ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
70

Tomēr attiecībā uz, pirmkārt, iespējamo tiešo iedarbību, kas varētu būt jāatzīst Direktīvas 2003/88 7. pantam, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir bez nosacījumiem un pietiekami precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret valsti, ja tā direktīvu valsts tiesībās vai nu nav transponējusi noteiktajā termiņā, vai arī to transponējusi nepareizi (spriedums, 2012. gada 24. janvāris,Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 33. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt, kad privātpersonas var atsaukties uz direktīvu pret valsti, tās var to darīt neatkarīgi no tā, kādā statusā valsts rīkojas – kā darba devējs vai kā publiska iestāde. Proti, abos gadījumos ir jāizvairās no tā, ka valsts varētu gūt labumu no Savienības tiesību neievērošanas (spriedums, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
63

Pirmkārt, attiecībā uz iespējamo tiešo iedarbību, kas ir jāatzīst Direktīvas 2003/88 7. pantam, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir beznosacījuma un pietiekami precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret valsti, ja tā vai nu noteiktajā termiņā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās, vai arī tā to ir transponējusi nepareizi (spriedums, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 33. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt, ja personas var atsaukties uz direktīvu attiecībā pret valsti, tās to var darīt neatkarīgi no tā, kādā statusā tā rīkojas – kā darba devējs vai kā valsts iestāde. Abos gadījumos ir jāizvairās no tā, ka valsts varētu gūt priekšrocības no Savienības tiesību neievērošanas (spriedums, 2012. gada 24. janvāris, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
20

Tā kā kopš 2006. gada jūnija prasītāja apgrozījums pārsniedza likumā noteikto atbrīvojuma no PVN slieksni, nodokļu iestādes uzskatīja, ka viņš ir PVN maksātājs un ka līdz ar to no 2006. gada 1. augusta viņam ir jāreģistrējas kā PVN maksātājam.
91

Lai selektivitātes kritēriju varētu izprast šādi, esot nepieciešams, ka nodokļu režīms, lai to varētu kvalificēt kā “selektīvu”, būtu ieviests, izmantojot konkrētu regulējuma metodi, kuras rezultātā jau sākotnēji valsts nodokļu noteikumi nebūtu kontrolējami valsts atbalsta jomā tikai tādēļ, ka tiem ir piemērojama cita regulējuma metode, kaut arī tie rada tādas pašas tiesiskās un/vai faktiskās sekas, pielāgojot un kombinējot dažādas nodokļu normas. Tas esot pretrunā pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru LESD 107. panta 1. punktā valsts intervences pasākumi netiek šķiroti atkarībā no tā, kādi ir to iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi tiek definēti, ņemot vērā to radītās sekas, un tādējādi neatkarīgi no izmantotajām metodēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 15. novembris, Komisija un Spānija/Government of Gibraltar un Apvienotā Karaliste, C‑106/09 P un C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 87., 92. un 93. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
20

Minētā likuma 7. panta 1. punkts ir formulēts šādi: “Kravu komercpārvadājumus ar mehāniskajiem transportlīdzekļiem uz Austriju vai šķērsojot tās teritoriju tranzītā no vietām, kas atrodas ārpus Austrijas teritorijas, vai uz ārvalstīm no vietām, kuras atrodas Austrijas teritorijā, līdztekus 2. pantā minēto atļauju īpašniekiem ir atļauts veikt arī uzņēmējiem, kuriem saskaņā ar to uzņēmuma reģistrācijas valstī spēkā esošajām tiesību normām ir tiesības veikt kravu pārvadājumus ar mehāniskajiem transportlīdzekļiem un kuriem ir viena no šādām atļaujām: 1. Kopienas atļauja saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulu (EK) Nr. 1072/2009 [(2009. gada 21. oktobris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautisko kravu autopārvadājumu tirgum (OV 2009, L 300, 72. lpp.)], 2. atļauja, pamatojoties uz [Eiropas transporta ministru konferences (ETMK) padomes 1973. gada 14. jūnija rezolūciju par daudzpusējo kvotu ieviešanu starptautiskajiem kravu autopārvadājumiem], 3. satiksmes, inovāciju un tehnoloģiju ministra/ministres izsniegta atļauja pārvadājumiem uz Austriju vai no tās, kā arī to šķērsojot tranzītā, 4. satiksmes, inovāciju un tehnoloģiju ministra/ministres izsniegta atļauja, pamatojoties uz starpvalstu nolīgumiem. [..]”
31

Runājot par atšķirību starp pabalstiem, kuri ietilpst Regulas Nr. 883/2004 piemērošanas jomā, un pabalstiem, kuri ir no tās izslēgti, ir jāuzsver, ka šī atšķirība balstās galvenokārt uz katra pabalsta būtiskajām pazīmēm, it īpaši uz tā mērķiem un piešķiršanas nosacījumiem, nevis uz to, vai pabalsts valsts tiesību aktā ir vai nav kvalificēts par sociālā nodrošinājuma pabalstu (šajā nozīmē it īpaši skat. spriedumus, 1998. gada 5. marts, Molenaar, C‑160/96, EU:C:1998:84, 19. punkts; 2015. gada 16. septembris, Komisija/Slovākija, C‑433/13, EU:C:2015:602, 70. punkts, kā arī 2018. gada 30. maijs, Czerwiński, C‑517/16, EU:C:2018:350, 33. punkts).
9

Konkrētāk Komisija strīdīgajā lēmumā konstatēja, ka atbalsts, kas izpaudās kā EEG piemaksas samazinājumi EEI, ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja tas ietilpst vienā no šī lēmuma 3. panta 1. punktā minētajām četrām kategorijām. Saskaņā ar minētā lēmuma 3. panta 2. punktu jebkurš atbalsts, kas neietilpst vienā no 3. panta 1. punktā minētajām kategorijām, nav saderīgs ar iekšējo tirgu un līdz ar to Vācijas Federatīvajai Republikai saskaņā ar šī paša lēmuma 6. un 7. pantu ir pienākums atgūt nesaderīgo atbalstu no tā saņēmējiem atbilstoši strīdīgā lēmuma III pielikumā paredzētajai kārtībai.
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Dyson Ltd un Dyson BV (turpmāk tekstā kopā saukti – “Dyson”), no vienas puses, un BSH Home Appliances NV (turpmāk tekstā – “BSH”), no otras puses, par BSH piekoptu it kā negodīgu komercpraksi, pirmkārt, nenorādot informāciju par tā tirgoto putekļsūcēju energoefektivitāti un, otrkārt, uz tā tirgoto putekļsūcēju iepakojuma izvietojot citu informāciju, kas nav tā, kurai obligāti jāatrodas uz etiķetes par putekļsūcēja energoefektivitātes klasi, kuras paraugs ir ietverts Deleģētās regulas Nr. 665/2013 II pielikumā (turpmāk tekstā – “energomarķējums”).
9

Šī likuma 51. pantā “Kolektīvā atlaišana” ir paredzēts: “Šajā likumā “kolektīvā atlaišana” nozīmē darba līgumu izbeigšanu ekonomisku, tehnisku, organizatorisku vai ar ražošanu saistītu iemeslu dēļ gadījumos, kad 90 dienu laikā šāda darba tiesisko attiecību izbeigšana skar vismaz: a) 10 darbiniekus uzņēmumos, kuros parasti ir mazāk par simts darbiniekiem; b) 10 % no darbinieku kopskaita uzņēmumos, kas nodarbina no 100 līdz 300 darbiniekus; c) 30 darbiniekus uzņēmumos, kas nodarbina vairāk nekā 300 darbiniekus. Iemesli tiek uzskatīti par ekonomiskiem iemesliem tad, ja no uzņēmuma rādītājiem var izsecināt, ka tas ir sliktā ekonomiskā stāvoklī, piemēram, gadījumos, kad ir radušies vai plānoti zaudējumi vai pastāvīgi samazinājušies regulārie ieņēmumi vai apgrozījums. Katrā ziņā pastāvīga samazināšanās ir vērojama tad, ja trīs secīgos ceturkšņos regulāro ieņēmumu vai apgrozījuma līmenis ir zemāks salīdzinājumā ar to pašu ceturksni iepriekšējā gadā. [..] Par kolektīvo atlaišanu uzskata arī darba līgumu izbeigšanu ar visiem uzņēmumā nodarbinātajiem darbiniekiem – ar nosacījumu, ka skarto darbinieku skaits pārsniedz piecus, – ja tā izriet no pilnīgas uzņēmuma darbības izbeigšanas to pašu iemeslu dēļ, kuri ir minēti iepriekš. [..] 2. Pirms kolektīvās atlaišanas konsultēšanās ar likumiskajiem darbinieku pārstāvjiem notiek ne ilgāk kā 30 kalendārās dienas vai 15 dienas uzņēmumos, kuros ir nodarbināti mazāk kā 50 darbinieki. [..] Nodarbinātības dienests nodrošina konsultāciju laikposma efektivitāti. Attiecīgā gadījumā tas var pusēm izteikt brīdinājumus un ieteikumus, kas nekādā ziņā nevar pārtraukt vai apstādināt procedūru. Turklāt, neskarot iepriekšējo daļu, konsultāciju laikposmā nodarbinātības dienests pēc kopēja pušu lūguma var veikt mediācijas pasākumus, kas ir piemēroti, lai meklētu risinājumus problēmām, kuras ir radījusi kolektīvā atlaišana. Šajā nolūkā tas var arī pēc kādas puses lūguma vai pats pēc savas ierosmes sniegt palīdzību. Pēc konsultāciju laikposma beigām darba devējs paziņo par to rezultātiem nodarbinātības dienestam. Ja ir panākta vienošanās, tas iesniedz tās pilnīgu kopiju. Pretējā gadījumā tas iesniedz darbinieku pārstāvjiem un nodarbinātības dienestam tā pieņemto galīgo lēmumu par kolektīvo atlaišanu ar šīs atlaišanas nosacījumiem. [..] 4. Tiklīdz lēmums ir paziņots darbinieku pārstāvjiem, darba devējs var paziņot par atlaišanu katram no attiecīgajiem darbiniekiem, ievērojot šī likuma 53. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus. Katrā ziņā ir jāpaiet vismaz 30 dienām no dienas, kad nodarbinātības dienestam ir paziņots par konsultāciju laikposma sākumu, līdz dienai, kad atlaišana stājas spēkā. [..] 6. Par darba devēja lēmumu var celt prasības, kas ir paredzētas saistībā ar šāda veida atlaišanu. Prasība, ko ir iesnieguši darbinieku pārstāvji, aptur individuālo prasību izskatīšanu līdz brīdim, kad tiek pieņemts lēmums par šo prasību.”
123

Lai gan pirmajā instancē iesniegtajā iebildumu rakstā Komisija apgalvo, ka tai nevar uzlikt pienākumu paziņot sabiedrībai ietekmes novērtējuma ziņojumus pirmspriekšlikuma stadijā un iespējamus to vēlākos grozījumus, no šā sprieduma 111. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka dokumenta pagaidu raksturs kā tāds nevar pierādīt šādu risku. Komisija nav detalizēti pierādījusi visus iemeslus, kuru dēļ – it īpaši ņemot vērā konkrēto stadiju, kurā šajā lietā aplūkotās ietekmes novērtējuma procedūras atradās, un ievērojot īpašos jautājumus, par kuriem apstrīdēto lēmumu pieņemšanas datumā vēl bija jānotiek iekšējām diskusijām, – katra strīdīgā dokumenta publiskošana, skatīta atsevišķi, nopietni kaitētu tajā notiekošajiem lēmumu pieņemšanas procesiem.
6

Šīs regulas tajā pašā III nodaļā ietilpstošais 71. pants “Samazinājumu piemērošana nolaidības gadījumā” ir šāds: “1. Neskarot 77. pantu, ja konstatētā neatbilstība radusies lauksaimnieka nolaidības dēļ, tad piemēro samazinājumu. Tāds samazinājums parasti ir 3 % no 70. panta 8. punktā minētās kopējās summas. Maksājumu aģentūra, pamatojoties uz novērtējumu, ko sniegusi kompetentā kontroles iestāde kontroles ziņojuma izvērtēšanas daļā saskaņā ar 54. panta 1. punkta c) apakšpunktu, tomēr var nolemt samazināt minēto procentuālo daļu līdz 1 % vai paaugstināt to līdz 5 % no kopsummas, vai 54. panta 1. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā minētajos gadījumos nenoteikt nekādus samazinājumus. [..] 6. Ja konstatē atkārtotu neatbilstību kopā ar citu neatbilstību vai citu atkārtotu neatbilstību, tad galīgos procentuālos samazinājumus summē kopā. Neskarot 5. punkta trešo daļu, maksimālais samazinājums tomēr nedrīkst pārsniegt 15 % no 70. panta 8. punktā minētās kopsummas.”
3

Direktīvas 2008/95 2. pantā “Apzīmējumi, no kuriem var sastāvēt preču zīme” ir paredzēts: “Preču zīme var sastāvēt no jebkuriem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski, jo īpaši no vārdiem, ieskaitot personu vārdus, zīmējumiem, burtiem, cipariem, preču vai to iepakojuma formas ar nosacījumu, ka šādi apzīmējumi spēj parādīt atšķirību viena uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.
35

Šajā ziņā, kaut arī PVN direktīvas 14. panta 1. punktā jēdziens “preču piegāde” ir definēts vispārīgi, no šī panta 2. punkta, īpaši izteiciena “papildus 1. punktā minētajam darījumam” gramatiskas interpretācijas var secināt, ka 2. punkts attiecas uz citiem darījumiem, kas arī tiek uzskatīti par “preču piegādēm”. No tā izriet, ka Eiropas Savienības likumdevējs, lai gan apvienojot šos darījumus zem viena jēdziena “preču piegādes”, ir vēlējies nošķirt PVN direktīvas 14. panta 2. punkta a) apakšpunktā minēto darījumu no šīs direktīvas 14. panta 1. punktā minētā, jo abi šie darījumi nav definēti vienādi. Īpaši šīs direktīvas 14. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētā darījuma definīcijā nav nevienas atsauces uz “tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam”, par kuru ir runa šīs direktīvas 14. panta 1. punktā.
16

Minētā lēmuma 1. pantā “Tirgus stabilitātes rezerve” ir noteikts: “1. [TSR] izveido 2018. gadā, un kvotu ieskaitīšanu [TSR] uzsāk no 2019. gada 1. janvāra. 2. 900 miljonus kvotu, ko atskaita no izsolāmo kvotu apjomiem laikposmā no 2014. gada līdz 2016. gadam, kā noteikts Regulā (ES) Nr. 176/2014, ievērojot Direktīvas 2003/87/EK 10. panta 4. punktu, nepievieno apjomiem, kas izsolāmi 2019. un 2020. gadā, bet gan ieskaita [TSR]. 3. Kvotas, kas nav piešķirtas iekārtām, ievērojot Direktīvas 2003/87/EK 10.a panta 7. punktu, un kvotas, kas nav piešķirtas iekārtām, jo tiek piemērots minētās direktīvas 10.a panta 19. un 20. punkts, 2020. gadā ieskaita [TSR]. Komisija pārskata Direktīvu 2003/87/EK attiecībā uz minētajām nepiešķirtajām kvotām un vajadzības gadījumā iesniedz Eiropas Parlamentam un Padomei priekšlikumu. 4. Komisija līdz nākamā gada 15. maijam publicē katru gadu apritē esošo kvotu kopskaitu. [..] 5. Kvotu skaitu, kas atbilst 12 % no šā panta 4. punktā minētajā jaunākajā publikācijā norādītā apritē esošo kvotu kopskaita, katru gadu atskaita no to kvotu apjoma, kas dalībvalstīm jāizsola saskaņā ar Direktīvas 2003/87/EK 10. panta 2. punktu, un ieskaita [TSR] 12 mēnešu laikposmā, sākot no minētā gada septembra, ja vien [TSR] ieskaitāmo kvotu skaits nav mazāks par 100 miljoniem. Pirmajā [TSR] darbības gadā arī laikā no minētā gada 1. janvāra līdz 1. septembrim ieskaita arī 8 % no jaunākajā publikācijā norādītā apritē esošo kvotu kopskaita (tas ir, 1 % par katru kalendāro mēnesi). Neskarot to kvotu kopskaitu, kuras jāatskaita saskaņā ar šo punktu, Direktīvas 2003/87/EK 10. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā minētās kvotas neņem vērā līdz 2025. gada 31. decembrim, nosakot dalībvalstu ieguldījumus, kas veido minēto kopskaitu. 6. Jebkurā gadā, ja apritē esošo kvotu kopskaits ir mazāks nekā 400 miljoni, no [TSR] atbrīvo 100 miljonus kvotu un pievieno kvotu apjomam, kas dalībvalstīm jāizsola saskaņā ar Direktīvas 2003/87/EK 10. panta 2. punktu. Ja [TSR] ir mazāk nekā 100 miljoni kvotu, saskaņā ar šo punktu atbrīvo visas [TSR] esošās kvotas. 7. Jebkurā gadā, ja šā panta 6. punkts nav piemērojams un tiek pieņemti pasākumi saskaņā ar Direktīvas 2003/87/EK 29.a pantu, no [TSR] atbrīvo 100 miljonus kvotu un pievieno kvotu apjomam, kas dalībvalstīm jāizsola saskaņā ar Direktīvas 2003/87/EK 10. panta 2. punktu. Ja [TSR] ir mazāk nekā 100 miljoni kvotu, saskaņā ar šo punktu atbrīvo visas [TSR] esošās kvotas. [..]”
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp personu MB un Secretary of State for Work and Pensions (valsts sekretārs darba un pensiju jautājumos, Apvienotā Karaliste) par atteikumu piešķirt viņai valsts vecuma pensiju no pensionēšanās vecuma, kas likumā noteikts personām, kuras ir piederīgas tam dzimumam, kuru viņa ir ieguvusi dzimuma maiņas rezultātā.
47

Spliethoff no tā izsecina, ka šī lieta atšķiras no lietām, kurās tika pasludināti pārsūdzētā rīkojuma 19.–21. punktā minētie spriedumi, jo minētajās lietās attiecīgā aģentūra bija attiecīgā lēmuma faktiskais autors un Komisija nepiedalījās minētā lēmuma pieņemšanā. Līdz ar to Vispārējās tiesas pārsūdzētā rīkojuma 22. punktā izdarītais fakta konstatējums, ka “INEA ir pieņēmusi apstrīdēto tiesību aktu, šajā gadījumā 2015. gada 17. jūlija vēstuli, izmantojot Komisijas deleģēto kompetenci [..], un nav ticis pierādīts, ka šī iestāde ar to būtu bijusi saistīta”, esot kļūdains.
24

D. Vámos pēdējo minēto lēmumu pārsūdzēja hierarhijas kārtībā, taču Pārsūdzību pārvalde to atstāja spēkā negrozītu. Tā, pirmkārt, atsaucās uz Likuma par PVN 187. panta 1. punktu, atbilstoši kuram D. Vámos bija tiesības izvēlēties personīgo atbrīvojumu no nodokļa, tomēr arī norādīja, ka, otrkārt, Nodokļu procesa kodeksa 22. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā iespēja izvēlēties personīgo atbrīvojumu no nodokļa pastāv tikai tad, ja ar nodokli apliekamo darbību veikšana tiek reģistrēta, tās uzsākot, un ka vēlāk šādas izvēles iespējas vairs nav. Pārsūdzību pārvalde uzskata, ka, tā kā D. Vámos nodokļu administrācijā nebija reģistrējies un personīgo atbrīvojumu no nodokļa bija izvēlējies tikai 2014. gada 22. janvārī, tiesības saņemt nodokļa atbrīvojumu viņam ir tikai par laiku pēc šī datuma.
25

No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šis jautājums ir saistīts ar to, ka Beļģijas tiesībās, proti, Likuma par tiesu varu 806. pantā, valsts tiesām, kas izskata lietu aizmuguriski, ir noteikts pienākums apmierināt prasības vai aizstāvības pamatus, ko izvirza tiesvedības puse, kas ierodas uz tiesu, izņemot – ja tiesvedība, šīs prasības vai šie aizstāvības pamati ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai. Tādējādi valsts tiesa, kas izskata lietu aizmuguriski, pēc savas ierosmes var izvirzīt tikai sabiedriskās kārtības pamatus. Tā kā nav skaidrs, vai Beļģijas tiesiskais regulējums par negodīgiem noteikumiem ietilpst sabiedriskajā kārtībā, šai tiesai ir šaubas, vai tā drīkst pēc savas ierosmes pārbaudīt tostarp to, vai tāds līgums kā attiecīgais līgums pamatlietā ietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā.
42

Komisija ir apgalvojusi, ka atbilstoši dalībvalsts trijiem maksājumu veidiem, kas paredzēti Regulā Nr. 1083/2006 un atgādināti šī sprieduma 37. punktā, Savienības budžeta līdzfinansējums saistībā ar visas darbības programmas īstenošanu ir paredzēts dalībvalsts budžetam kopumā, nevis konkrēto projektu atbalsta saņēmējiem. Summas, kuras no Savienības budžeta ir piešķirtas līdzfinansējumam, ietilpst dalībvalstij pieejamajā finansējumā, kas papildina pārējos līdzekļus, kuri dalībvalstij ir nepieciešami, lai nodrošinātu līdzfinansējumu, un kuri tai ir jāizmanto no sava valsts budžeta. Turklāt no Regulas Nr. 1083/2006 un tostarp no tās 93. panta 1. un 3. punkta var secināt, ka dalībvalsts var pēc saviem ieskatiem neprasīt izmaksāt finanšu atbalstu, it īpaši ESF finanšu atbalstu.
26

Šādos apstākļos Finanzgericht Rheinland-Pfalz (Reinzemes-Pfalcas Finanšu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai LESD 49. pants [(agrāk – EKL 43. pants)], to lasot kopsakarā ar 54. pantu [(agrāk – EKL 48. pants)], liedz piemērot tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram nodokļa maksātāja rezidenta ienākumi no darījumiem ar citā dalībvalstī rezidējošu sabiedrību, kurā viņam tieši vai netieši ir dalība kapitālā vismaz ¼ apmērā un ar kuru viņš ir panācis vienošanos par nosacījumiem, kas atšķiras no tiem, par kādiem identiskos vai līdzīgos apstākļos būtu vienojušās savstarpēji neatkarīgas trešās personas, ir jānosaka atbilstoši tam, kādi tie būtu radušies starp neatkarīgām trešām personām nolīgtu nosacījumu gadījumā, ja šāda korekcija netiek veikta attiecībā uz ienākumiem no darījumiem ar sabiedrību rezidenti un tiesiskajā regulējumā nodokļa maksātājam rezidentam nav paredzēta iespēja pierādīt, ka vienošanās par attiecīgajiem nosacījumiem ir panākta komerciālu iemeslu dēļ, kas izriet no viņa kā citā dalībvalstī rezidējošās sabiedrības dalībnieka statusa?”
13

Atbilstoši tās pašas regulas 24. pantam: “1. Ja dalībvalsts, kuras teritorijā bez uzturēšanās atļaujas uzturas 18. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā minēta persona un kurā nav iesniegts jauns starptautiskās aizsardzības pieteikums, uzskata, ka saskaņā ar 20. panta 5. punktu un 18. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktu atbildīga ir cita dalībvalsts, tā var prasīt minētajai citai dalībvalstij uzņemt minēto personu atpakaļ. 2. Atkāpjoties no 6. panta 2. punkta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi [OV 2008, L 348, 98. lpp.], ja dalībvalsts, kuras teritorijā bez uzturēšanās atļaujas uzturas persona, nolemj veikt meklējumu Eurodac sistēmā [..], pieprasījumu uzņemt atpakaļ šīs regulas 18. panta 1. punkta b) vai c) apakšpunktā minēto personu vai 18. panta 1. punkta d) apakšpunktā minēto personu, kuras starptautiskās aizsardzības pieteikums nav noraidīts ar galīgo lēmumu, iesniedz pēc iespējas ātrāk un jebkurā gadījumā divos mēnešos pēc Eurodac pozitīvā iznākuma saņemšanas [..] [..] 5. Pieprasījumu uzņemt atpakaļ 18. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā minēto personu iesniedz, izmantojot standarta veidlapu, un tajā ietver tiešos vai netiešos pierādījumus, kā aprakstīts divos 22. panta 3. punktā minētajos sarakstos, un/vai attiecīgus elementus no personas sniegtās informācijas, kas ļautu pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts iestādēm pārbaudīt, vai pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts ir atbildīga, pamatojoties uz šajā regulā paredzētajiem kritērijiem. [..]”
21

Šajā gadījumā, kā izriet no izklāsta šā sprieduma 9.–11. punktā, R. A. Coman, kas ir Rumānijas un Amerikas Savienoto Valstu pilsonis, un R. C. Hamilton, kas ir Amerikas Savienoto Valstu pilsonis, vērsās Inspekcijā, lūdzot viņiem darīt zināmu procedūru un nosacījumus, ar kādiem R. C. Hamilton kā R. A. Coman ģimenes loceklis varētu iegūt atvasinātās uzturēšanās tiesības Rumānijā – dalībvalstī, kuras pilsonība ir R. A. Coman. No tā izriet, ka Direktīva 2004/38, kuras interpretāciju vēlas saņemt iesniedzējtiesa, neļauj pamatot R. C. Hamilton atvasinātās uzturēšanās tiesības.
15

2010. gada 26. augustā attiecībā uz viņu tika izsniegts US District Court for the Southern District of Florida in Fort Lauderdale (Amerikas Savienoto Valstu Floridas Dienvidu apgabala apgabaltiesa Fortloderdeilā) apcietināšanas orderis, kā arī šīs tiesas Grand Jury apsūdzības raksts. R. Pisciotti tika izvirzīta apsūdzība par dalību jūras cauruļvadu ražotāju komercpārstāvju darba grupā, kura laikposmā no 1999. gada līdz 2006. gada beigām ir kropļojusi konkurenci, sadalot šo cauruļvadu pārdošanas tirgu Floridas štatā (Amerikas Savienotās Valstis) un citur.
47

Lai gan, kā to apgalvo Komisija, šis dokuments ir publicēts šīs iestādes Mobilitātes un transporta ĢD interneta vietnē, tas nav publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. Turklāt, kā secinājumu 82.–84. punktā ir uzsvēris ģenerāladvokāts, Autotransporta komitejas reglamenta 2. panta 2. punktā ir paredzēts, ka katras sanāksmes dienas kārtībā nošķir, no vienas puses, ierosinātos pasākumus, par ko šai komitejai ir jādod atzinums saskaņā ar regulatīvo kontroles procedūru, un, no otras puses, citus jautājumus, kas šai komitejai izvirzīti informācijai vai viedokļu apmaiņai. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka jēdziena “kabotāžas pārvadājums” interpretācija, kāda tā pārņemta minētajā dokumentā, patiešām bija iekļauta Autotransporta komitejas 2010. gada 25. oktobra sanāksmes dienas kārtībā, bet šis jautājums netika nodots balsošanai. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka šī interpretācija izrietētu no dalībvalstu pārstāvju vienošanās. Katrā ziņā Komisija pati savos rakstveida apsvērumos, kā arī tiesas sēdē ir atzinusi, ka šim pašam dokumentam nav juridiski saistoša rakstura.
27

Iesniedzējtiesa šajā ziņā uzskata, ka no Direktīvas 2003/86 2. panta f) punkta izriet, ka nepilngadīgā bez pavadības statuss principā ir jāvērtē attiecībā uz brīdī, kad attiecīgā persona ierodas dalībvalsts teritorijā. Esot taisnība, ka šajā tiesību normā ir paredzēti divi izņēmumi no šī principa, proti, izņēmums attiecībā uz tādu nepilngadīgo, kurš sākotnēji ticis pavadīts, bet pēc tam palicis viens, un izņēmums attiecībā uz nepilngadīgo, kurš ierodoties bijis bez pavadības, bet par kuru pēc tam uzņēmies atbildību atbildīgais pieaugušais. Tomēr lietas apstākļi neietverot nevienu no šiem diviem izņēmumiem, un minētās tiesību normas teksts nekādi neapstiprinot ideju, ka ar to būtu atļauti citi izņēmumi no minētā principa.
38

Turklāt iesniedzējtiesa nav sniegusi nekādas norādes, no kurām izrietētu, ka, vēršoties vecāku izraudzītajā tiesā, bērna intereses tiktu jebkādā veidā apdraudētas. It īpaši, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka arī prokuroram, kura uzdevums ir aizstāvēt bērna intereses, nav iebildumu pret šo izvēli.