ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28.

Turpretim Komisija kapitāla brīvas aprites ierobežojumu uzskata par nepamatotu. Saistībā ar likumdevēja mērķi pārāk nenoslogot uzņēmumu daļu mantiniekus un izvairīties no uzņēmuma pārdošanas vai apgrūtinājumu uzlikšanas tam tikai tādēļ, lai varētu nomaksāt mantojuma nodokli, Komisija norāda, ka neesot nekādu argumentu, kas liecinātu, ka iecerēto rezultātu var sasniegt tikai tad, ja priekšrocība tiek attiecināta vienīgi uz kapitāldaļām iekšzemes sabiedrībās. Attiecībā uz nepielīdzināmību Komisija uzskata, ka nekas neliecinot par to, ka situācijas, kad sabiedrības juridiskā adrese vai vadības centrs atrodas iekšzemē, atšķiras no situācijām, kad minētie piesaistes elementi atrodas ārvalstīs – vienalga, vai kādā citā dalībvalstī vai trešajā valstī. Visbeidzot tā paskaidro, ka no Tiesas judikatūras izrietot, ka dalībvalstis nevar atsaukties uz argumentiem, kuru pamatā ir savstarpīguma neesamība, lai ierobežotu kapitāla brīvu apriti situācijās, kad iesaistītas trešās valstis.
Tāpēc Tiesa norādīja, ka, lai izlemtu, vai pastāv iespēja Savienības tiesību normu pēc analoģijas piemērot Asociācijas līguma kontekstā, ir jāsalīdzina izvirzītais šī līguma mērķis un šī līguma konteksts, no vienas puses, ar attiecīgā Savienības tiesību instrumenta mērķi un kontekstu, no otras puses ( 28 ). Tiesa tādējādi atzīmēja, ka atšķirībā no Savienības tiesībām, kuras izriet no Direktīvas 2004/38, Asociācijas līgumam ir vienīgi ekonomisks mērķis un tas ir paredzēts tikai darba ņēmēju brīvas pārvietošanās pakāpeniskai īstenošanai ( 29 ). Pēc tam tā paskaidroja, ka pats pilsonības jēdziens pamato būtiski pastiprināto garantiju attiecībā uz izraidīšanu, kādas ir paredzētas minētās direktīvas 28. panta 3. punkta a) apakšpunktā, atzīšanu par labu vienīgi Eiropas Savienības pilsoņiem. Līdz ar to no šī tā secināja, ka paplašinātās aizsardzības sistēmu pret izraidīšanu, kas paredzēta šajā tiesību normā, nevar piemērot pēc analoģijas situācijām, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punkta ( 30 ).
59.

PVN universāluma princips ir ietverts PVN direktīvas 1. pantā. Šajā noteikumā inter alia ir paredzēts, ka “par katru darījumu PVN, ko aprēķina no preču vai pakalpojumu cenas pēc attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem piemērojamas likmes, uzliek pēc tam, kad atskaitīts dažādām izmaksu sastāvdaļām tieši piemērotais PVN”. PVN piemērošanas universālums ir skaidri redzams gan individuālā līmenī (katrs darījums tiek aplikts ar nodokli neatkarīgi no personas, kura to veic – ciktāl šis darījums tiek veikts saistībā ar uzņēmējdarbību PVN direktīvas izpratnē) un materiālajā līmenī (katra preču piegāde faktiski tiek aplikta ar nodokli).
31.

Tomēr Regulā Nr. 44/2001 likumdevējs vēlējās īpašu sadaļu veltīt jurisdikcijas noteikumiem darba līgumu jomā. Minētās regulas 18. panta 2. punktā ir skaidri paredzēts tāda darba devēja gadījums, kura domicils nav kādā no dalībvalstīm, un noteikts, ka, “ja darbinieks noslēdz atsevišķu [individuālu] darba līgumu ar darba devēju, kura domicils nav dalībvalstī, bet viņam ir filiāle, aģentūra vai cita struktūra kādā no dalībvalstīm, strīdos, kas izriet no filiāles, aģentūras vai citas struktūras darbības, uzskata, ka attiecīgā darba devēja domicils ir šajā dalībvalstī”. Pamatlietas strīds rada jautājumu par to, vai vēstniecību, kurā A. Mahamdia strādāja, var uzskatīt par “filiāli”, “aģentūru” vai “citu struktūru” Regulas Nr. 44/2001 5. sadaļā paredzēto īpašo jurisdikcijas noteikumu piemērošanai.
29.

Nevienlīdzīgā attieksme rada sabiedrībām nerezidentēm vismaz divus ierobežojumus. Pirmkārt, tām ir grūtāk veidot konsorciju ar Apvienotās Karalistes sabiedrībām. Ņemot vērā to, ka Apvienotajā Karalistē reģistrētie sabiedrību nerezidenšu pastāvīgie uzņēmumi savus zaudējumus šajos apstākļos nevar nodot, Apvienotās Karalistes sabiedrības izvēlēsies darboties, drīzāk veidojot konsorcijus ar sabiedrībām rezidentēm, uz kurām šie ierobežojumi neattiecas. Otrkārt, sabiedrības nerezidentes tiek netieši diskriminētas, liedzot tām nodot zaudējumus. Sabiedrībai nerezidentei, līdzīgi kā šajā lietā, tiek liegta iespēja no sabiedrības, kas gūst labumu no zaudējumu nodošanas, saņemt par to kompensāciju [grupas atvieglojuma maksājumu].
68.

Komisija, gluži pretēji, uzskata, ka autonoms pienākums samazināt piekļuves maksu ir nepieciešams, lai būtu iespējams apkarot infrastruktūras pārvaldītāju – dabisko monopolistu tendenci nepārdalīt saviem klientiem peļņu, kas radusies, palielinot pārvaldības efektivitāti. Tomēr, kā to tiesas sēdes laikā pamatoti uzsvēra Francijas valdības pārstāvis, Direktīvas 2001/14 6. panta 1. punkts ļauj dalībvalstij pieprasīt no infrastruktūras pārvaldītāja, lai tas panāk savos rēķinos finanšu līdzsvaru bez valsts dotācijām. Līdz ar to būtu neracionāli interpretēt šā panta 2. punktu tā, it kā tas noteiktu dalībvalstij pienākumu mudināt infrastruktūras pārvaldītāju rīkoties pretēji šim mērķim. Katrā ziņā Direktīvas 2001/14 8. panta 1. punkts ierobežo maksimālo maksu kopsummu, kuru infrastruktūras pārvaldītājs drīkst atgūt, kompensējot visas savas izmaksas.
44.

Atsevišķās situācijās PVN maksātāju grupas locekļi var gūt ekonomiskas priekšrocības no dalības grupā ( 26 ). Dalība PVN maksātāju grupā, piemēram, var sniegt priekšrocības situācijā, kad [tās] dalībniekam, veicot ar PVN apliekamu pirkumu, tādēļ, ka tā veiktās darbības ir atbrīvotas no PVN, nav nekādu tiesību atskaitīt PVN vai arī nav pilnu PVN atskaitīšanas tiesību. Ja šāds dalībnieks veic pirkumu no piegādātāja ārpus PVN maksātāju grupas, jāpiemēro PVN. Savukārt, ja viņš veic pirkumu no cita grupas dalībnieka, PVN nav jāpiemēro.
7.

Saskaņā ar Direktīvas 94/22 5. pantā noteikto dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu to, ka: “1. Atļaujas piešķir, pamatojoties uz kritērijiem, kas kopumā attiecas: a) uz subjektu tehniskām un finansiālām iespējām un b) uz to, kādā veidā tie paredzējuši pārmeklēt, pētīt un/vai apgūt attiecīgo ģeogrāfisko apgabalu; un vajadzības gadījumā: c) ja atļauju paredzēts pārdot, par kritēriju izmanto cenu, kuru subjekts ir gatavs maksāt, lai iegūtu atļaujas; d) ja, izvērtējot pēc kritērijiem a), b) un vajadzības gadījumā c), divi vai vairāki pieteikumi ir vienlīdz labi, tad, lai izdarītu galīgo izvēli, izmanto citus piemērotus kritērijus, kas ir objektīvi un nediskriminē. [..] Kritērijus izstrādā un publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī pirms pieteikumu iesniegšanas [termiņa] sākuma. Dalībvalstis, kas jau publicējušas kritērijus savos oficiālajos izdevumos, Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī var publicēt tikai atsauci uz publikāciju savos oficiālajos izdevumos. Tomēr jebkuras kritēriju izmaiņas pilnībā jāpublicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī. 2. Darbu veikšanas vai pabeigšanas nosacījumi un prasības, kas attiecas uz visām atļaujām un pieteikumu iesniegšanas laikā ir spēkā saskaņā ar normatīviem un administratīviem aktiem – neatkarīgi no tā, vai tās ietvertas atļaujā vai pieder nosacījumiem, kas jāievēro pirms atļaujas piešķiršanas, – vienmēr ir izstrādātas un darītas pieejamas ieinteresētajiem subjektiem. Šīs direktīvas 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajā gadījumā tās var būt darītas pieejamas tikai no dienas, kurā var sākt iesniegt atļauju pieteikumus. 3. Par jebkurām nosacījumu un prasību pārmaiņām, kas veiktas procedūras laikā, paziņo visiem ieinteresētajiem subjektiem. 4. Šajā pantā minētos kritērijus, nosacījumus un prasības piemēro nediskriminējot. 5. Visus subjektus, kuriem atsakās izsniegt atļauju, informē par šāda lēmuma iemesliem, ja šie subjekti to vēlas”.
13.

Saskaņā ar 2008. gada 18. aprīļa Dekrēta par sliežu ceļu piešķiršanu un publiskās dzelzceļa infrastruktūras izmantošanas maksu (Uredba o dodeljevanju vlakovnih poti in uporabnini na javni železniški infrastrukturi) ( 8 ) 9. pantu: “1. Aģentūra, pārvaldītājs un pretendents sliežu ceļu būvniecības un piešķiršanas procedūras ietvaros ievēro šādus termiņus un principus: [..] — pārvaldītājs sagatavo jauna kustības grafika un jaunu vilcienu kustības grafiku projektu, vēlākais, piecus mēnešus pirms jaunā kustības grafika stāšanās spēkā un tos nosūta aģentūrai; — sagatavojot minēto projektu, pārvaldītājs apspriežas ar ieinteresētajām personām un visiem tiem, kas vēlas izteikt komentārus par to, kā kustības grafiks varētu ietekmēt to spēju sniegt dzelzceļa pakalpojumus kustības grafika spēkā esamības laikposmā; — aģentūra jaunā kustības grafika projektu nosūta pretendentiem, kas ir lūguši tiem piešķirt sliežu ceļu, un citām ieinteresētajām personām, kuras vēlas izteikt komentārus par to, kā kustības grafiks varētu ietekmēt to spēju sniegt dzelzceļa pakalpojumus kustības grafika spēkā esamības laikposmā, un tiem nosaka vismaz vienu mēnesi ilgu termiņu, kurā tai darīt zināmus savus iespējamos komentārus.”
42.

Jānorāda, ka 2012. gada 5. oktobrī, izskatījusi Y. A. Kadi prasību svītrot no viņu no saraksta un Ombuda ziņojumu, Sankciju komiteja nolēma svītrot viņu no saraksta. Tādējādi Y. A. Kadi vārds tika svītrots no Regulas Nr. 881/2002 I pielikuma ( 15 ). Pēc šīs svītrošanas no saraksta, kas notika pēc šo apelācijas sūdzību iesniegšanas, manuprāt, ne Komisija, Padome un Apvienotā Karaliste, ne arī Y. A. Kadi nav zaudējuši interesi par prasību atcelt tiesību aktu izskatīšanu ( 16 ).
99.

Šajā saistībā, ņemot vērā Padomes no EKL 88. panta 2. punkta trešās daļas izrietošās kompetences izņēmuma raksturu, nav šaubu, ka pasākumiem, uz kuriem attiecas atkāpe, ir jābūt ierobežotiem laikā un ka tie var tikt atļauti tikai uz laiku, kāds ir strikti vajadzīgs lēmuma pamatojumā minēto apstākļu uzlabošanai ( 66 ). Tas nozīmē, ka, ja EKL 88. panta 2. punkta trešās daļas kārtībā pieņemtais lēmums attiecas uz atbalsta shēmām, kuras ir paredzēts piemērot relatīvi ilglaicīgi, kā tas ir šajā lietā, Padomei, ņemot vērā apstākļus, kas ir norādīti paziņojuma par saderību pamatojumā, ir jānorāda iemesli, kādēļ tā uzskata to par vajadzīgu. Šajā lietā nav strīda par to, ka Polijas iestāžu 2009. gada 12. jūnija un 28. septembra vēstulēs Padomei un apstrīdētajā lēmumā ir norādīts tikai to iemeslu kopsavilkums, kādēļ apstrīdētās shēmas tika uzskatīts par nepieciešamu atļaut uz četriem gadiem; šie iemesli var tikt izsecināti no apstrīdētā lēmuma konteksta, kā arī no atļauto pasākumu veida, problēmām, kuras ar to bija jāpalīdz atrisināt, un no izvirzītajiem mērķiem. Turklāt Padome savos apsvērumos ir sniegusi papildu norādes.
9.

Ar 2006. gada 22. novembra lēmumu ( 9 ) Komisija izskatīja un atļāva līdz 2010. gada 31. decembrim atbalsta shēmas projektu ieguldījumiem lauksaimniecības zemes, kuras platība nepārsniedz 300 hektārus, iegādei, ko Lietuvas iestādes ir paziņojušas un kas bija paredzēts, lai noteiktu nosacījumus racionāli pārvaldītu lauku saimniecību izveidošanai. Saskaņā ar šo projektu atbalsts varēja tikt piešķirts, pamatojoties uz diviem alternatīviem mehānismiem. Ar pirmo mehānismu, kuram piekļuve bija tikai jaunajiem lauksaimniekiem, bija paredzēts pirkuma cenas samazinājums, reizinot to ar 0,6 gadījumā, ja maksājums bijis skaidrā naudā, vai ar 0,75 citos gadījumos. Saskaņā ar otro mehānismu atbalstu veidoja starpība starp procentu likmi, ko faktiski maksā pircējs (vismaz 5 %), un bankas piemēroto procentu likmi. Atbalsta piešķiršana bija pakārtota dažiem papildnosacījumiem, kas atšķīrās atkarībā no piemērojamā mehānisma, kā, piemēram, atbilstībai minimālajiem standartiem vides aizsardzības, higiēnas un dzīvnieku labturības jomā vai pienākumam neatsavināt iegādāto zemi, vai pienākumam piecu gadu laikā nemainīt no valsts iegādātās zemes izmantošanas mērķi. Iespējamajiem atbalsta saņēmējiem turklāt bija jāatbilst dažiem nosacījumiem, piemēram, tiem bija jābūt praktiskā darba pieredzei lauksaimniecībā vai diplomam, kas apliecina pabeigtu īpašu profesionālo izglītību. Atbalsta apmērs nevarēja pārsniegt 40 % no attaisnotajiem izdevumiem. Atbalsta shēmu bija paredzēts piemērot līdz 2010. gadam ( 10 ).
28.

Tā piebilst, ka, ja Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome brīvas pārvietošanās tiesību izmantošanu būtu vēlējušies pakārtot starptautisko tiesību normām, tie to būtu paredzējuši, kā tas darīts, piemēram, Padomes 2003. gada 25. novembra Direktīvas 2003/109/EK par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji ( 3 ), 3. panta 2. punkta f) apakšpunktā. Turklāt šādu starptautisko tiesību normu, kurās būtu reglamentēta valsts vadītāja ieceļošana kādas citas valsts teritorijā, neesot. Proti, ņemot vērā Tiesas judikatūru, kurā noteikts, ka Savienības likumdevējam jāievēro starptautiskās tiesības ( 4 ), ja šādas tiesību normas būtu bijušas, Direktīvā 2004/38 tās būtu ņemtas vērā. Katrā ziņā, pat gadījumā, ja šīs tiesību normas ir, Ungārija uzskata, ka to piemērošana nedrīkstot apdraudēt tāda Savienības tiesiskā regulējuma kā Direktīva 2004/38 iedarbību, paredzot atkāpi no tās piemērojamības attiecībā uz personām ( 5 ).
47.

Otrkārt, lai noteiktu laika zaudējumu, kuru pārsniedzot, kavēta lidojuma pasažieri varētu pieprasīt kompensācijas izmaksu, ir jāatgādina, ka Tiesa pamatojās uz atceltu lidojumu pasažieru situāciju, kuri tiek nogādāti galamērķī saskaņā ar Regulas Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) daļu, ņemot vērā, ka viņu situācija ir pielīdzināma to pasažieru situācijai, kuru lidojums kavējas, un abas pasažieru kategorijas principā tiek informētas sarežģījumu, kas apgrūtina to gaisa pārvadājumu, brīdī ( 16 ). Turklāt šīs abas pasažieru kategorijas tiek nogādātās to gala mērķī pēc sākotnēji paredzētā laika un līdz ar to cieš līdzīgu laika zudumu ( 17 ). Tad tiesa norādīja, ka pasažieriem, kuri tiek nogādāti galamērķī saskaņā ar šīs regulas 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) daļu, ir piešķiramas minētās regulas 7. pantā paredzētās tiesības uz kompensāciju, ja pārvadātājs tos nenogādā galamērķī ar lidojumu, kas izlido ne ātrāk kā vienu stundu pirms iepriekš paredzētā izlidošanas laika un sasniedz galamērķi mazāk nekā divas stundas pēc paredzētā ielidošanas laika. Tādējādi šiem pasažieriem rodas tiesības uz kompensāciju, ja tiem ir radies laika zudums, kas ir lielāks par vai vienāds ar trim stundām salīdzinājumā ar ilgumu, kuru sākotnēji bija paredzējis pārvadātājs ( 18 ).
2.

Šādi pensiju fondi parasti no dalībniekiem un/vai to vārdā saņem iemaksas, ko tie iegulda, lai saņemtu ienākumus kā dividenžu izmaksu. Daļa no šādiem ienākumiem tiek izmantota darbības izmaksu segšanai, tomēr lielākā to daļa tiek ieskaitīta rezervēs, no kurām tiek izmaksātas pensijas to saņēmējiem. Noteiktos gadījumos arī fondu pārvaldes sabiedrībām ir tiesības gūt peļņu.
19.

Gan Komisija, gan visas valdības, kuras ir iestājušās šajā lietā, uzskata, ka uz uzdoto jautājumu ir jāsniedz apstiprinoša atbilde. Piekrītot, ka principā ir jāpiemēro apgrozījuma metode, tās norāda, ka atbilstoši 2008. gada 18. decembra spriedumam lietā Royal Bank of Scotland ( 6 ) Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešā daļa ļauj dalībvalstīm paredzēt lielākus vai mazākus izņēmumus no šī noteikuma, pat izslēdzot tiesības uz atskaitījumu. To apstiprinot Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta trešās daļas c) apakšpunkta formulējums un sistēma, no kuras izrietot, ka likumdevējs dalībvalstīm nenosaka īpašu kritēriju atskaitījuma daļas aprēķināšanai. Tas izrietot arī no Sestās direktīvas projekta paskaidrojuma raksta. Visbeidzot lietas dalībnieki uzsver, ka platības metode ne tikai esot vienkāršāk piemērojama, bet arī, viņuprāt, sniedzot precīzākus rezultātus un tādējādi nodrošinot labāku nodokļu neitralitātes principa piemērojamību.
42.

Vispirms ir jāatzīmē, ka pirmais iebildums ir saistīts ar to pašu problemātiku, kura bija otrajā iebildumā lietā C-473/10 Komisija/Ungārija par maksas iekasēšanas neatkarību, tomēr apvērstā perspektīvā. Šai minētajā lietā iebildums drīzāk bija saistīts ar to, kā interpretējami jēdzieni “saņemšana” un “iekasēšana”, kas ir funkcija, kura neietilpst “būtisko funkciju” jēdzienā Direktīvas 91/440 6. panta 3. punkta izpratnē un kura obligāti jāveic infrastruktūras pārvaldītājam, kurš ir neatkarīgs no dzelzceļa uzņēmumiem ( 15 ). Šis pēdējais jautājums nedaudz citā formā rodas arī lietā C-545/10 Komisija/Čehijas Republika.
25.

Sozialgericht Würzburg nosprieda, ka saskaņā ar SGB VI 56. panta 3. punktu un Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktu, lasot tos kopā, D. Reichel-Albert nav iespējams ieskaitīt strīdīgos bērnu audzināšanas periodus ne Vācijā, ne Beļģijā, ciktāl viņa nebija ne nodarbināta, ne pašnodarbināta persona datumā, kurā minētos periodus varēja sākt atzīt par katru no bērniem, un ka līdz ar to ieinteresētā persona tiktu sodīta par to, ka tā bauda uz LESD 21. panta pamata iegūtās tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties Eiropas Savienības teritorijā. Šajos apstākļos Sozialgericht Würzburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Regulas [Nr. 987/2009] 44. panta 2. punkta noteikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir pret tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru bērnu audzināšanas periodi, kas uzkrāti citā Eiropas Savienības dalībvalstī, ir atzīstami par uzkrātiem valstī tikai tad, ja vecāka, kas audzina bērnu, un viņa bērna parastā uzturēšanās vieta ir ārvalstīs un šim vecākam ir obligāto iemaksu periodi audzināšanas laikā vai tieši pirms bērna dzimšanas saistībā ar nodarbinātību vai pašnodarbinātību valstī vai – ja laulātie vai dzīvesbiedri kopīgi dzīvo ārvalstīs – šādi obligāto iemaksu periodi ir vecāka, kas audzina bērnu, laulātajam vai dzīvesbiedram, vai ja nav tādu, tad tikai tāpēc, ka viņš bija SGB VI 5. panta 1. un 4. punktā minētā persona vai saskaņā ar SGB VI 6. pantu bija atbrīvots no obligātās apdrošināšanas (SGB VI 56. panta 3. punkta otrais un trešais teikums, 57. pants un 249. pants)? 2) Vai Regulas [Nr. 987/2009] 44. panta 2. punkta noteikums, atkāpjoties no teksta, ir jāinterpretē tādējādi, ka izņēmuma gadījumā, arī neesot darbam vai pašnodarbinātībai, ir jāņem vērā bērnu audzināšanas periodi, ja pretējā gadījumā tie netiek ieskaitīti ne saskaņā ar attiecīgajiem kompetentās dalībvalsts, ne arī citas dalībvalsts, kurā persona bērnu audzināšanas laikā parasti ir uzturējusies, tiesību aktiem?”
18.

Tiesību atskaitīt priekšnodokli nosacījumi šajā gadījumā izriet no Sestās direktīvas 17. panta 2. punkta. Saskaņā ar to nodokļu maksātājam, no vienas puses, ir jābūt saņēmušam pakalpojumus no cita nodokļu maksātāja, par ko tas maksā pievienotās vērtības nodokli (ienākošie darījumi). No otras puses, šiem ienākošajiem darījumiem ir jātiek izlietotiem viņa ar nodokli aplikto darījumu (izejošo darījumu) vajadzībām.
43.

Šajā ziņā Regulas Nr. 1924/2006 preambulas 6. apsvērumā vienīgi attiecībā uz uzturvērtības norādēm ir skaidri norādīts, ka šī regula neattiecas uz uzturvērtības norādēm par nelabvēlīgu ietekmi. Tomēr, manuprāt, ne tikai no Regulā paredzētās patērētāju aizsardzības vispārējā mērķa (skat. it īpaši 1. apsvērumu), bet arī no citām normām – it īpaši no preambulas 10. apsvēruma, kas attiecas uz “uzturvērtības, fizioloģiskām vai citām priekšrocībām”, 14. apsvēruma, kas attiecas vienīgi uz vielām, kuru labvēlīgā ietekme ir konstatēta, 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 5. panta 2. punkta, kuri arī attiecas uz konstatēto labvēlīgo ietekmi – skaidri izriet, ka “veselīguma norāde” Regulas izpratnē nozīmē pozitīvu, labvēlīgu ietekmi uz organisma funkcijām.
143.

Saskaņā ar apstrīdētās regulas 6. pantu 1.–4. pants ir piemērojams no dienas, kad stājas spēkā attiecīgās regulas, kuru normas tie aizstāj. Turklāt dalībvalstīm adresēto Komisijas vadlīniju par apstrīdētās regulas piemērošanu ( 52 ) 5. punktā paredzēts: “Attiecībā uz maksājumiem par cukuru, kas ir iekasēti, dalībvalstis, kuras nav ieviesušas euro, ir veikušas attiecīgajās cukura regulās euro noteikto maksājumu konvertāciju, lai ierakstītu to summas pašu resursu kontos. Ar vienveidīgu piemērošanu saistītu apsvērumu, kā arī tā iemesla dēļ, ka regula, kas labo iepriekšējos tiesību aktus, ir piemērojama ar atpakaļejošu spēku, dalībvalstīm, pārrēķinot koriģētos maksājumus, vajadzētu izmantot to pašu valūtas maiņas likmi, kas tika izmantota, sākotnēji aprēķinot maksājumu apmēru. Lai arī nepamatoti iekasēto maksājumu atmaksu regulē valstu tiesības, iepriekšējo valūtas maiņas likmju izmantošana ir atbilstoša atmaksas būtībai un mērķiem, kā arī mērķim izvairīties no dažādas šo atmaksu faktiskās īstenošanas dažādās dalībvalstīs.” Turpinājumā vadlīnijās tiek atgādināts dalībvalstīm par ikgadējām regulām, kas katram tirdzniecības gadam noteica piemērojamo valūtas maiņas likmi, it īpaši attiecībā uz ražošanas maksājumiem, to dalībvalstu valūtām, kurās nav ieviesta vienotā valūta.
39.

2007. gada 27. septembra spriedumā lietā Collée Tiesa nosprieda, ka “valsts pasākums, kas atbrīvo no nodokļa piegādi Kopienas teritorijā tikai tad, ja ir ievērotas formālas prasības, neņemot vērā substanciālās prasības un it īpaši neskatoties, vai tās ir ievērotas, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu precīzu nodokļa iekasēšanu”. Tādēļ atbrīvojums no PVN jāpiešķir, ja vien ir izpildītas substanciālās prasības, pat ja nodokļa maksātāji nav ievērojuši kādas formālās prasības. Citādi varētu būt tikai “tad, ja šādu formālo prasību pārkāpums neļautu sniegt pierādījumus, ka ir ievērotas substanciālās prasības” ( 14 ).
109.

No vienas puses, tik tiešām, Apvienotā Karaliste ir norādījusi, ka ir jau nolemts veikt liela mēroga būvdarbus un uzbūvēt jaunu ūdeņu uzkrāšanas tuneli, kas – kā to ir norādījusi pati Komisija pirmstiesas posmā – spēs panākt pilnīgu atbilstību direktīvai. Tātad pastāv tehniskie risinājumi, lai panāktu situācijas uzlabojumu, un to izmaksas nav uzskatāmas par nesamērīgām, jo ir jau pieņemts lēmums tos īstenot.
29.

Savos rakstveida paskaidrojumos Komisija pamatoti norāda, ka, ievērojot vispārējos noteikumus, patvēruma procedūra sastāv no diviem posmiem, proti, no atbildīgās dalībvalsts noteikšanas, pirmoreiz iesniedzot patvēruma pieteikumu, piemērojot Regulu Nr. 343/2003, un no tai sekojošas konkrētas izskatīšanas, kuru veic atbildīgā dalībvalsts, ievērojot obligātos Direktīvas 2005/85 standartus. Tātad runa ir par diviem atšķirīgiem patvēruma procedūras posmiem. Šī argumentācija bija jau pirmo apsvērumu pamatā, sagatavojot Direktīvu 2005/85 ( 17 ), un ir atspoguļota arī tās preambulas 29. apsvērumā, kurā skaidri noteikts, ka Direktīva 2005/85 neietekmē Regulā Nr. 343/2003 noteiktās procedūras. Līdz ar to Regulas Nr. 343/2003 mērķis nav radīt procesuālās garantijas patvēruma meklētājiem, nosakot priekšnoteikumus viņu patvēruma pieteikumu atzīšanai vai noraidīšanai ( 18 ). Šajā regulā galvenokārt noteikta pienākumu un uzdevumu sadale starp dalībvalstīm. Ņemot to vērā, Regulas Nr. 343/2003 noteikumos, kuros regulēti dalībvalstu pienākumi pret patvēruma meklētājiem, uz kuriem attiecas Dublinas procedūra, principā noteikta tikai procedūru gaita dalībvalstu starpā vai arī tie ir domāti atbilstības ar citiem patvēruma tiesību aktiem nodrošināšanai ( 19 ).
123.

Šajā ziņā, kā Vispārēja tiesa ir pamatoti nospriedusi lietā Westdeutsche Landesbank ( 51 ), piemērojot TEIP, nebija pietiekami vienīgi salīdzināt peļņu, ko federālā zeme ieguva attiecīgajā darījumā, ar peļņu, ko tā ieguva no Wohnbauförderungsanstalt des Landes Nordrhein-Westfalen līdzekļiem pirms šī darījuma, jo šie līdzekļi nebija pakļauti privāta ieguldītāja loģikai. Peļņa, ko federālā zeme ieguva no attiecīgā darījuma, bija jāsalīdzina ar peļņu, ko iedomāts privāts ieguldītājs būtu prasījis no šāda darījuma ( 52 ). Tas, ka federālajai zemei attiecīgais darījums bija saprātīgi izdevīgs, neliedza piemērot ES valsts atbalsta tiesības. Šis fakts nenovērsa vajadzību novērtēt, vai minētais darījums nostiprināja Westdeutsche Landesbank stāvokli, dodot tai priekšrocības, ko tā nebūtu guvusi normālos tirgus apstākļos.