ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
106.

Es nepiekrītu Komisijas viedoklim. Gluži pretēji, man šķiet, ka pārsūdzētais spriedums seko diezgan lineārai loģikai, un man nešķiet, ka tā pamatojumā būtu Komisijas norādītās pretrunas. It īpaši es nesaskatu nekādu pretrunu starp apgalvojumu, ka 2002. gada 12. jūlija, 13. septembra un 2. oktobra paziņojumi un 2002. gada 4. decembra paziņojums – gan visi kopā, gan atsevišķi – rada vienu un to pašu priekšrocību (vai līdzīgu priekšrocību) FT, jo tie apliecina valsts nodomu iejaukties, lai to atbalstītu, no vienas puses, un konstatējumu, ka šiem dažādajiem pasākumiem nav viena un tā pati precizitātes pakāpe saistībā ar to līdzekļu noteikšanu, kas ieviešami, lai īstenotu šo atbalstu, un ka tiem ir atšķirīgs raksturs un tvērums attiecībā uz to spēju radīt valstij juridiski saistošu pienākumu, no otras puses. Tāpat, ja tiek ņemta vērā Vispārējās tiesas izmantotā interpretācija attiecībā uz saikni starp priekšrocību un valsts līdzekļu nodošanu, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, nepastāv nekāda pretruna starp pārsūdzētā sprieduma 259. punktu, kurā Vispārējā tiesa secina, ka “paziņojumi kopš 2002. gada jūlija un 2002. gada 4. decembra paziņojums [..] piešķīra FT priekšrocību”, no vienas puses, un 296. punktu, kurā tā norāda, ka “līdzekļu nodošana, kas izriet no 2002. gada 4. decembra paziņojuma, varētu atbilst tikai tādai priekšrocībai, kas ir saistīta ar kredītlīnijas piešķiršanu EUR 9 miljardu apmērā, kura bija skaidri paredzēta šajā paziņojumā”, no otras puses. Kā es iepriekš esmu izklāstījis, pēdējais minētais punkts šajā gadījumā atspoguļo tās tēzes piemērošanu, saskaņā ar kuru saikne var pastāvēt vienīgi starp vienlīdzīgu priekšrocību un valsts līdzekļu nodošanu, kas, kā ir uzskatījusi Vispārējā tiesa, šajā gadījumā nepastāv starp priekšrocību, kas izpaužas kā nomierinoša ietekme uz finanšu tirgiem un kas izriet no minētajiem paziņojumiem [kopš 2002. gada jūlija] un [2002. gada 4. decembra] paziņojuma, no vienas puses, un valsts līdzekļu nodošanu, kas izriet no kredītlīniju atvēršanas par labu FT EUR 9 miljardu apmērā, no otras puses.
152.

Turklāt, piešķirot līguma slēgšanas tiesības, līgumslēdzēja iestāde nedrīkst ņemt vērā pretendentu vispārējo iepirkuma stratēģiju, bet gan tikai to stratēģiju attiecībā uz konkrēti piegādājamiem produktiem. Ja līgumslēdzēja iestāde no pretendentiem pieprasa informāciju un pierādījumus par to produktu un komercdarbības stratēģijas ilgtspēju, šai prasībai ir jābūt pietiekami saistītai ar līguma priekšmetu un konkrēti formulētai.
34.

Kā uzsvēru jau no paša sākuma, Regula Nr. 44/2001 ietver divus lielus materiālo tiesību kopumus, kuri tomēr veido vienu vienību, proti, no vienas puses, noteikumu kopums, kas reglamentē jurisdikcijas civillietās un komerclietās “sadalījumu” Eiropas Savienībā, un, no otras puses, noteikumi, kas reglamentē spriedumu atzīšanu un izpildi. Starp šiem abiem materiālo tiesību kopumiem pastāv cieša saikne, proti, rūpīgi izpētot regulu, redzams, ka Kopienu likumdevējs neparedz, ka kāds no tiem būtu piemērojams, vienlaikus nepiemērojot arī otru, tos uzskatīdams par vienotu veselumu.
36.

Pēdējās minētās ( 16 ) it īpaši nodrošināja plašu imunitāti pret novērtēšanu vai izmeklēšanu, ko veiktu nodokļu iestādes attiecībā uz PVN apmēriem, kuri nav deklarēti laicīgi, apmaiņā pret maksājumu, kurš svārstījās no puses vēlāk deklarētā maksājamā nodokļa apmēra līdz pat simboliskam nodokļa apmēram. Tiesa nosprieda ( 17 ), ka to sekas bija tādas, ka “nodokļu maksātājiem, kuri [bija] vainīgi krāpšanā, šie akti [bija] labvēlīgāki”. Tiesa turklāt norādīja ( 18 ), ka, “ieviešot atbrīvošanas no atbildības pasākumu pavisam drīz pēc tam, kad bija beigušies nodokļa maksātājiem noteiktie termiņi PVN samaksai, un tiem prasot samaksāt summu, kas ir ļoti nenozīmīga, salīdzinot ar nodokli, kas faktiski būtu jāsamaksā, attiecīgais pasākums ļauj attiecīgajiem nodokļa maksātājiem pilnībā izvairīties no saviem pienākumiem PVN jomā, lai gan valsts nodokļu iestādes būtu varējušas identificēt vismaz daļu no šiem nodokļa maksātājiem četru gadu laikā pirms noilguma datuma parasti maksājamajam nodoklim. Tādējādi Likums Nr. 289/2002 mazina katras dalībvalsts atbildību par to, ka nodoklis tiek uzlikts un iekasēts pareizi”.
29.

Atbilstoši šīs direktīvas 17. pantam Direktīva 91/439 tiek atcelta no 2013. gada 19. janvāra. Dalībvalstis piemēro Direktīvas 2006/126 noteikumus no šī paša datuma ( 10 ). Tomēr mēs jau redzējām, ka saskaņā ar šīs direktīvas 18. panta otro daļu daži panti ir piemērojami no 2009. gada 19. janvāra. Tā tas ir konkrēti minētās direktīvas 2. panta 1. punkta un 11. panta 4. punkta gadījumā.
2)

Brosmann Footwear (Honkonga) Ltd, Seasonable Footwear (Džunšaņa) Ltd, Lung Pao Footwear (Guandžou) Ltd un Risen Footwear (Honkonga) Co. Ltd atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
38.

Tomēr minētie spriedumi atspoguļo Tiesas judikatūras telos [mērķi], ko var attiecināt arī uz tādu lietu kā šī. Tās pamatā esošais galvenais uzdevums ir garantēt nodokļu neitralitātes principa ievērošanu, kas ir mērķis, kurš ir ietverts arī Direktīvā 2006/112 un kurš ir vērsts uz to, lai nodrošinātu, ka PVN būtības saglabāšanu, t.i., ka tas paliek netiešs nodoklis, ar ko apliek tikai un vienīgi patēriņu, nevis saimnieciskās darbības veikšanu ( 14 ). Šajā ziņā gan Direktīva, gan Tiesas judikatūra rūpējas par to, lai subjekts, kurš maksā PVN visa ražošanas procesa laikā, varētu atgūt nodokli, kas notiek, ja tas tiek pārnests uz nākamo ražošanas ķēdes posmu ( 15 ). Nodokļu neitralitātes principa nozīmīgums PVN jomā reizēm liek atkāpties no formālās pieejas principa, ko apstiprina arī Direktīvas 2006/112 detalizēta interpretācija, no kuras izriet, ka Savienības likumdevējs, izvērtējot šos abus principus, sliecas par labu pirmajam.
98.

Šī argumentācija man tomēr nešķiet atbilstīga. Neraugoties uz to, ka lietas dalībnieku vidū ir zināma neskaidrība par šo jautājumu, pēc manām domām, Apvienotajai Karalistei nav pienākuma radīt ad hoc štata vietas par labu pedagogiem, kas norīkoti darbā Eiropas skolās. Turpretī tai gluži vienkārši ir tiem jāpiešķir iespēja izvirzīt savu kandidatūru uz minētajām štata vietām. Citiem vārdiem sakot, saskaņā ar Konvencijas 12. panta 4. punkta a) apakšpunkta pēdējo teikumu Apvienotajai Karalistei ir jānodrošina, ka viņiem var tikt veikts STPCD prasītais vērtējums, kā arī – attiecībā īpaši uz ET statusa piešķiršanu – ka savas norīkošanas laikā viņi var piekļūt augstākajai karjeras skalai un progresēt tajā tā, lai tie spētu atbildēt uz paziņojumu par vakanci, ko sniedz kāda izglītības iestāde, kura nolēmusi radīt ET štata vietu, ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tad, ja tie būtu palikuši nodarbināti kādā izglītības iestādē Apvienotajā Karalistē.
48.

Vispārējā tiesa pamatu noraidīja kā nepamatotu (pārsūdzētā sprieduma 199.–207. punkts), pamatojoties uz principu, ka nekāda diskriminācija nevar izrietēt vienīgi no atšķirīgu normu piemērošanas jauno dalībvalstu uzņēmumiem un agrāko dalībvalstu uzņēmumiem (šī sprieduma 200. punkts). Tā uzskatīja, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. panta 2. punkta normu mērķi ir atšķirīgi atkarībā no tā, vai šīs normas piemēro produktiem, kas ievesti no jaunajām dalībvalstīm, vai produktiem, kas ievesti no agrākajām dalībvalstīm. Būtībā šo normu mērķis attiecībā uz produktiem, kuri ievesti no agrākajām dalībvalstīm un kuriem netika piemērots Regulas Nr. 1972/2003 4. pantā paredzētais maksājums, ir izvairīties no tā, ka par precēm, par kurām eksporta kompensācijas bija samaksātas līdz 2004. gada 1. maijam, varētu saņemt otru kompensāciju, kad tās eksportē uz trešām valstīm pēc 2004. gada 30. aprīļa, kā tas izriet no minētās regulas preambulas 4. apsvēruma (minētā sprieduma 203. punkts). Savukārt šo normu mērķis attiecībā uz produktiem, kuri ievesti no jaunajām dalībvalstīm, ir novērst, ka uzņēmumi, atsaucoties uz atlikšanas režīmu, varētu mākslīgi samazināt pirms 2004. gada 1. maija izveidotos krājumus, lai pēc šā datuma laistu tos brīvā apgrozībā kā produktus, kuri nav pakļauti ievedmuitas nodoklim (šī paša sprieduma 201. punkts).
56.

Šis apgalvojums par pārākumu, protams, ir jāpielāgo atbilstoši EKL 307. panta pirmajai daļai, kurā noteikts, ka tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, ko, pirms stājās spēkā Līgums, noslēgušas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, un viena vai vairākas trešās valstis, no otras puses, Līgums neietekmē. Saskaņā ar šo noteikumu, kas principā ir piemērojams Varšavas konvencijai, jo tā ir jau esošs nolīgums, ko noslēgušas dalībvalstis un trešās valstis, agrāks dalībvalsts noslēgts nolīgums var padarīt par spēkā neesošu konfliktējošu Kopienu normu. Tādējādi dalībvalsts saskaņā ar šo noteikumu var atkāpties no saistībām, kas rodas no Kopienu tiesībām, kaut gan saskaņā ar visai šauru interpretāciju, ko šim noteikumam ir devusi Tiesa, un tikai tiktāl, ciktāl noteikti nepieciešams, lai izpildītu tās saistības pret trešām valstīm ( 17 ).
34.

Tāpēc Tiesa, no vienas puses, uzskata, ka ar “piesārņotājs maksā” principu nav saderīga varbūtība, ka personas, kuras ir veicinājušas atkritumu rašanos, varētu izvairīties no finansiālajām saistībām, kas ir paredzētas Atkritumu pamatdirektīvā ( 20 ). Taču, no otras puses, Tiesa uzskata, ka nevienam nav jāsedz izmaksas, kas ir saistītas ar piesārņojuma, kuru tas nav veicinājis, likvidēšanu ( 21 ). Lai gan minēto formulējumu Tiesa sākotnēji bija attiecinājusi uz ūdens piesārņojumu, tomēr to var piemērot arī atkritumu apglabāšanai.
23.

Šīs lietas pamatā esošais jautājums neattiecas uz faktu, ka savas profesionālās darbības pārcelšanas uz Luksemburgu dēļ K. Leimane saņem invaliditātes pensiju no Luksemburgas iestādēm, kas noteikta proporcionāli attiecībai starp nelielo apdrošināšanas laika posmu Lielhercogistes teritorijā un kuras apmērs ir mazāks nekā indemnité d’incapacité primaire, ko viņai maksātu pirmajā darbnespējas gadā, ja viņa būtu palikusi Beļģijā. Kā uzsvērts iepriekš, Kopienu likumdevējs nav saskaņojis sociālo pabalstu apmēru. “Līdz ar to Līgums negarantē darba ņēmējam, ka tā darbības paplašināšana vairākās dalībvalstīs vai tās pārcelšana uz citu dalībvalsti neietekmēs viņa stāvokli sociālā nodrošinājuma jomā. Ņemot vērā dalībvalstu sociālā nodrošinājuma tiesiskā regulējuma atšķirības, šāda paplašināšana vai pārcelšana atkarībā no gadījuma var darba ņēmējam radīt lielākas vai mazākas priekšrocības vai trūkumus sociālās aizsardzības jomā” ( 9 ). No tā izriet, ka salīdzinājumā ar darba ņēmēju, kas visas savas darbības veic vienā dalībvalstī, principā jebkuri trūkumi, kas izriet no darba ņēmēja darbības paplašināšanas vai pārcelšanas uz vienu vai vairākām dalībvalstīm un no tā, ka uz viņu papildus attiecas citi sociālā nodrošinājuma tiesību akti, nav pretrunā noteikumiem par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos ( 10 ).
31.

Tomēr luksusa un prestižām precēm būtisks kritērijs, kas nosaka to kvalitāti Direktīvas 89/104 8. panta 2. punkta nozīmē, parasti ir arī preces reputācija. Neņemot vērā pārējās preces īpašības, kaitējums preču zīmes reputācijai var izraisīt to, ka šīs preces vairs netiek uzskatītas par luksusa vai prestižām precēm. Līdz ar to šai preču grupai izplatīšanas veidi, kas ietekmē to reputāciju, vienlaikus var radīt šaubas par to kvalitāti.
5.

Direktīvas 2. pantā ir noteikts: “1. Ja darba devējs nolēmis veikt kolektīvu atlaišanu, tas laikus uzsāk konsultācijas ar darba ņēmēju pārstāvjiem, lai panāktu vienošanos. 2. Šīs konsultācijas aptver vismaz veidus un līdzekļus, kā izvairīties no kolektīvās atlaišanas vai samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kā mazināt atlaišanas sekas, izmantojot sociālās garantijas, kas inter alia vērstas uz palīdzību jauna darba atrašanā vai atlaisto darba ņēmēju pārkvalificēšanos. Dalībvalstis var paredzēt, ka darba ņēmēju pārstāvji var piesaistīt ekspertus saskaņā ar šo valstu tiesību aktiem un/vai praksi. 3. Lai darba ņēmēju pārstāvji spētu sagatavot konstruktīvus priekšlikumus, darba devēji konsultēšanās gaitā laicīgi: a) sniedz visu attiecīgo informāciju un b) katrā gadījumā rakstiski paziņo [..]: i) [par to,] kādi ir paredzētās atlaišanas iemesli; ii) to darba ņēmēju [..] skait[u] [un kategorijas], ko plānots atlaist; iii) to darba ņēmēju skait[u] un kategorij[as], ko parasti nodarbina; iv) [par to,] cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu; v) [par to,] kādi ir atlaižamo darba ņēmēju atlasei piedāvātie kritēriji, ciktāl valsts tiesību akti un/vai prakse pilnvaro darba devēju par to lemt; vi) [par to,] pēc kādas metodes tiks aprēķināti atlaišanas pabalsti, ja tie atšķiras no tiem, kas izriet no valsts tiesību aktiem un/vai prakses. Darba devējs iesniedz kompetentajai valsts iestādei vismaz sarakstes dokumentu kopijas, kas paredzēti pirmās daļas b) punkta i) līdz v) apakšpunktā. [..]”
90.

Visbeidzot vēlos piebilst, ka, ņemot vērā joprojām pieaugošu Kopienu tiesību iejaukšanos attiecībās starp privātpersonām, Tiesai, manuprāt, neizbēgami būs jārisina citi gadījumi, kuros tiks uzdots jautājums par to, vai prāvās starp privātpersonām var atsaukties uz direktīvām, kuras veicina pamattiesību nodrošināšanu. Šo gadījumu skaits visdrīzāk palielināsies, ja Eiropas Savienības Pamattiesību harta nākotnē iegūs juridiski saistošu spēku, jo daļa no šajā hartā pārņemtajām pamattiesībām zināmā mērā ir iekļautas acquis communautaire direktīvu veidā ( 50 ). No šāda viedokļa raugoties, Tiesai, manuprāt, jau šodien ir jāsāk domāt par to, vai tas, ka direktīvās garantētās tiesības tiek atzītas par pamattiesībām, ļauj pastiprināt tiesības uz šīm direktīvām atsaukties prāvā starp privātpersonām. Šī prāva sniedz Tiesai iespēju precizēt atbildi, kuru tā vēlas dot uz šo svarīgo jautājumu.
1)

Kopienu preču zīme ir aizsargāta visā Kopienā, pamatojoties uz to, ka tai ir “reputācija Kopienā” Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, ja tai ir reputācija būtiskā Kopienas daļā. Tas, kas veido Kopienas būtisku daļu šim nolūkam, nav atkarīgs no valsts robežām, bet tas ir jānosaka, izvērtējot visus atbilstošos lietas apstākļus, ņemot vērā cita starpā i) sabiedrību, uz kuru attiecas ar preču zīmi aizsargātās preces un pakalpojumi, un šīs sabiedrības daļu, kurā preču zīme ir pazīstama, un ii) tās teritorijas svarīgumu, kurā preču zīmei ir reputācija, kuru nosaka tādi rādītāji kā tās ģeogrāfiskā platība, apdzīvotība un ekonomiskais nozīmīgums;
113.

Otrkārt, lai gan arī to mērķis ir pārliecināties, ka pārbaudītā gaļa nav nepiemērota lietošanai pārtikā vai bīstama cilvēku veselībai, GSE testi, kuri aplūkoti pamata lietā, nav veikti katrā atsevišķā gadījumā atkarībā no vērtējuma par to nepieciešamību, ko valsts pilnvarotais veterinārārsts, kurš atbildīgs par pirmskaušanas pārbaudēm un pēckaušanas ekspertīzi, sniedzis par Gosschalk piederošajiem liellopiem, bet gan sistemātiski visiem tam piederošajiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem. Direktīvā 64/433 ir paredzēta virkne pārbaužu, kas saistībā ar pēckaušanas ekspertīzi valsts pilnvarotajam veterinārārstam ir “jāveic sistemātiski” (I pielikuma VIII nodaļas, 42. punkta A daļa) — to skaitā, piemēram, tests uz trihinelozi (trihīnām) svaigai cūkgaļai, kurā ir šķērssvītrotās muskuļu šķiedras, ko Tiesa ir ņēmusi vērā tāpat kā bakterioloģiskās pārbaudes spriedumā lietā Stratmann, — bet GSE testi nav minēti pie šīm pārbaudēm. Minētos testus sistemātiski veica Gosschalk piederošajiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, izpildot pienākumu, kas paredzēts valsts tiesībās, ar ko ievieš Lēmumu 2000/764, proti, citā tiesību aktā, nevis Direktīvā 64/433. Ja minēto testu vispārēja veikšana būtu uzskatāma par tādu, kura jau pieder ar pēdējo minēto direktīvu saskaņotajiem pārbaudes un kontroles pasākumiem, tad tos nevajadzētu noteikt ar Lēmumu 2000/764.
112.

No iepriekš minētā izriet, ka Pirmās instances tiesa skaidri identificēja DSD pienākumus atbilstoši līgumam, kā arī kompensāciju, kas ražotājam vai izplatītājam jāmaksā un kas iegūst atlīdzības formu. Tas, kas tiek pārmests DSD, ir līdzsvara trūkums starp šādu atlīdzību, kas tiek prasīta no uzņēmumiem, kuri ir pievienojušies [DSD sistēmai], un faktiski sniegto pakalpojumu tāpēc, ka, lai gan daļu iepakojuma savāc konkurējoša sistēma, DSD atbilstoši līgumam par firmas zīmes lietošanu liek maksāt atlīdzību par šiem iepakojumiem, atlīdzību, kas — atgādināšu — ir tikai par to, lai segtu savākšanas, šķirošanas un reģenerācijas izmaksas, kā arī ar to saistītos administratīvos izdevumus.
15.

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Viņas Augstības Ieņēmumu un muitas dienests, turpmāk tekstā — “HMRC”) ir izdevuši PVN norādījumus (Notice 700) nodokļu maksātājiem. 17.5. un 17.6. punkts attiecas uz noapaļošanu, un tajos ir noteikts: “17.5 PVN aprēķins rēķinos — summu noapaļošana Piezīme: šajā punktā paredzētā atkāpe attiecībā uz PVN summu noapaļošanu uz leju ir domāta tirgotājiem, kuri izsniedz rēķinus, un ir piemērojama vienīgi gadījumos, ja klientiem izsniegtajos rēķinos norādītā PVN summa sakrīt ar summu, kas samaksāta Customs and Excise [Muitas un akcīzes nodokļa pārvaldei]. Principā ar noapaļošanu uz leju saistītā atkāpe nav piemērojama mazumtirgotājiem, uz kuriem attiecas 17.6. punkts. Ir atļauts noapaļot uz leju kopējo PVN, kāds jāmaksā par visām precēm un pakalpojumiem, kas uzrādīti PVN rēķinā, līdz pilnam penijam. Penija daļu var neņemt vērā. 17.5.1 Aprēķins vienādu preču vai pakalpojumu grupas gadījumā Ja jūs vēlaties norādīt PVN atsevišķi vienādu preču vai pakalpojumu grupai, kas kopā ar citām precēm vai pakalpojumiem ir ietverta vienā rēķinā, jums ir jāaprēķina atsevišķās PVN summas vai nu noapaļojot: — uz leju līdz tuvākajai 0,1 penija vienībai, piemēram, 86,76 peniji tiktu noapaļoti uz leju līdz 86,7 penijiem; vai — līdz tuvākajam 1 penijam vai 0,5 penijiem — piemēram, 86,76 peniji tiktu noapaļoti līdz 87 penijiem. Lai kā jūs izlemtu, jums jābūt konsekventam. Galīgo kopējā maksājamā PVN summu var noapaļot uz leju līdz tuvākajai veselajai penija vienībai. 17.6 PVN aprēķins mazumtirgotājiem Lielākā daļa mazumtirgotāju deklarē PVN, izmantojot mazumtirdzniecības sistēmu. Ja jūs PVN deklarējat šādi, šis punkts uz jums neattiecas. Mazumtirgotāji arvien biežāk izmanto sarežģītus kases aparātus, lai noteiktu katrā darījumā maksājamo PVN un izsniegtu rēķinu. Ja jūs neizmantojat mazumtirdzniecības sistēmu un tā vietā aprēķināt PVN vienādu preču grupas līmenī [ ( 8 )] vai rēķina līmenī, jūs nedrīkstat PVN summu noapaļot uz leju. Tomēr jūs varat noapaļot (uz leju vai augšu) katru PVN aprēķinu.”
43.

Likumīgas pārcelšanās gadījumā arī pēc ļoti īsa laika par pastāvīgo dzīvesvietu var uzskatīt jauno dzīvesvietu citā valstī. Par to norāda Regulas Nr. 2201/2003 9. panta 1. punkts. Saskaņā ar šo tiesību normu bērna iepriekšējās dzīvesvietas dalībvalsts tiesām, atkāpjoties no 8. panta, saglabājas jurisdikcija trīs mēnešus pēc pārvietošanās, lai varētu labot tādu spriedumu par saskarsmes tiesībām, kas izdots šajā dalībvalstī, pirms bērns pārvietojās uz citu valsti, ja persona, kam atbilstoši spriedumam par saskarsmes tiesībām ir saskarsmes tiesības, turpina pastāvīgi dzīvot bērna iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī. Tātad šī noteikuma pamatā ir doma, ka jau līdz triju mēnešu termiņa beigām pastāvīgā dzīvesvieta var būt jaunajā vietā, līdz ar to ir nepieciešams no 8. panta atšķirīgs jurisdikcijas regulējums par labu iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesām.
10.

Saskaņā ar Austrijas Preču zīmju [aizsardzības] likuma 10.a pantu par preču zīmes izmantošanu it īpaši uzskata: 1) to piestiprināšanu precēm, to iepakojumam vai priekšmetiem, attiecībā uz kuriem tiek vai tiks sniegts pakalpojums; 2) to izmantošanu precēs, ko piedāvā, laiž tirgū vai uzglabā pārdošanai nākotnē, un lai apzīmētu sniegtos pakalpojumus; 3) preču ievešanu vai izvešanu, izmantojot attiecīgo apzīmējumu, vai 4) to izmantošanu darījumu dokumentos, paziņojumos vai reklāmā.
25.

Kā Tiesa jau ir apstiprinājusi, Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta pirmās daļas mērķis ir nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi starp nodokļa maksātāju un gala patērētāju ( 13 ). Faktiski, pielīdzinot bez atlīdzības veiktus darījumus tādiem, kas veikti par maksu, ar a) apakšpunktu paredzēts novērst to, ka nodokļa maksātājs, kas varējis atskaitīt PVN par savā uzņēmumā ieskaitītu preci, varētu izvairīties no PVN maksāšanas, kad viņš šo preci no sava uzņēmuma aktīviem izmanto privātām vajadzībām (vai ar uzņēmumu nesaistītiem nolūkiem), un līdz ar to, atskaitot PVN, varētu gūt labumu no priekšrocībām, salīdzinot ar parastu gala patērētāju, kurš iegādājas preci ( 14 ). Tas pats attiecas uz Sestās direktīvas 6. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktu, kura mērķis ir novērst to, ka nodokļa maksātājs (vai tā personāls) tiek atbrīvots no nodokļa samaksas par nodokļa maksātāja sniegtajiem pakalpojumiem, par kuriem privātpersonai būtu bijis jāmaksā PVN ( 15 ).
9.

Turklāt Civildienesta noteikumu jaunajā redakcijā paredzētais pārejas periods nav, kā varētu likt domāt tikko minētais apsvērums, pārejas periods no pensijas, kas ir aprēķināta, izmantojot korekcijas koeficientu, uz pensiju, kurai nav šāda koeficienta. Visām tiesībām uz pensiju, kas ir piešķirtas līdz 2004. gada 1. maijam (un līdz ar to prasītāja gadījumā, kurš ir pensionējies no 2003. gada, visām no pensijas izrietošajām tiesībām), reformas likumdevējs vienkārši paredzēja progresīvo pārejas periodu no korekcijas koeficienta, kas ir aprēķināts, izmantojot “galvaspilsētas metodi”, uz korekcijas koeficientu, kas ir aprēķināts, izmantojot “valsts metodi”. Citiem vārdiem, personām, kurām tika piešķirtas tiesības uz pensiju līdz 2004. gada 1. maijam, kā atsauces parametrs, aprēķinot korekcijas koeficientu, vairs nav tikai dzīves dārdzība dzīvesvietas dalībvalsts galvaspilsētā, bet vidējā dzīves dārdzība attiecīgajā dalībvalstī. Tas it īpaši izriet no apvienotajiem Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 20. panta un XI pielikuma 1. panta 3. punkta un 3. panta 5. punkta noteikumiem.
14.

Kā tiks pierādīts, fiskālajai pieejai ir jābūt pārsvarā. Sestajā direktīvā noteiktās nodokļu sistēmas mērķis ir aplikt ar PVN visas saimnieciskās darbības. Sestās direktīvas 2. pantā ir norādīts, ka pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas, un par preču ievešanu. Tikai atkāpjoties no šī vispārējā noteikuma, atsevišķas darbības ir izslēgtas no PVN piemērošanas jomas. Šajā ziņā Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta pirmajā daļā noteikts, ka par darbībām, kuras publisko tiesību subjekts veic, rīkojoties valsts iestādes statusā, nodokli neuzliek. Savukārt, pat ja ir izpildīti nosacījumi šai atkāpei no nodokļa piemērošanas, Kopienu likumdevējs ir uzskatījis par vajadzīgu šī panta trešajā daļā atstāt spēkā nodokļa uzlikšanu par dažām no šīm darbībām. Tiktāl, ciktāl Sestās direktīvas 4. panta 5. punkts — neatkarīgi no tā daļas — attiecas uz tiem pašiem subjektiem, kas rīkojas valsts iestāžu statusā, vienīgais pamatojums atšķirīgam nodokļu režīmam saistībā ar attiecīgām darbībām, kas noteikts dažādās daļās, var balstīties tikai uz šo dažādo darbību atšķirīgo raksturu. Šo nostāju apstiprina Tiesa, kas norāda, ka mērķis nodokļa atkārtotai uzlikšanai, kas paredzēta Sestās direktīvas 4. panta 5. punkta trešajā daļā, ir nodrošināt, lai “dažas saimnieciskās darbības kategorijas, kuru nozīmība izriet no to mērķa, nebūtu atbrīvotas no PVN” ( 7 ).
25.

Jau sākumā jāatzīst, ka izvēles iespēja starp direktīvas šauru vai paplašinātu interpretāciju sniedz Tiesai divas vienādas nozīmes iespējas, jo paplašināta interpretācija ir saistīta ar ļaunprātīgas rīcības aizlieguma principa piemērošanu. Kā vēlāk tiks pierādīts, šīs pieejas nozīmē divas iespējas, kuras abas Kopienu tiesa var izmantot, lai nonāktu pie identiska rezultāta. Es tomēr dodu priekšroku paplašinātai teksta interpretācijai, it īpaši attiecībā uz jēdziena “diploms” interpretāciju. Šāda iespēja ne tikai sniedz izdevību saglabāt dalībvalstu diskrecionāro varu attiecībā uz piekļuvi direktīvā ietvertajām profesijām un to veikšanu, tā it īpaši ļauj izvairīties, kā vēlāk tiks izvērsts, no tādu situāciju izslēgšanas no direktīvas piemērošanas jomas, kuras pilnībā atbilst brīvas aprites mērķim.