas sekretāram, ko ieceļ Courts Service of Ireland (Īrijas Tiesu dienests; turpmāk tekstā – “Tiesu dienests”), lūdzot izsniegt procesuālo rakstu, ar zvērestu apliecinātu deklarāciju, visu lietas dalībnieku iesniegto dokumentu un rakstveida apsvērumu, kā arī galīgo rīkojumu minētajā lietā kopijas. Šis lūgums tika iesniegts atbilstoši Orhūsas konvencijai un Direktīvai 2003/4, kura ieviesta ar Īrijas valsts noteikumiem.
10

Savā 2018. gada 23. novembra izziņā Nodokļu tiesību komisija konstatēja, ka attiecīgā Dānijas PVN maksātāju grupa, kurā ietilpst Danske Bank galvenais uzņēmums, no vienas puses, un šīs sabiedrības Zviedrijas filiāle, no otras puses, ir jāuzskata par diviem atsevišķiem nodokļa maksātājiem. Pievienojoties attiecīgajai Dānijas PVN maksātāju grupai saskaņā ar Dānijas tiesisko regulējumu, saistībā ar PVN uzlikšanu Danske Bank galvenais uzņēmums esot nošķirts no tās Zviedrijas filiāles. Minētā komisija arī konstatēja, ka Danske Bank galvenā uzņēmuma sniegtie pakalpojumi, kuru izmaksas tiek iekasētas no Zviedrijas filiāles, saistībā ar PVN uzlikšanu ir jāuzskata par pakalpojumu sniegšanu.
15

2004. gada 11. martaustawa o podatku od towarów i usług (Likums par preču un pakalpojumu nodokli; 2018. gada Dz. U., 2174. pozīcija) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums par PVN”), 86. pantā ir noteikts: “1. Ciktāl nodokļu maksātājs izmanto preces un pakalpojumus ar nodokli apliekamiem darījumiem, tam ir tiesības atskaitīt no maksājamās nodokļu summas priekšnodokļa summu. [..] [..] 10. Tiesības no maksājamā nodokļa summas atskaitīt priekšnodokļa summu rodas periodā, kurā radās nodokļa maksātāja pienākums maksāt nodokli par iegādātajām vai importētajām precēm un pakalpojumiem. 10.b Tiesības atskaitīt no maksājamā nodokļa summas priekšnodokļa summu šādos gadījumos: [..] 2) 2. punkta 4. apakšpunkta c) punktā rodas saskaņā ar 10. punktu, ja nodokļa maksātājs: a) saņem rēķinu, kas apliecina preču piegādi, kas tam veido preču iegādi Kopienas iekšienē trīs mēnešu laikā pēc tā mēneša beigām, kurā radies pienākums maksāt nodokli par iegādātajām precēm; b) nodokļa summu, kas maksājama par preču iegādi Kopienas iekšienē, iekļauj nodokļu deklarācijā, kurā viņam ir jāaprēķina šis nodoklis, ne vēlāk kā trīs mēnešus pēc tā mēneša beigām, kurā ir radies pienākums maksāt nodokli par iegādātajām precēm. [..] 10.i Ja nodokļa maksātājs nodokļa summu iekļauj nodokļu deklarācijā, kurā tam ir pienākums aprēķināt šo nodokli, pēc 10.b punkta 2. apakšpunkta b) punktā un 3. apakšpunktā paredzētā termiņa, viņš var vēl vairāk palielināt priekšnodokļa summu, veicot aprēķinu par taksācijas periodu, attiecībā uz kuru nodokļu deklarācijas iesniegšanas termiņš vēl nav beidzies. [..] 13. Ja nodokļa maksātājs no maksājamā nodokļa summas nav atskaitījis priekšnodokļa summu 10., 10.d, 10.e un 11. punktā noteiktajos termiņos, viņš var atskaitīt maksājamā nodokļa summu, koriģējot nodokļu deklarāciju par laikposmu, kurā radušās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, bet ne vēlāk kā piecus gadus no tā gada sākuma, kurā radušās atskaitīšanas tiesības, ievērojot 13.a punktu. 13.a Ja nodokļa maksātājs attiecībā uz preču iegādēm Kopienas iekšienē, preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, attiecībā uz kuriem preču vai pakalpojumu saņēmējs ir nodokļa maksātājs saskaņā ar 17. pantu, no maksājamā nodokļa summas nav atskaitījis priekšnodokļa summu 10. un 11. punktā noteiktajos termiņos, viņš var atskaitīt maksājamā nodokļa summu, koriģējot nodokļu deklarāciju par laikposmu, kurā tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir radušās, bet ne vēlāk kā piecus gadus pēc tā gada beigām, kura laikā ir radušās atskaitīšanas tiesības.”
38

Pirmkārt, Komisija atgādina, ka saskaņā ar šo judikatūru, ja tā vēlas pierādīt, ka pasākumi, ko ir veikusi no valsts nošķirta struktūra, ir attiecināmi uz valsts iestādēm, tai, izmantojot netiešo pierādījumu kopumu, kas izriet no konkrētās lietas, ir jāsniedz pierādījumi par minēto iestāžu iesaistīšanos vai ietekmi attiecīgā pasākuma pieņemšanā, pierādot valsts iestāžu iesaistīšanās iespējamību vai vismaz neiesaistīšanās mazticamo raksturu. Turpretim Komisijai neesot pienākuma pierādīt, ka pastāv konkrēts pamudinājums vai saistoši norādījumi, ko šīs iestādes ir sniegušas struktūrai, kura konkrēti ir piešķīrusi atbalstu. Tāpat neesot nepieciešams, lai Komisija pierādītu šīs iesaistīšanās faktisko ietekmi uz struktūras rīcību, ne arī lai tā pierādītu, ka šīs struktūras rīcība būtu bijusi citāda, ja tā būtu rīkojusies patstāvīgi. Šajā ziņā Komisija it īpaši precizē, ka tai nav jāpierāda, ka pasākuma attiecināmība uz valsti nozīmē, ka sabiedrības intereses atšķiras no šīs struktūras interesēm. Visbeidzot, Tiesas judikatūrā prasītais pierādīšanas standarts nemainoties atkarībā no tā, vai struktūra, kas piešķir atbalstu, ir publiskā vai privātā īpašumā.
10

No 2008. gada 1. augusta līdz 2015. gada 31. janvārim D. J. veica specializēta tehniķa pienākumus Pohorjes [Pohorje] (Slovēnija), pēc tam – Krvavecas [Krvavec] (Slovēnija), pārraides centros. Darba raksturs, attālums starp šiem pārraides centriem un viņa dzīvesvietu, kā arī periodiskās grūtības tiem piekļūt, viņam radīja nepieciešamību uzturēties attiecīgo vietu tuvumā. Turklāt viena no šīm abām vietām bija tik tālu no D. J. dzīvesvietas, ka viņam būtu bijis neiespējami ik dienas turp doties pat vislabvēlīgākajos meteoroloģiskajos apstākļos. D. J. darba devējs abu pārraides centru ēkās iekārtoja dzīvojamo telpu viņam un vēl vienam tehniķim, kas abi vienlaicīgi atradās katrā no minētajiem pārraides centriem. Tādējādi pēc profesionālo pienākumu izpildes abi tehniķi varēja atpūsties dzīvojamajā telpā vai relaksēties apkaimē.
16

BW 7:7. panta 2. punktā, redakcijā, kas piemērojama no 2014. gada 13. jūnija, ir paredzēts, ka fiziskai personai nav pienākuma veikt maksājumu, ja tā rīkojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās komerciālo vai profesionālo darbību, par nepasūtītas mantas, finanšu produkta, ūdens, gāzes, elektrības, centralizētās siltumapgādes vai tāda digitālā satura piegādi, kas netiek sniegts uz datu nesēja, neatkarīgi no tā, vai šis digitālais saturs ir individualizējams, un ka var tikt veikta efektīva kontrole saistībā ar šo saturu vai nepasūtītu pakalpojumu sniegšanu BW 6. daļas 193.i panta f) punkta nozīmē, redakcijā, kas ir piemērojama no 2014. gada 13. jūnija. Fiziskas personas, kura rīkojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās komercdarbību vai profesionālo darbību, atbildes nesniegšana šādā nepasūtītas piegādes vai pakalpojuma gadījumā nav uzskatāma par piekrišanu. Ja šāda prece tomēr tiek nosūtīta, pēc analoģijas ir piemērojams BW 7:7. panta 1. punkts redakcijā, kas piemērojama no 2014. gada 13. jūnija, par tiesībām bez atlīdzības paturēt mantu. Šī pēdējā minētā tiesību norma ir piemērojama neatkarīgi no tā, vai sūtītājs ir pārstāvēts.
16

Iesniedzējtiesa uzskata – tā kā 2017. gada 2. novembra Dekrēts Nr. 2017‑1520 ir ticis pieņemts, pamatojoties uz Sabiedrības veselības kodeksa L. 4002‑3. pantu, jautājumam par to, vai grozītās Direktīvas 2005/36 4.f panta 6. punkts ir jāsaprot tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts paredz daļējas piekļuves iespēju kādai no profesijām, uz kurām attiecas profesionālo kvalifikāciju automātiskas atzīšanas mehānisms, kas paredzēts šīs direktīvas III sadaļas III nodaļas noteikumos, esot izšķiroša nozīme strīda iztiesāšanā un tas radot īpašas grūtības. Abu apstrīdēto lēmumu tiesiskums esot atkarīgs no minētā dekrēta, kas ir to juridiskais pamats, tiesiskuma.
30

Runājot par uzņēmuma dalības šādā pārkāpumā beigām, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu izveidotais konkurences režīms ir ieinteresēts nolīgumu vai visu tiem pielīdzināmo saskaņošanas vai koordinācijas formu ekonomiskajos rezultātos, nevis to juridiskajā formā. Līdz ar to, ja lieta skar uzņēmumu aizliegtu vienošanos, kas vairs nav spēkā, tad, lai piemērotu LESD 101. pantu, ir pietiekami, ja pēc aizliegtas vienošanās formālas izbeigšanas turpinās tās radītās sekas. No minētā izriet, ka pārkāpuma ilgumu var noteikt, pamatojoties uz laiku, kurā uzņēmumi, kas vainojami pārkāpuma izdarīšanā, ir veikuši šajā noteikumā aizliegtās darbības. Piemēram, pārkāpuma ilgums var ietvert visu laikposmu, kurā bija spēkā aizliegtās vienošanās rezultātā noteiktās cenas, pat ja aizliegtā vienošanās formāli jau bija zaudējusi spēku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 30. maijs, Quinn Barlo u.c./Komisija, C‑70/12 P, nav publicēts, EU:C:2013:351, 40. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
55

Turklāt no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka saskaņā ar valsts tiesību normu, kas pamatlietas faktu rašanās laikā reglamentēja noilguma termiņus, šauru interpretāciju, kura izmantota daļā no valsts tiesu prakses un kuru it īpaši izmantojusi Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa) pamatlietā, lēmums par izmeklēšanas sākšanu, kas attiecas uz konkurences tiesību normu pārkāpumu izmeklēšanu vai vajāšanu, ir pēdējā valsts konkurences iestādes darbība, kuras var pārtraukt noilguma termiņu attiecībā uz tās pilnvarām uzlikt sodus, un neviena no darbībām, kas veiktas vēlāk pārkāpuma izmeklēšanas vai vajāšanas mērķiem, nevar pārtraukt šo termiņu, kaut arī šādu darbību veikšana būtu svarīgs izmeklēšanas posms un liecinātu par šīs iestādes nodomu turpināt vajāšanu par šo pārkāpumu.
28

Šajā ziņā tā uzskata, ka šim jautājumam ir procesuāls raksturs un, tā kā Regulā Nr. 207/2009 un Regulā 2017/1001 nav nekādu precizējumu, uz to attiecas valsts tiesības. Šis vērtējums izrietot no Regulas Nr. 207/2009 14. panta 3. punkta un 101. panta 3. punkta, kā arī no Regulas 2017/1001 17. panta 3. punkta un 129. panta 3. punkta kopīgas interpretācijas, kā tas izrietot no 2016. gada 22. jūnija sprieduma Nikolajeva (C‑280/15, EU:C:2016:467, 28. punkts).
22

Īrija atsaucas uz to, ka Tiesai nav kompetences izskatīt šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tā norāda, ka uz Savienības pilsoņa tiesisko situāciju Savienības tiesību piemērošanas joma attiecas tikai tad, ja šis pilsonis savas tiesības brīvi pārvietoties ir izmantojis brīdī, kad viņam jau ir bijis Savienības pilsoņa statuss. Taču tas tā neesot bijis BY gadījumā laikā, kad viņš ir pārcēlis savu interešu centru no Ukrainas uz Vāciju. Līdz ar to BY uzturēšanos Vācijā neesot pamatojis ar to tiesību izmantošanu, kas izriet no LESD 21. panta, un neesot rīkojies kā Savienības pilsonis, un tādējādi viņš nevarot atsaukties uz LESD 18. pantu.
122

Ceturtkārt, ciktāl Milānas pašvaldība pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 114. punktā nav ņēmusi vērā ekonomisku pētījumu tikai tā iemesla dēļ, ka tas esot ticis izstrādāts pēc konkrētajiem pasākumiem, vispirms ir jānorāda, ka šī argumentācija izriet no šī sprieduma kļūdainas izpratnes. Proti, no šī sprieduma 114. punkta paša formulējuma izriet, ka Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi Milānas pašvaldības iesniegtā ekonomiskā pētījuma saturu un ir atzinusi to par neatbilstošu vispirms tajā ietverto apgalvojumu kodolīgā un pretrunīgā rakstura dēļ un līdz ar to tādēļ, ka tas bija nepietiekams analīzes vajadzībām saistībā ar privātā ieguldītāja kritēriju. Tikai minētā 114. punkta turpinājumā tā norādīja arī, ka šis ekonomiskais pētījums ir sagatavots pēc attiecīgajiem pasākumiem.
51

Līdz ar to, tā kā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotā neatkarīgā personu grupa par atlīdzību ir sniegusi pakalpojumus PVN maksātāju grupai, kuras viens no dalībniekiem nav šīs neatkarīgās personu grupas dalībnieks, šai pēdējai grupa nevar tikt piemērots Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums no nodokļa un šādu pakalpojumu sniegšana ir ar nodokli apliekams darījums atbilstoši Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta c) apakšpunktam.
25

Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp to un valsts tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj (spriedums, 2018. gada 4. decembris, Minister for Justice and Equality un Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, 26. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
23

Attiecībā uz Regulas Nr. 1407/2013 atbilstošajām tiesību normām iesniedzējtiesa vispirms norāda, ka šīs regulas 3. panta 4. punkts, saskaņā ar kuru atbalstu uzskata par “piešķirtu brīdī, kad uzņēmumam [..] ir piešķirtas likumīgās tiesības saņemt atbalstu, neatkarīgi no datuma, kurā [..] atbalsts uzņēmumam izmaksāts”, no vienas puses, pirmkārt, nešķiet nesavienojams ar procesuālo shēmu, kurā pirmajam pieņemšanas posmam seko detalizētāka izmeklēšana, kuras noslēgumā tiesības uz subsīdiju galu galā var tikt uzskatītas par “piešķirtām”. No otras puses, šajā pašā tiesību normā esot precizēts, ka pieņēmums par “piešķirtu” atbalstu tiek saprasts “saskaņā ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu”, un tas liek domāt, ka šī kārtība var atbilst dažādām procesuālām shēmām, kas nav iepriekš noteiktas. Turpinot – tā norāda, ka saskaņā ar minētās regulas 6. panta 3. punktu atbalsta izmaksa notiekot pēc tam, kad ir pārbaudīta robežlieluma ievērošana, un tas arī var likt uzskatīt, ka tiesības saņemt subsīdiju ir galīgi “piešķirtas” tikai pēc šādas pārbaudes. Visbeidzot – no šīs pašas regulas 6. panta 1. punkta pēdējā teikuma formulējuma, it īpaši no atsauces uz “visu citu de minimis atbalstu, kuru [..] uzņēmums ir saņēmis”, izrietot, ka deklarācijā ir jāiekļauj visi saņemtie atbalsti. Esot jānosaka, vai lēmumam atteikties no agrākas subsīdijas noteikti ir jābūt pieņemtam, pirms tā tiek faktiski izmaksāta.
30

Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Direktīvas 2000/78 nosaukuma un preambulas, gan arī no tās satura un mērķa izriet, ka ar to ir paredzēts izveidot vispārēju sistēmu, lai ikvienai personai garantētu vienlīdzīgu attieksmi “nodarbinātības un profesijas jomā”, tai nodrošinot efektīvu aizsardzību pret diskrimināciju, kuras pamatā ir kāds no tās 1. pantā paredzētajiem iemesliem (šajā ziņā skat. spriedumus, 2009. gada 18. jūnijs, Hütter, C‑88/08, EU:C:2009:381, 33. punkts, un 2019. gada 15. janvāris, E.B., C‑258/17, EU:C:2019:17, 40. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
10

PVN kodeksa 89.b pantā ir paredzēts: “1. Gadījumā, ja maksājums, kas izriet no rēķina, kurš apliecina preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu valsts teritorijā, nav samaksāts 150 dienu laikā no līgumā vai rēķinā norādītās maksājuma dienas, parādniekam ir pienākums koriģēt atskaitīto priekšnodokli, kas izriet no šī rēķina, deklarācijā par 150 dienu periodu pēc līgumā vai rēķinā norādītā maksājuma termiņa beigām. 1.a 1. punkta noteikumi netiek piemēroti, ja parādnieks parādu ir samaksājis vēlākais tā norēķinu perioda pēdējā dienā, kurā pagājušas 150 dienas no dienas, kad beidzies šī maksājuma samaksas termiņš. 2. Gadījumā, ja parāds tiek daļēji samaksāts 150 dienu laikā no līgumā vai rēķinā norādītā maksājuma termiņa beigām, korekcija attiecas uz PVN priekšnodokli par parāda nesamaksāto daļu. Šī panta 1.a punkta noteikumus piemēro mutatis mutandis. [..] 4. Ja parāds tiek samaksāts pēc 1. punktā minētās koriģēšanas, nodokļa maksātājam ir tiesības deklarācijā, kas atbilst periodam, kurā parāds ir samaksāts, palielināt PVN priekšnodokļa summu par 1. punktā norādīto nodokļa summu. Ja parāds ir samaksāts tikai daļēji, PVN priekšnodoklis var tikt palielināts par šai daļai atbilstošo summu. [..]”
16

Apelācijas instancē Gerechtshof Den Haag (Hāgas apelācijas tiesa, Nīderlande) apmierināja nodokļa maksātāja prasījumus, nospriežot, ka aplūkoto izstrādājumu izmantošana kā afrodīzijus neliedz tiem noteikt pārtikas produktiem paredzēto nodokļa likmi. Šī tiesa ņēma vērā to, ka attiecīgie produkti ir paredzēti iekšķīgai lietošanai un tiek ražoti no sastāvdaļām, kuras var atrast pārtikas produktos. Turklāt tā norādīja, ka jēdziena “pārtikas produkti” definīcija ir tik plaša, ka to varētu attiecināt uz tādiem produktiem, kuri tieši neasociējas ar pārtiku, piemēram, saldumiem, košļājamo gumiju vai cepumiem.
102

Proti, kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 95.–97. punktā, no šī prasības pieteikuma izriet, ka līdzīgi tam, kas ir ticis konstatēts šī sprieduma 86. punktā attiecībā uz argumentu par to, ka Padome esot piemērojusi citu kritēriju, nevis to, kuru tā atbilstoši pašas norādēm it kā būtu piemērojusi, apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments par tāda pierādījuma neesamību, kas varētu pamatot tai piemēroto sankciju, ir bijis nesaraujami saistīts ar tās izvirzīto pamatu attiecībā uz Padomes pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.
49

Turklāt, runājot par šī sprieduma 41. punktā minētajā Tiesas judikatūrā noteikto prasību rīkoties uz sava rēķina, no Direktīvas 2006/112 normām, it īpaši no šīs direktīvas 14. panta 2. punkta c) apakšpunkta un 28. panta, izriet – kā ģenerāladvokāte ir precizējusi secinājumu 56. punktā, ka tas, ka tā ir darbojusies citas personas labā kā komisionārs, neizslēdz tās kvalifikāciju par “nodokļa maksātāju”. Pat ja persona rīkojas savā vārdā, bet citas personas labā, tā ir uzskatāma par nodokļa maksātāju, pamatojoties uz ar minēto direktīvu ieviesto pieņēmumu, ka tā vispirms ir saņēmusi attiecīgo preci un pēc tam pati piegādājusi šo preci (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 14. jūlijs, Henfling u.c., C‑464/10, EU:C:2011:489, 35. punkts).
22

Uzskatīdama, ka regresa prasība par uzturlīdzekļiem, ko cēlusi prasītāja iestāde, ietilpst Regulas Nr. 4/2009 piemērošanas jomā, iesniedzējtiesa norāda – līdzās tam, ka attiecībā uz šo regulu Tiesa vēl nav lēmusi par šī sprieduma 20. punktā izklāstīto jautājumu, Vācijas doktrīnā nav vienprātības par atbildi, kas uz to ir sniedzama. Proti, iesniedzējtiesa uzskata, ka daži autori uz šo jautājumu atbild apstiprinoši, izceļot rūpes par nolēmumu uzturēšanas saistību jomā izpildes efektivitāti, lai it īpaši novērstu to, ka uzturlīdzekļu parādnieks, kas dzīvo ārvalstī, gūtu no valsts iestādes iesaistīšanās izrietošās priekšrocības. Citi autori, gluži pretēji, atbalstot pretēju risinājumu, tādu kā tas, kurš no 2004. gada 15. janvāra sprieduma Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21) izriet attiecībā uz Briseles konvencijas 5. panta 2. punkta interpretāciju un kas esot piemērojams arī Regulas Nr. 4/2009 kontekstā, kā rezultātā valsts iestāde, kura, ceļot regresa prasību, vēlas panākt uzturlīdzekļu parādsaistību atgūšanu, attiecībā uz uzturlīdzekļu parādnieku nevarētu balstīties uz iespēju atsaukties uz minētā kreditora pastāvīgās dzīvesvietas tiesu jurisdikciju.
33

Šajā kontekstā ir arī jāprecizē, ka ne no Monreālas konvencijas 17. panta 2. punkta, ne no tās 22. panta 2. punkta neizriet, ka bagāžas nozaudēšana būtu jāuzskata par visnopietnāko saistībā ar bagāžu nodarītā kaitējuma gadījumu un līdz ar to kompensācija, kas atbilst otrajā tiesību normā paredzētajai summai, pilnā apmērā būtu jāmaksā pasažierim, kuram ir nodarīts kaitējums, tikai tādēļ vien, ka ir pierādīta bagāžas nozaudēšana. Šajās normās ir vienīgi uzskaitīti dažādi gadījumi, kuros var iestāties gaisa pārvadātāja atbildība par zaudējumiem, kas radīti ar bagāžas pārvadāšanu, otrajā tiesību normā paredzētajā apmērā, tomēr tajās nav noteikta hierarhija starp šiem gadījumiem atkarībā no to nopietnības.