ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Šie lūgumi tika iesniegti sešās tiesvedībās starp Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), kas ir Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor) tiesību pārņēmēja, un attiecīgi Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes, Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence, Regalp SA un Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (turpmāk tekstā kopā – “uzņēmēji pamatlietās”) par to, vai ir likumīga Kopienas atbalstu no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļas atgūšana.
25

Šis lūgums tika izteikts, pamatojoties uz Servicio Ejecutivo2007. gada 24. janvāra ziņojumu, kurā teikts, ka Jyske Spānijā veic ievērojamu darbību, tostarp piešķirdama ar hipotēku nodrošinātus aizdevumus nekustamo īpašumu iegādei Spānijā. Minētajā ziņojumā bija norādīts, ka, “lai izvērstu šādu darbību Spānijā, šī iestāde saņem divējādu atbalstu jeb palīdzību, proti, no kādas mātesuzņēmumam Spānijā esošās filiāles un tostarp no diviem Marveljā [Marbella] [(Spānija)] esošiem advokātu birojiem. Ir vispārzināms, ka attiecībā pret viena no šiem abiem birojiem īpašnieku ir veikta izmeklēšana aizdomu dēļ par noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas nodarījumu un viņa vārds, gluži tāpat kā otra iepriekš minētā advokātu biroja nosaukums, parādās virknē darījumu, par kuriem Servicio Ejecutivo ir ziņojuši citi subjekti, kuriem ir pienākums ziņot par noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas pazīmju esamību”. Ievērojot šos apstākļus, Servicio Ejecutivo uzskatīja par visnotaļ iespējamu, ka Spānijā, veicot darbību pakalpojumu sniegšanas brīvības režīmā, Jyske tiek izmantota noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas darījumiem. Atbilstoši Servicio Ejecutivo2007. gada 24. janvāra ziņojumā teiktajam šim nolūkam izmantotais mehānisms ir bijis tāds, ka Gibraltārā tiek izveidotas “korporatīvās struktūras, ar kurām galu galā paredzēts novērst iespēju noskaidrot Spānijā, galvenokārt Kosta del Solā [Costa del Sol], iegādāto nekustamo mantu galīgā un faktiskā īpašnieka identitāti, kā arī [..] iegādei izlietoto naudas līdzekļu izcelsmi”.
13

Regulas 20. pantā ir paredzēts: “1. Patvēruma meklētāju saskaņā ar 4. panta 5. punktu un 16. panta 1. punkta c), d) un e) apakšpunktu uzņem atpakaļ šādi: [..] b) dalībvalstij, kurai pieprasa uzņemt patvēruma meklētāju atpakaļ, ir pienākums veikt vajadzīgās pārbaudes un sniegt atbildi uz tai adresēto pieprasījumu, cik vien iespējams drīz un nekādos apstākļos ne vēlāk kā vienu mēnesi no pieprasījuma saņemšanas dienas. Ja pieprasījums ir pamatots ar datiem, kas iegūti no Eurodac sistēmas, tad šo termiņu saīsina līdz divām nedēļām; c) ja dalībvalsts, kas saņēmusi pieprasījumu, nepaziņo savu lēmumu viena mēneša termiņā vai b) apakšpunktā minētajā divu nedēļu termiņā, tad ir uzskatāms, ka tā ir piekritusi uzņemt patvēruma meklētāju atpakaļ; [..].”
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp P. Sweetman, Īriju, Attorney General un Minister for the Environment, Heritage and Local Government (vides, kultūras mantojuma un pašvaldību ministrs) un An Bord Pleanála (turpmāk tekstā – “An Bord”), kuru atbalsta Galway County Council un Galway City Council, par An Bord lēmumu atļaut Golvejas [Galway] pilsētas apvedceļa N6 projektu.
33

No šīs judikatūras izriet, ka nodokļa maksātāja reģistrēšana PVN maksātāju reģistrā ir formāla prasība, līdz ar to nodokļa maksātājam nevar liegt izmantot tā tiesības uz nodokļa atskaitīšanu tāpēc, ka tas nav identificēts kā PVN maksātājs pirms iegādāto preču izmantošanas savas ar nodokļiem apliekamās saimnieciskās darbības nolūkā (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Nidera Handelscompagnie, 51. punkts, kā arī lietā Dankowski, 33., 34. un 36. punkts). No tā izriet, ka atteikums piešķirt PVN identifikācijas numuru principā nekādi nevar ietekmēt nodokļa maksātāja tiesības atskaitīt iepriekš samaksāto PVN, ja ir izpildīti būtiskie nosacījumi, kas rada šīs tiesības.
45

Turklāt Savienības likumdevējs šai patērētāja informēšanai ir piešķīris īpašu nozīmi arī Direktīvas 93/13 kontekstā un tātad to darīja it īpaši attiecībā uz līgumiem par gāzes piegādi. Tādējādi saskaņā ar šīs pēdējās direktīvas 3. panta 3. punktu dalībvalstīm ir pienākums garantēt paaugstinātu patērētāju aizsardzības līmeni saistībā ar līguma nosacījumu pārskatāmību. Šajā sakarā no Direktīvas 2003/55 A pielikuma a), c) un d) apakšpunkta izriet, ka šīm valstīm tostarp ir jāveic pasākumi, ar kuriem nodrošina, ka šie nosacījumi ir taisnīgi un pārskatāmi, ka tie tiek izteikti skaidri un saprotami, ka tie tiek paziņoti patērētājiem pirms līguma noslēgšanas un ka šie pēdējie saņem pārskatāmu informāciju par piemērojamām cenām un tarifiem, kā arī par piemērojamiem VDN. Šajā pielikumā turklāt ir precizēts, ka tajā paredzētie pasākumi ir piemērojami, neskarot Direktīvu 93/13.
9

Kā laulātie, prasītāji pamatlietā Vācijā tika aplikti ar kopīgu ienākuma nodokli. Šajā ziņā viņi tika aplikti ar nodokli par visiem viņu gūtajiem ienākumiem pasaules mērogā. Strīdīgajā taksācijas gadā, proti, 2007. gadā, papildus saviem Vācijā gūtajiem ienākumiem viņi saņēma ienākumus no kapitāla, t.i., no to mazākuma daļām dažādās kapitālsabiedrībās, kuru juridiskā adrese ir citās dalībvalstīs, proti, Francijas Republikā, Luksemburgas Lielhercogistē un Nīderlandes Karalistē, vai trešajās valstīs, proti, Šveices Konfederācijā, Amerikas Savienotajās Valstīs un Japānā. Atbilstoši šīm mazākuma daļām minētie prasītāji saņēma dividendes kopumā EUR 24 111,29 apmērā, par ko dažādās to gūšanas valstīs tika samaksāti ārvalstu nodokļi kopumā EUR 2853,02 apmērā.
26

Jāatgādina, ka no Tiesas Reglamenta 120. panta c) punkta un ar to saistītās judikatūras izriet, ka prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums un tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu (skat. 2010. gada 14. janvāra spriedumu lietā C-343/08 Komisija/Čehijas Republika, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
29

Jautājumā par noteikumu, kas bija spēkā pirms Direktīvas 2006/112 203. panta, respektīvi, 21. panta 1. punkta c) apakšpunkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīvu 91/680/EEK (OV L 376, 1. lpp.), Tiesa ir nospriedusi, ka saskaņā ar šo noteikumu jebkurai personai, kas PVN norāda rēķinā vai citā dokumentā, kurš kalpo par rēķinu, ir jāmaksā šis nodoklis. It īpaši šīm personām rēķinā norādītais PVN ir jāmaksā neatkarīgi no jebkāda pienākuma maksāt to par darbībām, kuras ir apliekamas ar PVN (skat. 2009. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-566/07 Stadeco, Krājums, I-5295. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
54

No šo sesiju dienas kārtības faktiski izriet, ka pirmā no tām notika pirmdien, 22. oktobrī no plkst. 17.00 līdz 23.00, un otrdien, 23. oktobrī no plkst. 8.30 līdz 23.00, savukārt otra notika ceturtdien, 25. oktobrī no plkst. 9.00 līdz 23.00, un piektdien, 26. oktobrī no plkst. 9.00 līdz 13.30.
12

Kā izriet no minētās direktīvas preambulas 10. apsvēruma, aplūkojot to kopsakarā ar LESD 6. panta 1. punktu, ar to tiek respektētas pamattiesības, brīvības un principi, kas it īpaši atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”). Šīs direktīvas mērķis, it īpaši atbilstoši Hartas 1. un 18. pantam, ir nodrošināt, ka pilnībā tiek respektēta cilvēka cieņa un patvēruma pieteikuma iesniedzēju tiesības uz patvērumu.
24

No iepriekšējā punktā minētajām tiesību normām izriet, no vienas puses, ka zaudējumi, kas radušies pārvadātās bagāžas pazušanas gadījumā, izraisa gaisa pārvadātāja atbildību, un, no otras puses, ka pasažierim ir tiesības uz ciesto zaudējumu atlīdzību šajās tiesību normās noteiktajā apmērā.
34

Attiecībā uz paredzēto atbrīvojumu no soda “izņēmuma gadījumos” gan no Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta trešās daļas b) apakšpunkta formulējuma redakcijā, kas izriet no Regulas Nr. 2945/94, gan no šīs tiesību normas formulējuma, kas izriet no Regulas Nr. 495/97, ir secināms, ka Savienības likumdevējs vēlējās atļaut eksportētājiem, kuri nepamatoti iesnieguši eksporta kompensācijas pieteikumu, izvairīties no šī 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā paredzētajiem sodiem, ja tie pēc sava pieteikuma iesniegšanas vai pat pēc tā pieņemšanas atklāj, ka šis pieteikums ir nepamatots, un par to nekavējoties informē kompetentās iestādes.
8

Šīs pašas regulas II nodaļā ietvertā 3. panta ar nosaukumu “Vispārīgi principi” 1. un 2. punktā ir noteikts: “1. Dalībvalstis izskata visus patvēruma pieteikumus, ko kādai no šīm valstīm pie robežas vai to teritorijā iesniedz trešo valstu pilsoņi. Pieteikumu izskata viena dalībvalsts, kas saskaņā ar III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo. 2. Atkāpjoties no 1. punkta, katra dalībvalsts var izskatīt patvēruma pieteikumu, ko tai iesniedzis trešās valsts pilsonis, pat ja saskaņā ar šajā regulā noteiktajiem kritērijiem šāda izskatīšana nav attiecīgās dalībvalsts pienākums. Tādā gadījumā minētā dalībvalsts kļūst par atbildīgo dalībvalsti šās regulas nozīmē un uzņemas ar šo atbildību saistītos pienākumus. Attiecīgā gadījumā tā informē pirms tam atbildīgo dalībvalsti, dalībvalsti, kas veic procedūru, lai noteiktu atbildīgo dalībvalsti, vai dalībvalsti, kura saņēmusi pieprasījumu par pieteikuma iesniedzēja uzņemšanu vai par viņa atpakaļuzņemšanu.”
22

No pastāvīgās judikatūras izriet, ka formulējums, kas ir izmantots, lai aprakstītu Sestās direktīvas 13. pantā ietvertos atbrīvojumus no nodokļa, ir interpretējams šauri. Tomēr šī formulējuma interpretācijai ir jāatbilst minēto atbrīvojumu no nodokļa mērķiem un tajā ir jāievēro kopējai PVN sistēmai raksturīgā nodokļu neitralitātes principa prasības. Tādējādi šis šauras interpretācijas noteikums nenozīmē, ka formulējums, kas ir izmantots, lai definētu minētajā 13. pantā paredzētos atbrīvojumus no nodokļa, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas zaudētu savu iedarbību (šajā ziņā it īpaši skat. 2007. gada 14. jūnija spriedumu lietā C-445/05 Haderer, Krājums, I-4841. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra; 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā C-461/08 Don Bosco Onroerend Goed, Krājums, I-11079. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2010. gada 10. jūnija spriedumu lietā C-262/08 CopyGene, Krājums, I-5053. lpp., 26. punkts).
11

2010. gada 23. aprīlīFootball Dataco u.c. vērsās High Court of Justice (England and Wales) Chancery Division pret Sportradar, lai tostarp gūtu atlīdzību par zaudējumiem, kas radušies no to sui generis tiesību uz Football Live datubāzi pārkāpuma no šīs sabiedrības puses. 2010. gada 9. jūlijāSportradar apstrīdēja šīs tiesas kompetenci izskatīt strīdu.
16

Daimler iesniegumi attiecas uz laika posmu no 2008. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim un no 2009. gada 1. oktobra līdz 31. decembrim. Pieprasītā summa ir SEK 73 597 119. Iesniegumi par laikposmu no 2008. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim tika iesniegti Skatteverket pirms 2010. gada 1. janvāra, bet iesniegumi par laikposmu no 2009. gada 1. oktobra līdz 31. decembrim tika iesniegti pēc 2009. gada 31. decembra.
36

No judikatūras arī izriet, ka, tā kā Direktīvā 2006/112 nav konkrētu noteikumu par to, kādi pierādījumi nodokļu maksātājiem ir jāiesniedz, lai tie varētu izmantot atbrīvojumu no PVN, atbilstoši Direktīvas 2006/112 131. pantam dalībvalstīm ir jāparedz nosacījumi, ar kādiem piegādes Kopienas iekšienē ir atbrīvotas no nodokļa, lai nodrošinātu minēto atbrīvojumu pareizu un godīgu piemērošanu, kā arī novērstu jebkādu krāpšanu, izvairīšanos [no nodokļu maksāšanas] un iespējamu ļaunprātīgu izmantošanu. Tomēr dalībvalstīm, īstenojot savas pilnvaras, ir jāievēro vispārējie tiesību principi, kas ir daļa no Savienības tiesību sistēmas, tostarp tiesiskās drošības un samērīguma principi (šajā ziņā skat. 2007. gada 27. septembra spriedumu lietā C-146/05 Collée, Krājums, I-7861. lpp., 24. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā Twoh International, 25. punkts, X, 35. punkts, un lietā R, 43. un 45. punkts).
9

Romas I regulas preambulas 24. apsvērums ir izteikts šādi: “Konkrētāk attiecībā uz patērētāju līgumiem [..] [s]askanība ar [Briseles I] regulu prasa, lai patērētāju aizsardzības noteikumu piemērošanas nosacījums būtu atsauce uz mērķtiecīgi vērstas darbības jēdzienu un lai šo jēdzienu saskanīgi interpretētu [Briseles I] Regulā un šajā regulā, paturot prātā, ka Padomes un Komisijas Kopīgajā deklarācijā par [Briseles I] Regulas 15. pantu teikts, ka “15. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanai nepietiek ar to, ka uzņēmums mērķtiecīgi vērš savas darbības uz dalībvalsti, kas ir patērētāja mītnesvietas [domicila] valsts, vai uz vairākām dalībvalstīm, tostarp šo dalībvalsti; šo darbību ietvaros ir arī jābūt noslēgtam līgumam.” Minētajā deklarācijā arī teikts, ka “ar to vien, ka interneta vietne ir pieejama, nepietiek, lai 15. pants būtu piemērojams, tomēr faktors būs tas, ka šajā interneta vietnē ir aicinājums noslēgt distances līgumu un ka distances līgums patiešām jebkādiem līdzekļiem ir noslēgts. Šajā sakarā vietnē izmantotā valoda vai valūta nav būtisks faktors.””
29

Lai arī DVGW un Vācijas valdība ir minējušas nevis DVGW veikto sertificēšanu, bet citu procedūru, kurā ekspertam ir uzticēts pārbaudīt izstrādājuma atbilstību atzītiem tehniskiem noteikumiem AVBWasserV 12. panta 4. punkta izpratnē, tomēr no atbildēm uz Tiesas rakstveidā un mutvārdos uzdotajiem jautājumiem izriet, ka administratīvās grūtības, kuras ir saistītas ar to, ka nav īpašu procesuālo noteikumu, kuros regulēts šāda eksperta darbs, no vienas puses, kā arī papildu izmaksas, kuras rodas no individuāla eksperta izmantošanas, no otras puses, šo procedūru padara par maz praktizējamu vai nepraktizējamu.
17

Šajā ziņā, kā to norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 39. punktā, būtu pretrunā ar gaisa pārvadājumu pakalpojumu klienta aizsardzības mērķi, uz ko vērsts Regulas Nr. 1008/2008 23. panta 1. punkta pēdējais teikums, šo aizsardzību padarīt atkarīgu no tā, vai lidojuma rezervēšanas procesa laikā piedāvāto neobligāto pakalpojumu un cenu piedāvā aviosabiedrība vai juridiski atsevišķa sabiedrība. Ja būtu pieļaujams šo aizsardzību padarīt atkarīgu no šī papildu pakalpojuma sniedzēja statusa, aizsardzību nodrošinot tikai tad, ja to sniedzis gaisa pārvadātājs, šī aizsardzība būtu viegli apejama un attiecīgi minētais mērķis noteikti tiktu iedragāts. Katrā ziņā šāds process būtu pretrunā ar Direktīvas 2011/83 22. pantu.
17

T. A. J. Donner apstrīdēja viņa notiesāšanu, iesniedzot “Revision” [kasācijas] sūdzību Bundesgerichtshof [Augstākajā tiesā]. Viņš apgalvoja, pirmkārt, ka “publiska izplatīšana” Direktīvas 2001/29 4. panta 1. punkta izpratnē un līdz ar to UrhG 17. panta izpratnē paredzot preču īpašumtiesību nodošanu un ka pamatlietā šī nodošana esot notikusi Itālijā. Preču valdījuma nodošana, proti, faktiskas varas pār lietu nodošana, šajā ziņā neesot nepieciešama. Viņš apgalvo, otrkārt, ka jebkura viņam noteiktā sankcija, pamatojoties uz citu interpretāciju, ir pretēja preču brīvai apritei, kas garantēta LESD 34. pantā, jo no tā izriet mākslīga, nepamatota, tirgu sadalīšana. Noslēgumā, treškārt, viņš izvirza, ka katrā ziņā, minētās preces Itālijā nododot pārvadātājam, kas veic to piegādi noteiktu klientu vārdā, notiek to valdījuma nodošana un ka arī no šī viedokļa atbilstošie fakti ir notikuši Itālijā.
33

Lai arī formulējums, ko Vispārējā tiesa izmantojusi pārsūdzētā sprieduma 31. punktā, atšķiras no formulējuma, kas izmantots iepriekš minētā sprieduma lietā Audi/ITSB 45. punktā, ar šo formulējumu, to skatot tā kontekstā, Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes atšķirtspēja ir atkarīga vienīgi no tā, vai konkrētā sabiedrības daļa to uztver kā ar to apzīmēto preču vai pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādi, vienlaikus piekrītot, ka šī pati konkrētā sabiedrības daļa var vienlaikus to uztvert gan kā reklāmas formulu, gan kā komerciālās izcelsmes norādi.
36

ITSB uzskata, ka, pārmetot Vispārējai tiesai, ka tā ir akceptējusi iepriekšējo instanču lēmumu, to nekritizējot, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā lūdz no jauna izvērtēt faktus; līdz ar to attiecīgais arguments esot jānoraida kā nepieņemams. Tas, vai tirgū esošās zaķu formas ir līdzīgas vai arī vai no attiecīgā patērētāja skatpunkta atšķirība starp attiecīgā zaķa formu un citām zaķa formām rada to, ka attiecīgajai zaķa formai ir atšķirtspēja, esot jautājums par patērētāja uztveres vērtējumu un līdz ar to jautājums par faktu vērtējumu.
53

Attiecībā uz to, ka automobiļa noma saskaņā ar izpirkumnomas līgumu var tikt pielīdzināta darījumam, ko veido ražošanas līdzekļa iegāde, kas daļēji paredzēts privātai lietošanai un daļēji profesionālai lietošanai, ko izvēlas nodokļa maksātājs. PVN vajadzībām viņš var vai nu pilnībā iekļaut šo mantu sava uzņēmuma mantā, vai arī to pilnībā saglabāt savā īpašumā, tādējādi to pilnībā izslēdzot no PVN sistēmas, vai arī iekļaut to uzņēmuma aktīvos, ciktāl to faktiski lieto profesionālos nolūkos (šajā ziņā skat. 1995. gada 4. oktobra spriedumu lietā C-291/92 Armbrecht, Recueil, I-2775. lpp., 20. punkts, kā arī 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C-434/03 Charles un Charles-Tijmens, Krājums, I-7037. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
16

Šajā ziņā Interseroh darbojas ekskluzīvi kā “starpnieks” (“Streckenhändlerin”). Raksturīga šī īpašā pārdošanas veida iezīme ir tāda, ka starpnieks iegādājas preci tieši no [metāllūžņu] radītāja vai savācēja un pārdod to tālāk, pašam fiziski nesaskaroties ar to. Tiek slēgti tikai divi atsevišķi līgumi, viens – starpniekam vienojoties ar atkritumu radītāju, otrs – ar saņēmēju.
Ja lēmums par Savienības konkurences tiesību noteikumu piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un ir saistīts ar vainojamību minēto noteikumu pārkāpuma izdarīšanā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atzīti par atbildīgiem par šo pārkāpumu. Tādējādi saistībā ar mātesuzņēmumu, kas ir atzīts par atbildīgu par tā meitasuzņēmuma pārkāpumu veidojošo rīcību, šādā lēmumā principā ir jābūt ietvertam detalizētam to apstākļu izklāstam, kas var pamatot šīs uzņēmuma vainojamību pārkāpuma izdarīšanā.

Runājot par Komisijas lēmumu, kurā mātesuzņēmuma vainojamība tā meitasuzņēmuma izdarītā pārkāpumā ir pamatota ar metodi, kurā ir ietverts divkāršs pamats, prezumpciju par to, ka šis mātesuzņemums faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār tam pilnībā piederošu meitasuzņēmumu, apvienojot ar pierādījumiem, kas sīki ir izklāstīti šajā lēmumā, šāds visaptverošs to argumentu vērtējums, ko mātesuzņēmums ir izvirzījis savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, principā atbilst pamatojuma pakāpei, kas ir jāsniedz Komisijai, jo tas var ļaut šim mātesuzņēmumam uzzināt iemeslus, kuru dēļ Komisija nolēma to saukt pie atbildības par tā meitasuzņēmuma izdarītu pārkāpumu.

(sal. ar 34., 41. un 42. punktu)
Izvērtējot Regulas Nr. 1782/2003, ar ko paredz kopīgus noteikumus tieša atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un konkrētas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, 69. pantu, tiesību norma, kurā dalībvalstīm ir piešķirta iespēja ieturēt līdz pat 10 % no valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā daudzuma daļas katrā nozarē, lai piešķirtu papildmaksājumu par īpašiem lauksaimniecības veidiem, kas ir svarīgi vides aizsardzībai vai tās stāvokļa uzlabošanai, vai lauksaimniecības produktu tirdzniecības un kvalitātes uzlabošanai, nav atklāts neviens elements, kas varētu ietekmēt minētā panta spēkā esamību, ņemot vērā EKL 34. pantu.

Ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 1782/2003 69. pants pats par sevi nenosaka atšķirīgus nosacījumus dalībvalstīm vai ražotājiem, bet ar tādiem pašiem nosacījumiem un saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem tikai piešķir visām dalībvalstīm noteiktu rīcības brīvību, veicot papildmaksājumus kopējās lauksaimniecības politikas reformas ietvaros. Šīs dalībvalstīm piešķirtās pilnvaras ir stingri ierobežotas un pakļautas virknei gan materiāla, gan procesuāla rakstura nosacījumiem, no vienas puses, un, tās ir pagaidu pasākums, kura mērķis ir atvieglot pāreju uz vienreizējo maksājumu shēmu, no otras puses. Apstāklis, ka attiecībā uz dažiem ražotājiem kādam kopējās tirgus organizācijas ietvaros īstenotam pasākumam var būt dažādas sekas, kas ir atkarīgas no to individuālā ražošanas veida vai vietējiem apstākļiem, nav uzskatāms par diskrimināciju, kuras aizliegums ir paredzēts EK līgumā, jo šis pasākums ir balstīts uz objektīviem kopīgās tirgus organizācijas vispārējās funkcionēšanas vajadzībām piemērotiem kritērijiem. Tā pat arī diskriminācijas aizliegums nenozīmē iespējamās atšķirības attieksmē, kuras vienā vai otrā dalībvalstī var rasties dažādu dalībvalstu tiesiskā regulējuma atšķirību dēļ, ja šie tiesiskie regulējumi vienādi skar visas personas, kurām tie ir piemērojami.

(sal. ar 20., 23., 29., 34., 35. un 44. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C-515/11

Deutsche Umwelthilfe eV

pret

Bundesrepublik Deutschland

(Verwaltungsgericht Berlin lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Vides informācijas pieejamība sabiedrībai — Direktīva 2003/4/EK — Dalībvalstu pilnvaras izslēgt no šajā direktīvā paredzētā jēdziena “valsts iestāde” struktūras, kas pilda likumdevēja funkcijas — Ierobežojumi”

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2013. gada 18. jūlija spriedums

Vide — Brīva piekļuve informācijai — Direktīva 2003/4 — Atkāpes — Dalībvalstu tiesības izslēgt no jēdziena “valsts iestāde” iestādes vai struktūras, kas pilda likumdevēja funkcijas — Piemērojamība ministrijām, kas izstrādā vai pieņem par likumu zemākas hierarhijas tiesību normas — Izslēgšana

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/4 2. panta 2. punkta otrā daļa)

Direktīvas 2003/4 par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313 atcelšanu 2. panta 2. punkta otrās daļas pirmais teikums ir interpretējams tādējādi, ka ar šo tiesību normu dalībvalstīm piešķirtā izvēles iespēja neuzskatīt par valsts iestādēm, kurām ir pienākums nodrošināt pieeju to rīcībā esošajai vides informācijai, struktūras vai iestādes, kas realizē likumdošanas varu, nevar attiekties uz ministrijām, ja tās izstrādā un pieņem tiesību normas, kas ir par likumu zemākas hierarhijas normas.

Šajā ziņā šī norma nevar tikt interpretēta tādējādi, ka tā pārsniedz to, kas nepieciešams, lai nodrošinātu tādu interešu aizsardzību, ko ar to tiek mēģināts nodrošināt, un ka tajā paredzēto atkāpju piemērošanas apjoms ir jānosaka, ņemot vērā šīs direktīvas mērķus. Tieši likumdošanas procesa specifiskums un tam piemītošais raksturs attaisno īpašo tiesību aktu attiecībā uz informācijas tiesībām, kas pieņemti īstenojot likumdošanas varu, tiesisko regulējumu, kas paredzēts gan Orhūsas konvencijā par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties [vērsties] tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem, gan Direktīvā 2003/4. No attiecīgā tiesību akta rakstura un it īpaši no apstākļa, ka runa ir par vispārpiemērojamu tiesību aktu, izriet, ka tas pats par sevi nevar atbrīvot struktūru, kas to pieņem, no informācijas [sniegšanas] pienākuma, kas izriet no šīs direktīvas.

Visbeidzot, tā kā Savienības tiesībās nepastāv precizējums attiecībā uz to, kas Direktīvas 2003/4 2. panta 2. punkta otrās daļas pirmā teikuma piemērošanas nolūkā ir vienādas hierarhijas likums vai tiesību norma, ir jāpiebilst arī, ka šis novērtējums ir atkarīgs no dalībvalsts tiesībām, ja vien netiek ietekmēta šīs direktīvas lietderīgā iedarbība.

(sal. ar 22., 29., 30., 35. un 36. punktu un rezolutīvo daļu)