Šajā ziņā, lai garantētu infrastruktūras pārvaldītāja pārvaldības neatkarības mērķi, tam maksas iekasēšanas ietvaros, ko ir noteikušas dalībvalstis, ir jābūt zināmai rīcības brīvībai, lai maksas apmēru noteiktu tādā veidā, kas tam ļautu to izmantot kā pārvaldības instrumentu.

No Direktīvas 2001/14 par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu 11. panta 1. punkta izriet, pirmkārt, ka dalībvalstīm infrastruktūras maksas iekasēšanas sistēmās ir jāiekļauj darbības uzlabošanas sistēma, kuras mērķis ir mudināt gan dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumus, gan infrastruktūras pārvaldītāju uzlabot tīkla darbību. Otrkārt, runājot par to stimulējošo pasākumu veidu, ko var veikt dalībvalstis, pēdējās minētās saglabā brīvību izvēlēties konkrētus pasākumus, kuri ietilpst minētajā sistēmā, ja tie veido saskaņotu un pārskatāmu veselumu, ko varētu kvalificēt kā darbības uzlabošanas sistēmu.

Tādējādi tas vien, ka minētajai uzraudzības iestādei valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēta iespēja attiecīgā gadījumā noteikt iedalīšanas prioritātes dažādiem pakalpojumu veidiem katrā līnijā, ja ir vērojama pieprasījumu pārklāšanās uz vienu un to pašu sliežu ceļu vai ja ir tīkla pārslodze, pats par sevi ir juridiskās nenoteiktības avots operatoriem un to nevar uzskatīt par tādu, kas atbilst minētās direktīvas 14. panta 1. punktā paredzētajai prasībai, ka konkrēti jaudas iedalīšanas noteikumi ir jāizstrādā dalībvalstīm.

Ņemot vērā vienu no Direktīvas 2001/14 par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu mērķiem dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem garantēt vienlīdzīgas un nediskriminējošas piekļuves iespējas dzelzceļa tīklam, kas izriet no minētās direktīvas preambulas 11. apsvēruma, aizlieguma izmantot infrastruktūras jaudu laikposmā, kas pārsniedz šīs direktīvas 13. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzēto kustības grafika ilgumu, mērķis ir novērst, ka uzņēmums izmanto tiesības lietot sliežu ceļu nenoteiktā veidā. Tomēr tā paša punkta otrajā daļā ir pieļauts izņēmums no šī aizlieguma, ja starp infrastruktūras pārvaldītāju un dzelzceļa uzņēmumu ir noslēgta pamata vienošanās saskaņā ar šīs pašas direktīvas 17. pantu.

Šajā ziņā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā tīkla faktiskas izmantošanas kritērijs ir izvēlēts kā infrastruktūras jaudas iedalīšanas kritērijs, ja ir vērojama pieprasījumu pārklāšanās uz vienu un to pašu sliežu ceļu vai ja ir tīkla pārslodze, ir pretrunā Direktīvas 2001/14 13. panta 2. punktam, ciktāl tīkla faktiskas izmantošanas ņemšana vērā nav atkarīga no pamata vienošanās noslēgšanas.

Turklāt šāds iedalīšanas kritērijs ir diskriminējošs, ciktāl tas izraisa to, ka parastajiem lietotājiem tiek saglabātas priekšrocības un jaunienācējiem tiek bloķēta piekļuve vispievilcīgākajiem sliežu ceļiem. Minētā dalībvalsts šo diskriminējošo raksturu nevar attaisnot, atsaucoties uz centieniem sasniegt mērķi garantēt visefektīvāko infrastruktūru izmantošanu, ciktāl Direktīvā 2001/14 ir ietverti īpaši noteikumi, kuru mērķis ir sekmēt infrastruktūras jaudas efektīvu izmantošanu, vienlaikus garantējot vienlīdzīgu un nediskriminējošu piekļuvi dzelzceļa tīklam.

(sal. ar 92., 93., 95., 96. un 98. punktu)