ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN] SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 25. novembrī ( )

Lieta C‑83/09 P

Eiropas Komisija

pret

Kronoply GmbH & Co. KG,

Kronotex GmbH & Co. KG

Apelācija – Valsts atbalsts – Prasība atcelt Komisijas lēmumu necelt iebildumus saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu – Pieņemamības nosacījumi – Jēdziens “ieinteresētā puse” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē

1. Savā apelācijas sūdzībā Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 10. decembra spriedumu lietā T‑388/02 Kronoply un Kronotex/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru atzīta par pieņemamu Kronoply GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Kronoply”) un Kronotex GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Kronotex”) celtā prasība atcelt Komisijas 2002. gada 19. jūnija Lēmumu C(2002) 2018, galīgā redakcija, necelt iebildumus par Zellstoff Stendal GmbH celulozes rūpnīcas būvniecībai Vācijas iestāžu piešķirto atbalstu. Komisija arī pieprasa Pirmās instances tiesā celto prasību par minētā apstrīdētā lēmuma atcelšanu atzīt par nepieņemamu.

2. Saistībā ar šo lietu Komisija aicina Tiesu pamatoties uz tā saukto “Cook un Matra” ( ) pašreizējo judikatūru, kas attiecas uz to prasību pieņemamības nosacījumiem, kas celtas pret lēmumiem, ko Komisija pieņēmusi saistībā ar valsts atbalsta kontroles procedūru, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu ( ).

3. Šajā saistībā, atbalstot procesuālo tiesību efektīvu aizsardzību, kas pienākas ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, es ierosinu Tiesai sniegt skaidrojumu par Cook un Matra judikatūru, lai precizētu procedūru, izpildot arī tiesiskās drošības prasību, kas ir tiesvedības pamatā.

I – Fakti, procedūra un pārsūdzētais spriedums

A – Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

4. Atbilstoši Vācijas tiesībām dibinātas sabiedrības Kronoply un Kronotex izgatavo koka izstrādājumus ražotnēs, kas atrodas Heiligengrābē [Heiligengrabe] Brandenburgas federālajā zemē (Vācija).

5. Vācijas iestādes, 2002. gada 9. aprīlī nosūtot vēstuli, paziņoja Komisijai par projektu, kurā Zellstoff Stendal GmbH (turpmāk tekstā – “ZSG”) paredzēts piešķirt valsts atbalstu kvalitatīvas celulozes ražotnes būvniecībai, kā arī kokmateriālu piegādes uzņēmuma un loģistikas uzņēmuma izveidei Arneburgā Saksijas‑Anhaltes federālajā zemē (Vācija).

6. Savā 2002. gada 19. jūnija vēstulē Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Saskaņā ar Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 26. panta 1. punktu Komisija 2002. gada 28. septembrī Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī publicēja īsu paziņojumu, kurā minēts apstrīdētais lēmums ( ).

7. Ņemot vērā, ka šajā nozarē nav iespējas saražot vairāk nekā nepieciešams, kā arī izveidoto tiešo darbavietu skaitu (580 tiešas darbavietas celulozes rūpnīcā) un netiešo darbavietu skaitu (apmēram 1000 netiešas darbavietas konkrētajā reģionā vai blakusesošajos apgabalos), Komisija nolēma atļaut paziņotos pasākumus, kas būtu neatprasāms aizdevums, ieguldījumu subsīdija un galvojums.

B – Par pārsūdzēto spriedumu

8. Ar prasības pieteikumu, kas kancelejā iesniegts 2002. gada 23. decembrī, Kronoply un Kronotex cēla Pirmās instances tiesā prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.

9. Atsevišķā dokumentā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 25. februārī, Komisija cēla iebildi par nepieņemamību, argumentējot to ar diviem pamatiem – pirmkārt, par prasības pieteikuma novēlotu iesniegšanu un, otrkārt, saistībā ar to, ka prasītājām nebija tiesību celt prasību. Ar 2005. gada 14. jūnija rīkojumu Pirmās instances tiesa nolēma atlikt lēmumu par nepieņemamību līdz lietas izskatīšanai pēc būtības.

10. Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja iebildi par nepieņemamību, kas pamatota ar prasības pieteikuma novēlotu iesniegšanu, bet apmierināja pamatu, kas liedz sabiedrībām tiesības celt prasību, apstrīdot apstrīdētā lēmuma pamatotību. Pirmās instances tiesa savukārt atzina, ka minēto prasītāju iesniegtā prasība nodrošināt procesuālās garantijas pasludināma par pieņemamu, vienlaikus atzīstot to par nepamatotu.

11. Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 57.–59. punktā Pirmās instances tiesa uzsvēra, ka iepriekšējas izskatīšanas stadijā un oficiālajā izmeklēšanas procedūrā Komisija atšķirīgi pārbaudījusi valsts atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Otrkārt, šī sprieduma 60. un 61. punktā Pirmās instances tiesa atsaucās uz judikatūru, saskaņā ar kuru prasība, ko cēlusi ieinteresētā puse EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, apstrīdot Komisijas lēmumu necelt iebildumus pēc iepriekšējas izskatīšanas stadijas, jāpasludina par pieņemamu, ciktāl tā paredz nodrošināt no šīs normas izrietošās procesuālās garantijas.

12. Savukārt, pārsūdzētā sprieduma 62. punktā precizējot, ka apstrīdētā lēmuma pamatotības apstrīdēšanas gadījumā prasītājam ir jāpierāda savs īpašais statuss saskaņā ar Plaumann/Komisija judikatūru ( ), Pirmās instances tiesa šī paša sprieduma 63. punktā nosprieda, ka savā prasībā prasītājas ir apstrīdējušas gan Komisijas atteikumu uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, gan strīdīgā lēmuma pamatotību. Tādēļ tā izvērtēja prasītāju tiesības celt prasību.

13. Attiecībā uz prasītāju tiesībām apstrīdēt apstrīdētā lēmuma pamatotību Pirmās instances tiesa prasītājām liedza tiesības celt prasību tiktāl, ciktāl tās nav pierādījušas, ka tām ir bijis piešķirts īpašs statuss iepriekš minētā sprieduma lietā Plaumann/Komisija izpratnē, un tādēļ pārsūdzētā sprieduma 64.–69. punktā noraidīja šo prasības daļu kā nepieņemamu.

14. Runājot par tiesībām celt prasību par procesuālo garantiju nodrošināšanu, pārsūdzētā sprieduma 77. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka prasītājas ir pietiekami pierādījušas saistību ar konkurenci un risku, ka prasītāju stāvoklis tirgū var tikt ietekmēts, lai šīs prasītājas varētu uzskatīt par ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, un tādēļ pasludināja viņu prasību par pieņemamu tiktāl, ciktāl prasītāju mērķis ir aizsargāt savas procesuālās tiesības.

15. Pamatojoties uz iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa izvērtēja visus prasītāju izvirzītos pamatus.

16. Tā kā pārsūdzētā sprieduma 80. punktā ir norādīts, ka vienīgi otrais pamats attiecas uz oficiālās izmeklēšanas procedūras neuzsākšanu, minētā sprieduma 81.–83. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka pat tad, ja saskaņā ar judikatūru tai nav jāinterpretē pamati, kas atspēko tikai šī lēmuma pamatotību kā tādu, ar kuru patiesībā gribēts nodrošināt procesuālās tiesības, tā varētu pārbaudīt, vai argumenti pēc būtības nesniedz pierādījumus pamatam, tādējādi apliecinot nopietnu grūtību pastāvēšanu saistībā ar EKL 88. panta 2. punktā minētās procedūras uzsākšanas pamatotību. Tādēļ Pirmās instances tiesa par pieņemamiem pasludināja pirmo un otro pamatu, savukārt trešo pamatu noraidīja kā nepieņemamu. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa noteica, ka Komisija pamatoti nav uzsākusi oficiālo izmeklēšanas procedūru.

II – Par galveno apelācijas sūdzību

A – Par Komisijas apelācijas sūdzību

17. Pamatojot savu apelācijas sūdzību, Komisija izvirza trīs pamatus.

18. Pirmajā pamatā, kas attiecas uz EKL 88. panta un 230. panta ceturtās daļas pārkāpumu, Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir atsaukusies uz tiesu praksi, kas ir pretrunā minētajiem Līguma pantiem. Tādējādi Pirmās instances tiesa būtu kļūdaini veidojusi savu argumentāciju par pārsūdzētā sprieduma 60. punktā minēto principu, kam atbilstoši tad, ja, neuzsākot oficiālo izmeklēšanas procedūru, atbalsta saderīgumu Komisija konstatē lēmumā, kas pieņemts, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu, EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procesuālās garantijas var īstenot tikai, ja personas, kurām paredzētas šīs garantijas, var apstrīdēt šo lēmumu Kopienu tiesā ( ).

19. Otrajā pamatā, kas attiecas uz pretrunām pamatojumā saistībā ar prasītāju pamatu interpretāciju, Komisija kritizē Pirmās instances tiesas izmantoto pieeju, kas, kā uzskata Komisija, likvidē atšķirības starp pamatiem par procesuālajām tiesībām un pamatiem par lietas būtību, kuri attiecas vienīgi uz ieinteresētajām pusēm, kuru tiesības ievērojami ietekmē Komisijas lēmums. Tādējādi ar interpretāciju, kuru Pirmās instances tiesa piemēro pārsūdzētā sprieduma 82. un 83. punktā, tiktu paplašināts jēdziens “tiesības celt prasību”.

20. Trešajā pamatā, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar jēdziena “ieinteresētā puse” interpretāciju, Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir attālinājusies no pašreizējās prakses, jo uzskata, ka atbalsta saņēmēja konkurenti tikai izejvielu piegādes tirgū jāatzīst par ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē.

III – Par ZSG atbildes rakstu

21. Komisiju tās apelācijas sūdzībā ir atbalstījusi ZSG, kas 2009. gada 23. februārī iesniedza atbildes rakstu uz apelāciju, minot atbilstošus argumentus, kuri galvenokārt atbilst Komisijas izvirzītajiem pamatiem.

22. ZSG pieprasa Tiesai, pirmkārt, atcelt pārsūdzēto spriedumu, kurā par pieņemamu atzīta Kronoply un Kronotex prasība, un, otrkārt, pilnībā noraidīt Kronoply un Kronotex prasību par atcelšanu, pasludinot to par nepieņemamu.

23. Jāpiebilst, ka savā [atbildes] rakstā [uz apelāciju] ZSG skaidri norāda, ka ir izteikusi tikai dažas papildu pārdomas par galvenajiem Komisijas izvirzītajiem pamatiem. Tādēļ Tiesai jānosaka, uz kuriem no ZSG iesniegtajiem argumentiem varētu attiekties pretapelācijas sūdzības pamati.

24. Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 56. panta izriet, ka personas, kas iestājušās lietā Pirmās instances tiesā, tiek uzskatītas par lietas dalībniekiem šajā tiesā. Attiecīgi, ja Pirmās instances tiesas spriedums tiek pārsūdzēts, tad lietas dalībniekiem ir piemērojams Tiesas Reglamenta 115. panta 1. punkts, kas viņus atbrīvo no pienākuma iesniegt jaunu prasību par iestāšanos lietā Tiesā atbilstoši minētā Reglamenta 93. un 123. pantam ( ).

25. Tādējādi Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 40. panta ceturtā daļa neliedz personai, kas iestājusies lietā, iesniegt argumentus, kas atšķiras no tā lietas dalībnieka argumentiem, ko šī persona atbalsta, ja vien viņas mērķis ir atbalstīt šī lietas dalībnieka prasījumus ( ). Proti, – personai, kas iestājusies lietā un kurai ir tiesības iesniegt atbildes rakstu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 115. pantu, nepastāvot skaidram ierobežojumam, jābūt iespējai izvirzīt pamatus par jebkuru tiesību aspektu, kas izmantots pārsūdzētā sprieduma pamatojumā ( ).

26. Tādēļ nekas neliedz atsevišķus ZSG argumentus kvalificēt kā pretapelācijas sūdzības pamatus.

IV – Vispārēji apsvērumi par to tiesību raksturu, kas piešķirtas ieinteresētajām pusēm atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam

27. Pirms pievērsties apelācijas pamatiem, es vēlētos atgādināt dažus noteikumus, kas paredzēti valsts atbalsta kontroles sistēmā, kas noteikta EK līgumā.

28. EKL 88. pantā ir paredzēta īpaša procedūra, ar ko Komisija organizē valsts atbalstu pastāvīgu pārbaudi un kontroli. Attiecībā uz jauno atbalstu, ko dalībvalstis iecerējušas piešķirt, pastāv iepriekšēja procedūra, kuras neievērošanas gadījumā nevienu pasākumu nevar uzskatīt par likumīgi piešķirtu. Saskaņā ar EKL 88. panta 3. punkta pirmo teikumu visi plāni piešķirt vai mainīt atbalstu ir jādara zināmi Komisijai pirms to īstenošanas. Komisija tad veic plānotā atbalsta sākotnējo izskatīšanu. Ja pēc šīs izskatīšanas Komisija uzskata, ka plānotais atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, tā nekavējoties uzsāk EKL 88. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzēto procedūru ( ).

29. Kā to lietā British Aggregates/Komisija norādījis ģenerāladvokāts Mengoci [Mengozzi], lēmumi, kuri tiek pieņemti, neuzsākot oficiālo izmeklēšanas procedūru, ir akti, kuri stājas spēkā, veicot īsu pārbaudi, kura ir izdarīta īsā laikā un tikai dialoga starp Komisiju un ieinteresēto dalībvalsti veidā. Likumdevēja nodoms bija tāds, ka šādi akti dotu Komisijai iespēju izvairīties no ilgas izmeklēšanas lietās, kurās prima facie ir acīmredzams, ka runa nav par atbalstu vai ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu ( ).

30. Jāuzsver, ka Komisijai, veicot pārbaudi, ir jāievēro prasības, kas, pirmkārt, attiecas uz to savu pilnvaru ierobežošanu, kas ļauj lemt par atbalsta saderīgumu, tikai uz tiem pasākumiem, kas nerada nopietnas grūtības, lai tādējādi šis kritērijs būtu vienīgais ( ). Otrkārt, saskaroties ar nopietnām grūtībām, Komisijai nav piešķirta nekāda rīcības brīvība attiecībā uz oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu ( ). Treškārt, nopietnu grūtību jēdzienam ir objektīvs raksturs ( ).

31. Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija, lai pieņemtu labvēlīgu lēmumu saistībā ar atbalstu, var piemērot tikai EKL 88. panta 3. punktā noteikto iepriekšējas izskatīšanas stadiju tikai tad, ja tā, veicot sākotnējo izskatīšanu, var pārliecināties, ka šis atbalsts ir saderīgs ar Līgumu. Turpretī, ja, veicot šo sākotnējo izskatīšanu, Komisija nonāk pie pretēja slēdziena vai pat nav varējusi pārvarēt visas grūtības, kas radušās, izvērtējot šā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, Komisijai ir pienākums uzklausīt visus vajadzīgos viedokļus un šajā sakarā uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru ( ).

32. Tikai saskaņā ar šo pēdējo minēto procedūru, kas ir paredzēta, lai ļautu Komisijai iegūt pilnīgu informāciju par visiem lietas faktiem, Komisijai Līgumā ir paredzēts pienākums informēt ieinteresētās puses, lai tās varētu iesniegt savus apsvērumus ( ).

33. Šajā saistībā ir jāuzsver, ka to tiesību raksturu, kas attiecībā uz apsvērumu iesniegšanu ir piešķirtas ar EKL 88. panta 2. punktu, nedrīkst sajaukt ar tiesībām tikt uzklausītam, kas interpretētas kā tiesības uz aizstāvību to parastajā nozīmē.

34. Tādējādi Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “harta”) kā labas pārvaldības principa būtiskās sastāvdaļas ir norādītas ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt, tiesības piekļūt materiāliem, kas uz to attiecas, un pārvaldes pienākums pamatot savus lēmumus ( ).

35. Tiesību tikt uzklausītam ievērošana jebkurā procedūrā, kuras rezultātā var tikt pieņemts konkrētajai personai nelabvēlīgs akts, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro, pat ja nepastāv nekāds procesuālais regulējums ( ).

36. Taču, ciktāl vienīgais atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam pieņemtā Komisijas lēmuma adresāts ir dalībvalsts ( ), minētais princips, Komisijai to piemērojot saistībā ar oficiālo izmeklēšanas procedūru, ir jāinterpretē šauri.

37. Ir svarīgi norādīt, ka, lai gan EKL 88. panta 2. punkts dod tiesības ieinteresētajām pusēm sniegt savus apsvērumus, judikatūrā šī norma ir interpretēta tādējādi, ka ieinteresētajām pusēm ir tikai tiesības būt atbilstoši iesaistītām administratīvajā procesā, ņemot vērā konkrētās lietas apstākļus ( ).

38. Šajā tiesvedībā, manuprāt, ir būtiski uzsvērt, ka EKL 88. panta 2. punktā ir paredzētas vienīgi tiesības sniegt apsvērumus, nevis tiesības uz aizstāvību ( ).

39. No judikatūras skaidri izriet, ka ieinteresētās puses, izņemot dalībvalsti, kas ir atbildīga par atbalsta piešķiršanu, pašas nevar iesaistīties tādā procesā, kurā ir spēkā pušu sacīkstes princips, ar Komisiju tādā pašā veidā, kā to var darīt minētā valsts ( ). Kā Tiesa nolēma spriedumā lietā SFEI u.c., “no vienas puses, paziņošanas pienākums un sākotnējs aizliegums īstenot 93. panta 3. punktā paredzētos atbalsta plānus attiecas uz dalībvalsti. No otras puses, dalībvalsts ir arī tā lēmuma adresāts, ar kuru Komisija konstatē atbalsta nesaderīgumu un lūdz to apturēt tās noteiktajā termiņā” ( ).

40. Nedrīkst aizmirst, ka valsts atbalsta kontroles procedūra ir administratīva, un tai ir minimāls tiesas raksturs.

V – Par apelācijas sūdzības pirmo pamatu

A – Komisijas argumenti

41. Pirmajā pamatā Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, vērtējot prasītāju tiesības celt prasību, atsaucās uz judikatūru, kas ir pretrunā EKL 88. pantam un 230. panta ceturtajai daļai, jo tajā ir paredzēts, ka Tiesā var vērsties prasītāji, kuri, neizpildot EKL 230. panta ceturtajā daļā minētos pieņemamības nosacījumus, apstrīd attiecībā uz EKL 88. panta pamatojumu pieņemtu lēmumu, atsaucoties uz to procesuālo tiesību nodrošināšanu, kas esot paredzētas šī paša panta 2. punktā.

42. Pirms tam uzsverot atšķirības starp EKL 88. panta 2. un 3. punktā paredzētajām procedūrām, Komisija precizē, ka vienīgi saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu ieinteresētajām pusēm ir iespēja izvirzīt savus argumentus.

43. Turklāt, kā norāda Komisija, atbilstoši Līgumam nekādā gadījumā nebūtu jāievieš īpaša tiesiskā aizsardzība, kas pamatotu atkāpi no EKL 230. panta ceturtās daļas, lai ievērotu Komisijas darbības likumības principu un pilnībā nodrošinātu tiesību aizsardzību tad, ja tiek pieņemts lēmums par saderīgumu, neuzsākot oficiālo izmeklēšanas procedūru. Ja pierādītu, ka pastāv cēloņsakarība starp Komisijas bezdarbību (oficiālās izmeklēšanas procedūras neuzsākšana) un iespējamo Komisijas lēmuma prettiesiskumu, tad tiktu nodrošināta šāda lēmuma pārbaude tiesā, ja vien prasītājs izpildītu minētos pieņemamības nosacījumus.

44. Visbeidzot, kā norāda Komisija, no pārsūdzētā sprieduma, tostarp no 70. punkta, izrietot, ka Pirmās instances tiesa aizstāv viedokli, saskaņā ar kuru tiesības celt prasību par procesuālo tiesību nodrošināšanu nenosakot, ka apstrīdētajam lēmumam prasītājs būtu jāskar individuāli un tieši. Lai varētu piekrist šādai nostājai, esot jāpierāda, ka EKL 88. panta 2. punktā nav nostiprināts vienīgi Komisijas juridisks pienākums, jo tas paredz arī ieinteresēto pušu tiesības.

45. Taču, no vienas puses, EKL 88. panta 2. punkts būtu administratīvs noteikums, kas reglamentē valsts atbalsta kontroles īpašo procedūru, nevis nosacījumus attiecībā uz vēršanos Tiesā. No otras puses, tā kā EKL 230. panta ceturtajā daļā Kopienas likumdevējs ir skaidri noteicis pieņemamības nosacījumus, būtu absurdi uzskatīt, ka tas vēlējies netieši atkāpties no tiem, izmantojot EKL 88. pantu.

B – Prasības pieņemamība saistībā ar valsts atbalstu un Cook un Matra judikatūrā ieteiktā risinājuma ieviešana

46. Vispirms ( ) pietiek atgādināt, ka saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu fiziska vai juridiska persona var vērsties Tiesā par lēmumu, kas adresēts citai personai, tikai tad, ja šis lēmums šo personu skar tieši un individuāli ( ).

47. Attiecībā uz pirmo šādi formulēto nosacījumu pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka, lai persona būtu tieši skarta, ir nepieciešams, lai attiecīgais Kopienas pasākums tieši skartu tās tiesisko situāciju un nepieļautu jebkādas izvērtēšanas iespējas šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kura ir pavisam automātiska un izriet tikai no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus pastarpinātus noteikumus ( ).

48. Runājot par otro EKL 230. pantā paredzēto nosacījumu, jānorāda, ka konkrētā jēdziena “individuāli” piemērojamību Tiesa ir definējusi spriedumā lietā Plaumann/Komisija ( ), no kura izriet, ka fiziska vai juridiska persona, kura nav apstrīdētā lēmuma adresāts, var apgalvot, ka tā ir skarta individuāli tikai tad, ja apstrīdētā norma to skar tāpēc, ka tai piemīt zināmas specifiskas īpašības vai tā atrodas tādā situācijā, kas to atšķir no pārējām personām ( ).

49. Ir skaidrs, ka valsts atbalsta jomā Tiesa ir ieviesusi īpašus risinājumus attiecībā uz trešo pušu prasību pieņemamību, lai tādējādi panāktu atbilstību šajā jomā piemērojamās procedūras īpašajam raksturam. Kopumā šajā jomā pieņemamības nosacījumi atšķiras atkarībā no tā, vai apstrīdētais lēmums ir pieņemts saskaņā ar iepriekšējas izskatīšanas stadiju vai oficiālu izmeklēšanas stadiju.

50. Attiecībā uz prasībām, kuru mērķis ir atcelt Komisijas lēmumu neuzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, Tiesas pieejā, kas doktrīnā vērtēta kā liberāla, galvenā uzmanība ir pievērsta procesuālo tiesību aizsardzībai, kas pienākas ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, proti, tām pusēm, kurām būtu bijusi iespēja sniegt savus apsvērumus saistībā ar procedūru, kas uzsākta atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam, bet kurām šo iespēju liedza galīgais lēmums, ko Komisija pieņēmusi, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu.

51. Spriedumā lietā Cook/Komisija ( ) atbilstoši ģenerāladvokāta Tezauro [Tesauro] priekšlikumiem ( ), tā vietā, lai izmantotu spriedumā lietā Cofaz u.c./Komisija norādītos kritērijus ( ), Tiesa par pieņemamu uzskatīja konkurenta prasību, attiecīgo trešās puses jēdzienu EKL 88. panta 2. punkta izpratnē pasludinot par tādu judikatūras normu, kas piemērojama saistībā ar lēmumu, kuru Komisija pieņēmusi atbilstoši EKL 88. panta 3. punktam, un pēc mēneša šo pieeju apstiprināja spriedumā lietā Matra/Komisija ( ).

52. Saskaņā ar Cook un Matra judikatūru tad, ja, neuzsākot EEK līguma 93. panta 2. punktā (jaunajā redakcijā – EKL 88. panta 2. punkts) paredzēto procedūru, Komisija, pamatojoties uz šī paša panta 3. punktu, konstatē, ka paziņotais pasākums nav uzskatāms par valsts atbalstu vai ir tāds atbalsts, kas ir saderīgs ar kopējo tirgu, personām, uzņēmumiem vai apvienībām, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķiršana, tostarp konkurējošiem uzņēmumiem un arodapvienībām, kuras, būdamas ieinteresētās puses, izmanto procesuālās garantijas, ja ir īstenota EKL 88. panta 2. punktā minētā procedūra, ir jāļauj ierosināt prasību atcelt lēmumu, ar ko konstatēts šāds fakts.

53. Atbilstoši Cook un Matra doktrīnai prasības pieņemamība ir atkarīga no pamatu rakstura, no vienas puses, un prasītāja statusa, no otras puses. Pieņemamības nosacījumi tiek pārbaudīti, nošķirot tos lietas dalībniekus, kuri apstrīd Komisijas lēmumu pēc būtības, un lietas dalībniekus, kuri atsaucas uz savu procesuālo tiesību aizsardzību. Ņemot vērā spriedumu lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, šī nošķiršana pietiekami skaidri nosaka piemērojamo pārbaudi ( ).

54. Attiecībā uz risinājumu, ko Tiesa pieņēmusi iepriekš minētajos spriedumos lietās Cook/Komisija un Matra/Komisija, doktrīnā nav vienprātības, un šeit ir vērts atgādināt, kādi bija galvenie aspekti pēc tam sekojošās debatēs ( ).

55. Daži norāda, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum Tiesa pārsniedza ieteikumus, ko sniedzis ģenerāladvokāts Džeikobss [Jacobs] lietā Union de Pequenos Agricultores/Padome ( ), lai vienkāršotu nosacījumus attiecībā uz fizisku un juridisku personu vēršanos Tiesā ( ).

56. Pēc minēto spriedumu pasludināšanas lietās Cook/Komisija un Matra/Komisija to personu kategorija, kas var apstrīdēt Komisijas lēmumu, ir kļuvusi daudz plašāka nekā to personu kategorija, kuriem ir ļauts apstrīdēt attiecīgo aktu saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu. Tādējādi visas ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē var uzskatīt par “individuāli skartām” ar Komisijas lēmumu neuzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru ( ). Pirmās instances tiesa pat skaidri atzina, ka pats fakts, ka lietas dalībniekiem bija iespēja savus argumentus izteikt iepriekšējā izskatīšanas procedūrā atbilstoši EKL 88. panta 3. punktam, nevar tām liegt tiesības pieprasīt, lai tiktu ievērota procesuālā garantija, kas tām ir skaidri piešķirta EKL 88. panta 2. punktā ( ).

57. Tomēr ir skaidrs, ka saistībā ar lēmumu, kas pieņemts atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam, tikai tas vien, ka prasītājas var uzskatīt par “ieinteresētajām” pusēm, nav pietiekami, lai prasību pasludinātu par pieņemamu, jo pats par sevi šis fakts šīm pusēm nepiešķir tiesības celt prasību. Savukārt, tā kā tās apstrīd Komisijas lēmumu par oficiālās izmeklēšanas procedūras izbeigšanu, lietas dalībniekiem ir jāpiešķir īpašs statuss saskaņā ar iepriekš minēto Plaumann/Komisija judiaktūru, tostarp ar to saprotot pierādījumu par tā atbalsta būtisku ietekmi uz konkurences stāvokli, attiecībā uz ko Komisija savā lēmumā devusi atļauju.

58. No tā izriet, ka saskaņā ar šobrīd spēkā esošo judikatūru prasītājiem ir tiesības celt prasību, ciktāl viņu mērķis ir panākt to procesuālo tiesību ievērošanu, kas tiem paredzētas EKL 88. panta 2. punktā, bet tiem nav jāpieprasa pierādījums par to, vai apstrīdētā lēmuma pieņemšana ir būtiski ietekmējusi viņu stāvokli attiecīgajā tirgū ( ).

59. Vairāki ģenerāladvokāti jau ir izteikuši nopietnu kritiku par Cook un Matra judikatūras sekām.

60. Ģenerāladvokāts Džeikobss šo judikatūru, kas izveidota ar spriedumiem lietās Cook/Komisija un Matra/Komisija, ir atzinis par neapmierinošu, sarežģītu, šķietami neloģisku un nekonsekventu ( ). Uzsverot sajaukšanas iespēju, ko rada EKL 88. panta 2. punktā minēto tiesību celt prasību pielīdzināšana EKL 88. panta 3. punktā minētajām tiesībām, viņš arī apšauba, vai vispār pastāv atkāpšanās no EKL 230. panta ceturtās daļas noteikumiem. Tādēļ ģenerāladvokāts ieteicis visos gadījumos, kad prasītājs apstrīd lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, pārbaudīt, vai šī persona ir skarta tieši un individuāli, neatkarīgi no norādītajiem prasības pamatiem, vienlaikus individuālo interešu kritēriju neinterpretējot tik šauri, kā tās bija iepriekš minētajā spriedumā lietā Plaumann/Komisija ( ).

61. Attiecībā uz to aktu raksturu, kas pieņemti saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, ģenerāladvokāts Mengoci ( ) savukārt uzdod jautājumu, vai nebūtu atbilstošāk, ja Kopienu tiesa, pārbaudot šos aktus, visās lietās – un līdz ar neatkarīgi no prasītāja intereses celt prasību pamatojuma – izvērtētu vienīgi to, vai ir izpildīti nosacījumi, kuri pamato oficiālās izmeklēšanas procedūras neuzsākšanu, t.i., konstatētu to, ka nepastāv nopietnas šaubas par to, ka pasākums nav atbalsts vai ka tas katrā ziņā ir saderīgs ar kopējo tirgu. Tādējādi atcelšanas gadījumā nolēmums par “jautājumiem pēc būtības” tiktu atlikts līdz tādas prasības izskatīšanai, kura, iespējams, tiktu celta par galīgo lēmumu, kuru Komisija pieņem, pabeidzot iepriekš minēto procedūru.

62. Kopienu tiesas ieviestā atšķirība attiecībā uz pieņemamības nosacījumiem prasībai, kas celta par lēmumu, kurš pieņemts, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu, lika izteikt kritiku arī ģenerāladvokātam Botam ( ). Saskaņā ar [ģenerāladvokāta viedokli] Cook un Matra judikatūra ierobežo tiesības, kas ieinteresētajām pusēm atzītas saistībā ar valsts atbalsta kontroles procedūru. Uzsverot spēkā esošās judikatūras konstrukcijas mākslīgo raksturu, ģenerāladvokāts Bots norādīja, ka prasītāja mērķis ir vienāds neatkarīgi no tā, vai tas atsaucas uz savu procesuālo tiesību nodrošināšanu vai apstrīd atbalsta vērtēšanas lēmuma pamatotību, jo prasītājs vēlas panākt oficiālās izmeklēšanas stadijas uzsākšanu. Tādēļ viņš ierosināja Tiesai atzīt, ka tad, ja kāda persona apstrīd pamatotību Komisijas vērtējumam, ko tā pieņēmusi pēc iepriekšējās izskatīšanas, tā katrā ziņā apstrīd to, ka nav uzsākta oficiāla izmeklēšanas procedūra, un līdz ar to vēlas nodrošināt savas procesuālās tiesības ( ).

63. Visbeidzot, lietā 3F/Komisija ( ) ģenerāladvokāte Šarpstone [Sharpston] sniedza komentārus, par nevajadzīgu atzīstot formālu pieeju, ar kuru tiek sodīts prasītājs, kurš ir izvirzījis papildu apsvērumus, kas attiecas uz apstrīdēto pasākumu saturu.

C – Par Cook un Matra judikatūras spēkā esamību

64. Manuprāt, vispirms ir jāsāk ar premisu, kam atbilstoši Līgums skaidri nosaka ieinteresēto pušu tiesības sniegt apsvērumus saistībā ar oficiālo izmeklēšanas procedūru.

65. Ieinteresētajai pusei ir jābūt iespējai pienācīgi darīt zināmu savu viedokli par to faktu un apstākļu patiesumu un atbilstību, kurus Komisija izskata, ja šai pusei šķiet, ka Komisija ir pieņēmusi lēmumu necelt iebildumus saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, pilnībā nezinot visu informāciju, kas var apgrūtināt attiecīgā pasākuma izvērtēšanu.

66. Manuprāt, tādējādi runa ir par autonomām procesuālām tiesībām, attiecībā uz kurām ir jānodrošina īpaša tiesiskā aizsardzība un kuras nevajadzētu likvidēt ar tiesību celt prasību atcelšanu, apstrīdot šī lēmuma pamatotību.

67. Tomēr šīs tiesības celt prasību nevar būt pietiekams iemesls, lai apstrīdētu lēmuma pamatotību pašu par sevi. Tādēļ ir jāpiešķir īpašs statuss, kas definēts iepriekš minētajā spriedumā lietā Plaumann/Komisija.

68. Otrkārt, secinājumos, kas sniegti lietā British Aggregates/Komisija, ģenerāladvokāts Mengoci norādīja, ka īpaši sarežģīto un samērā formālo Cook un Matra judikatūru izskaidro vajadzība nodrošināt to, ka, ja prasību ceļ persona, kura vienkārši paļaujas uz savu ieinteresētās puses statusu EKL 88. panta 2. punkta nozīmē, Kopienu tiesa, pārskatot apstrīdēto lēmumu, nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu, ka tiek ievērotas šajā tiesību normā noteiktās procesuālās tiesības ( ).

69. Protams, es uzskatu, ka ir būtiski ņemt vērā Komisijas procedūras administratīvo raksturu, lai nošķirtu locus standi jautājumu attiecībā uz ES tiesību akta likumības apstrīdēšanu no jautājuma par procesuālo tiesību ievērošanu administratīvā iestādē.

70. Jāpiebilst, ka EKL 88. panta 2. punktā ir paredzēta Eiropas administratīvā procesa norma, savukārt EKL 230. pantā ir minēts noteikums par Eiropas administratīvo strīdu normu.

71. Šajā sakarā ir jāuzsver labas pārvaldības principa piemērojamība. Šis princips, kas radies, attīstoties judikatūrai, un nesen ir nostiprināts hartas 41. pantā, ir Kopienu tiesību vispārējs princips ( ).

72. Tā kā minētais princips pieprasa izskatīšanu veikt rūpīgi un objektīvi ( ), es uzskatu, ka tiesības pieprasīt EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu, lai nodrošinātu savas procesuālās tiesības, izriet no Komisijas pienākuma pieņemt lēmumu saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, ja vien nepastāv nopietnas grūtības.

73. Tiesa nesen nosprieda, ka dalība vides lēmumu pieņemšanā atbilstoši Direktīvā 85/337 ( ) paredzētajiem nosacījumiem ir nošķirta no tiesībām celt prasību tiesā un tai ir cits mērķis; tiesības ierosināt lietu tiesā attiecīgā gadījumā var tikt īstenotas attiecībā uz šajā procesā pieņemtu lēmumu. Tādējādi šāda dalība neietekmē tiesību celt prasību tiesā nosacījumus ( ). Nemēģinot tuvināt tiesības būt iesaistītām procesā atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam un tiesības piedalīties administratīvajā procesā vides jomā, es vēlētos uzsvērt, ka šīs otrās tiesības ir definētas plašāk nekā tiesības celt prasību pēc būtības.

74. Treškārt, jāpiebilst, ka iepriekš minētās Matra/Komisija judikatūras piemērošana nedod iespēju paplašināt procesuālās tiesības, kas Līgumā un atvasinātajās tiesībās piešķirtas ieinteresētajām pusēm saistībā ar valsts atbalsta kontroles procedūrām.

75. Tieši pretēji – runa ir par to tiesību apstiprināšanu, kas Līgumā skaidri piešķirtas saistībā ar šo procedūru, kurā ieinteresētās puses jēdziens ir pilnībā piemērojams. Tādējādi minētās Matra/Komisija judikatūras mērķis ir apstiprināt tiesības, kas atzītas saistībā ar oficiālo izmeklēšanas procedūru, nevis atzīt jaunas tiesības saistībā ar iepriekšēju procedūru.

76. Turklāt, kā tas izriet no iepriekš minētās judikatūras, EKL 88. panta 2. punktā paredzēto tiesību raksturs paredz vienīgi tiesības būt iesaistītām izmeklēšanas procesā, nekādā veidā ieinteresētajām pusēm nepiešķirot statusu, kas varētu apdraudēt EKL 230. panta ceturtajā daļā minētos nosacījumus.

77. Ceturtkārt, ņemot vērā doktrīnā pausto kritiku, kā arī vairāku ģenerāladvokātu aicinājumus, es sliecos domāt, ka, saglabājot ieinteresēto pušu tiesību aizsardzības galveno ideju saistībā ar oficiālo izmeklēšanas procedūru, ir pienācis laiks Tiesai galīgi precizēt noteikumus, kas reglamentē jautājumu par pieņemamības nosacījumiem prasībām, kas celtas pret lēmumiem, ko Komisija pieņēmusi saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu.

78. Tagad ir skaidrs, ka noteikumi, kas reglamentē to fizisko un juridisko personu tiesības celt prasību, kuras vēlas apstrīdēt saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu pieņemtos Komisijas lēmumus, pašlaik ir neskaidri un nenoteikti. Man šķiet, ka pašlaik gan lietas dalībniekiem, gan Pirmās instances tiesai šajā neskaidrajā situācijā nav iespējams precīzi noteikt, kuri pamati paredz saglabāt procesuālās tiesības un kuri attiecas uz lietas būtību.

79. Vairāki judikatūrā sniegtie piemēri liecina par šaubām attiecībā uz izmeklēšanu un izskatīšanu ( ). Turklāt pēdējie Pirmās instances tiesas spriedumi, kas pasludināti, piemēram, lietā Kronoply ( ), Deutsche Post un DHL International/Komisija ( ) un Scheucher‑Fleisch u.c./Komisija ( ), doktrīnā ir radījuši šaubas par tiesiskās drošības ievērošanu, jo Pirmās instances tiesai ir tendence no argumentiem par lietas būtību izvēlēties tos, kas, kā šī tiesa uzskata, attiecas uz pamatiem, kuru mērķis ir procesuālo tiesību aizsardzība ( ). Turklāt savā apelācijas sūdzībā Komisija atzīst, ka ar šādu pieeju tiek ietekmētas tās tiesības uz aizstāvību un lietas dalībnieku procesuālo tiesību vienlīdzības princips.

80. Šajā sakarā jāpiebilst, ka saskaņā ar judikatūru, kas atgādināta šo secinājumu 30. un 31. punktā, Komisija atbalstu var uzskatīt par saderīgu tikai tad, ja tai nav nekādu šaubu par tā saderīgumu. Tādēļ prasītājam jācenšas pierādīt, ka Komisija, izvērtējot attiecīgos pasākumus, ir saskārusies ar nopietnām grūtībām. Apstrīdot lēmumu, ko Komisija pieņēmusi pēc iepriekšējas izskatīšanas procedūras, prasītāja mērķis bija oficiālās stadijas uzsākšana saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu. Lai gan prasītāja mērķis būtu atcelt Komisijas lēmumu pēc būtības, pēc procesa loģikas prasītāja mērķis ir likt Komisijai veikt detalizētāku pārbaudi, kas ļautu izmainīt tās vērtējumu.

81. Atzīstu, ka nopietnu grūtību jēdziena piemērošana ir sarežģīta, pat mākslīga, jo patiesais jautājums paredz noskaidrot, vai Komisija pieņemtu atšķirīgu lēmumu, pamatojoties uz oficiālo izmeklēšanas procedūru. Tomēr ir skaidrs, ka valsts atbalsta kontroles noteikumu vispārējai sistēmai neapšaubāmi ir raksturīgs zināms formālisms. Šis formālisms, kas ir bieži kritizēts doktrīnā ( ) un atspoguļots Cook un Matra judikatūrā, paradoksālā kārtā var sekmēt piemērojamo noteikumu precizēšanu un stiprināt atbildētāju tiesisko drošību, izvirzot pamatus Savienības tiesā.

82. Manuprāt, saistībā ar procesuālo tiesību nodrošināšanu Pirmās instances tiesā izvirzītajam pamatam ir jābūt nepārprotami procesuālam, proti, EKL 88. panta 2. punktā minētā procedūra bija jāuzsāk, tomēr argumentos tās atbalstam var būt minēti fakti vai pierādījumi, kurus izskatot, Komisijai vajadzētu rasties nopietnām šaubām. Tie obligāti ir materiāla rakstura fakti, jo attiecas uz administratīvā procesa būtību. Pārbaude, kas veikta spriedumā lietā Plaumann/Komisija, ir pilnībā piemērojama, jo prasītājs lūdz atcelt lēmumu tādēļ, ka tas ir nelikumīgs atbalsts vai tāds atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu.

83. Šādu izvēli Tiesa izdarīja spriedumā lietā 3F/Komisija ( ). Tiesa nosprieda, ka, “protams, kā izriet no Regulas Nr. 659/1999 4. panta 3. punkta, Komisijas lēmums necelt iebildumus tiek pieņemts, ja tā konstatē, ka paziņotais pasākums nerada šaubas par saderību ar kopējo tirgu. Ja prasītāja lūdz atcelt šādu lēmumu, tā būtībā iestājas pret to, ka lēmums par atbalstu tika pieņemts, Komisijai nesākot oficiālo izmeklēšanas procedūru un tādējādi pārkāpjot prasītājas procesuālās tiesības. Lai uzvarētu tiesvedībā, prasītāja var mēģināt pierādīt, ka attiecīgajam pasākumam būtu bijis jāizraisa šaubas. Turklāt šādu argumentu izmantošanas dēļ nevar tikt grozīts ne prasības priekšmets, ne pieņemamības nosacījumi”.

84. Visbeidzot, raugoties no konstitucionālā aspekta, es uzskatu, ka, tā kā augstākā tiesa ļauj privātpersonām izmantot tiesību aizsardzību, pārsniedzot tiesību akta formulējumu, šo aizsardzību, kas radusies, attīstoties judikatūrai, pilnībā noraidīt var tikai pats likumdevējs. Tādēļ Tiesai ir jācenšas precizēt to tiesību izpildes nosacījumus, kas piešķirtas tās judikatūrā, tomēr tai nevajadzētu nosodīt šādu iespēju pašu par sevi. Tikai vara, kas ir Savienības pamatā, var atcelt iespēju, kas paredzēta Cook un Matra judikatūrā.

85. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Tiesai bija vairākas iespējas attīstīt minēto Cook un Matra judikatūru.

86. Attiecībā uz izmantojamo pieņemamības pārbaudi Tiesa var skaidri nolemt, ka neatkarīgi no pamata rakstura ir jāizpilda tikai viens nosacījums, proti, jāizvēlas starp strikti formulēto iepriekš minētās Plaumann/Komisija judikatūras risinājumu un pārbaudi, kura ir daudz elastīgāka attiecībā uz ieinteresēto pusi ( ). Plaumann judikatūras piemērošana ļautu gluži vienkārši tādu risinājumu, ar kuru ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē tiek ļauts izmantot tiesības celt prasību pret Komisijas lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar šī paša panta 3. punktu, atzīt par nederīgu.

87. Attiecībā uz izvirzāmo pamatu raksturu Tiesa varētu atcelt sadalījumu procesuālajos pamatos un pamatos par lietas būtību.

88. Attiecībā uz iespējamo prasītāju loku Tiesa varētu ierobežot ieinteresēto pušu jēdzienu, nepieļaujot jebkādu risku, ka varētu attīstīties tādas strīdus situācijas, kas radušās saistībā ar EKL 88. panta 3. punktu.

D – Par pārsūdzēto spriedumu

89. Šajā gadījumā, ņemot vērā, ka jau iepriekš pārsūdzētā sprieduma 57.–59. punktā minēta iepriekšējas izskatīšanas stadijas un tās oficiālās izmeklēšanas procedūras nošķiršana, kas raksturīga kontrolei, ko Komisija veic, lai pārbaudītu valsts atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu, Pirmās instances tiesa šī paša sprieduma 60. punktā uzsvēra, ka prasība par atcelšanu, ko cēlusi ieinteresētā puse EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, apstrīdot Komisijas lēmumu necelt iebildumus pēc iepriekšējas izskatīšanas stadijas, ir jāpasludina par pieņemamu, ciktāl tā paredz nodrošināt no šīs normas izrietošās procesuālās tiesības.

90. Pārsūdzētā sprieduma 62. punktā precizējot, ka ieinteresētās puses statusu tomēr varētu piešķirt vienīgi kā tiesības celt prasību tikai par procesuālo tiesību nodrošināšanu, jo prasītāja tiesībām celt prasību pret lēmuma pamatotību ir jāatbilst iepriekš minētās Plaumann/Komisija judikatūras nosacījumiem, Pirmās instances tiesa atzina, ka šajā gadījumā prasītāji, izvirzot savus pamatus, apstrīd gan Komisijas atteikumu uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru, gan apstrīdētā lēmuma pamatotību.

91. Ņemot vērā, ka es aizstāvu tā risinājuma likumību, ko Tiesa norādījusi savos iepriekš minētajos spriedumos lietās Cook/Komisija un Matra/Komisija saistībā ar procesuālo tiesību nodrošināšanas atzīšanu, ierosinu Tiesai noraidīt Komisijas pirmo pamatu, jo Pirmās instances tiesas argumentācijā minētā judikatūra ir pareizi piemērota. Savukārt ir skaidrs, ka gadījumā, ja Tiesa izvēlētos atsaukties uz attiecīgo judikatūru, tad Pirmās instances tiesas argumentācijā būtu pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.

92. Visbeidzot, apelācijas sūdzības otrais un trešais pamats ir jāizskata tikai tad, ja ir ņemta vērā Cook un Matra judikatūra. Un pretēji – ja pirmais pamats būtu apmierināts, tad pārsūdzēto spriedumu vajadzētu atcelt un Tiesa varētu lemt par Kronoply un Kronotex prasību pieņemamību.

VI – Par otro pamatu

A – Komisijas argumenti

93. Lai gan pārsūdzētā sprieduma 81. punktā ir norādīts, ka Pirmās instances tiesai neesot jāinterpretē prasītāju izvirzītie pamati, lai noteiktu, cik lielā mērā tie apšauba apstrīdētā lēmuma pamatotību vai vēlas panākt savu procesuālo tiesību nodrošināšanu, Komisija, ko atbalstīja ZSG, pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā tieši šādi ir interpretējusi pārsūdzētā sprieduma 82. punktu.

94. Šajā sakarā Komisija min spriedumu lietā Stadtwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija ( ), no kura skaidri izriet, ka Pirmās instances tiesa nebija tiesīga pārformulēt prasības priekšmetu, kā tā ir izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 51. punktā. Taču, šādi rīkojoties, no vienas puses, Pirmās instances tiesa pārsniegtu savas pilnvaras, kas tai bija piešķirtas saistībā ar šo prasību, kā tas izriet no tai iesniegtajiem procesuālajiem rakstiem. No otras puses, šāda pieeja prasītājiem radītu priekšrocības, tādējādi pārkāpjot Pirmās instances tiesas tiesvedībā iesaistīto lietas dalībnieku procesuālo tiesību vienlīdzības principu.

95. Komisija it īpaši uzsver, ka, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 83. punktu, Pirmās instances tiesa vēlējās apsvērt visus pamatus, tādējādi likvidējot atšķirības starp atsauci uz procesuālajām tiesībām un atsauci uz pamatiem par lietas būtību.

96. ZSG piebilst, ka, priekšlaikus rīkojoties, Pirmās instances tiesa ir kļūdaini izskatījusi Komisijas lēmumu, kas pieņemts saistībā ar oficiālo izmeklēšanas procedūru.

B – Par pārsūdzēto spriedumu un problemātiku, ko radījusi sākotnējās prasības pārformulēšana pirmajā instancē

97. Vispirms, un kā to ģenerāladvokāts Mengoci atgādināja secinājumos, kas sniegti lietā British Aggregates/Komisija, ir jāuzsver, ka Tiesa nedod iespēju novērst, ka netiek izvirzīti pamati, kas skaidri attiecas uz EKL 88. panta 2. punktā atzīto procesuālo garantiju pārkāpumu vai Komisijas pienākuma uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru pārkāpumu. Turklāt Tiesa, neļaujot pārformulēt izvirzītos pamatus, praktiski nedod iespēju novērst, ka netiek izvirzīts šāds pamats ( ).

98. Tādējādi, lai gan Pirmās instances tiesā iesniegtie prasījumi un visi šo prasījumu atbalstam izvirzītie pamati bija vērsti uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu pēc būtības, Tiesa uzskatīja, ka Pirmās instances tiesa, pārformulējot pašu prasības priekšmetu, ko tā izskatīja un kas tai lika kļūdaini uzskatīt, ka prasītāji ir vēlējušies nodrošināt procesuālās garantijas, kuras tiem būtu pienākušās, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā ( ).

99. Turklāt šādu prasības interpretāciju, pārformulējot šīs prasības priekšmetu, Tiesa kritizēja spriedumā lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum. Tiesa nolēma, ka Pirmās instances tiesas paustajiem konstatējumiem nav objektīva pamatojuma, jo, pat ja nav minēts konkrēts pamats par Komisijas pienākumu neizpildi saistībā ar EK līguma 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu, prasība, ņemot vērā tās atbalstam uzskaitītos pamatus atcelšanai, ir interpretējama kā tāda, kurā apgalvots, ka Komisija, neraugoties uz nopietnām grūtībām attiecībā uz attiecīgā atbalsta saderīguma novērtēšanu, neuzsāka paredzēto oficiālo izskatīšanas procedūru, kuras galvenais mērķis ir prasītājai ar minēto normu piešķirto procesuālo tiesību nodrošināšana ( ).

100. Šajā gadījumā, pirms tam pamatoti atgādinot par judikatūru, kas nosaka prasības izskatīšanu Pirmās instances tiesā, pārsūdzētā sprieduma 82. punktā Tiesa nolēma, ka, šādi ierobežojot Pirmās instances tiesas pilnvaras interpretēt pamatus, tai nav liegts izskatīt prasītāja argumentus pēc būtības, lai pārbaudītu, vai tie sniedz arī pierādījumus pamatam, ko arī izvirzījis prasītājs, skaidri apliecinot tādu nopietnu grūtību pastāvēšanu, kas pamatotu EKL 88. panta 2. punktā minētās procedūras uzsākšanu.

101. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 83. punktā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka, lai lemtu par otrā pamata pieņemamību, ir jāizskata visi pārējie pamati, ko prasītāji izvirzījuši pret apstrīdēto lēmumu, lai novērtētu, vai saistībā ar pirmo un trešo pamatu iesniegtie argumenti var būt saistīti ar pamatu, kas izvirzīts attiecībā uz procesuālo garantiju neievērošanu tādā ziņā, ka to mērķis bija konstatēt nopietnas grūtības, ar kurām saskaroties, Komisijai būtu jāuzsāk oficiālā izmeklēšanas procedūra.

102. Taču pats par sevi saprotams, ka, šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa ir mēģinājusi atklāt, vai visos pārējos izvirzītajos pamatos, kas tai iesniegti, apšaubot apstrīdētā lēmuma pamatotību, ir pierādījumi, kas pamatotu attiecībā uz procesuālo garantiju neievērošanu izvirzīto pamatu.

103. Lai gan šī pieeja nav tāda pati kā Stadwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija judikatūrā paredzētā pieeja, man tā šķiet kritizējama, un, manuprāt, šādi var rasties kļūda tiesību piemērošanā saistībā ar iepriekš minēto judikatūru ( ).

104. Šajā sakarā ir jāpiebilst, ka saskaņā ar klasisko judikatūru prasītāja izvirzītie pamati Kopienu tiesai ir jāinterpretē pēc to būtības, nevis to formālās kvalifikācijas ( ), un ka Pirmās instances tiesa jau ir pieņēmusi šādu pieeju, lai pārbaudītu, vai prasītājs sniedz arī pierādījumus pamatam, kas apliecina tādu nopietnu grūtību pastāvēšanu, kas pamatotu EKL 88. panta 2. punktā minētās procedūras uzsākšanu ( ).

105. Ir skaidrs, ka Pirmās instances tiesai ir jāpiemēro paruna “dod man faktus, un es tev došu tiesības” ( ). Tomēr man rodas jautājums, vai, pirms tam atsaucoties uz savu ieinteresētās puses statusu, kā arī savu procesuālo tiesību neievērošanu, lietas dalībnieks var vienīgi iesniegt īsu aprakstu ar konstatētajiem Komisijas šķietami kļūdainajiem faktiem, nepaskaidrojot, kāpēc un cik lielā mērā šie fakti, pārsniedzot apstrīdētā lēmuma prettiesiskuma jautājumu, varētu pamatot nopietnu grūtību pastāvēšanu pastāvīgās judikatūras izpratnē. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa ir pārbaudījusi, vai attiecībā uz prasības trešo pamatu iesniegtie argumenti var būt saistīti ar pamatu, kas izvirzīts attiecībā uz procesuālo garantiju neievērošanu, lai arī otrā pamata saturu nevar interpretēt tādējādi, ka papildus pirmajam pamatam tas attiecas arī uz Pirmās instances tiesā iesniegtās prasības trešo pamatu.

106. Es vēlētos uzsvērt, ka saistībā ar Cook un Matra judikatūras piemērošanu ir skaidri jānošķir, no vienas puses, ieinteresēto pušu tiesību atzīšana, proti, iespēja izvirzīt pamatu par procesuālo tiesību nodrošināšanu, un, no otras puses, ex officio tiesiskā aizsardzība, proti, Pirmās instances tiesas pienākums censties starp faktiskajiem argumentiem, kuru mērķis ir apšaubīt apstrīdētā lēmuma pamatotību, atrast tādus pierādījumus, kas arī varētu pamatot attiecībā uz šajā judikatūrā atzītām procesuālām tiesībām izvirzīto pamatu. Manuprāt, ir acīmredzams, ka ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē šādi paredzētu tiesiskās aizsardzības instrumentu Tiesa nav piešķīrusi.

107. Tādējādi šādā gadījumā tiesai jāspriež tikai par to lietas dalībnieku prasījumiem, kam ir jānosaka strīda robežas un skaidri jākonstatē argumentācijā minētie fakti, kuru mērķis ir pierādīt nopietnu grūtību pastāvēšanu saistībā ar EKL 88. panta 3. punkta piemērošanu, pamatojot Komisijas oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu. Pirmās instances tiesai nav jāaizstāj lietas dalībnieki, lai atklātu, kādi aspekti prasībā varētu pamatot attiecībā uz procesuālo tiesību pārkāpumu izvirzīto pamatu.

108. Tādēļ es uzskatu, ka prasītājam ir skaidri jānorāda, kurš ir “procesuālais” pamats, paskaidrojot nopietnu grūtību raksturu, kas varētu pamatot Komisijas oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu, tādējādi izklāstot faktus, kas ir pierādījumi pēc būtības.

109. Visbeidzot, ir jāuzsver, ka nesen vairākās lietās Pirmās instances tiesa ir sākusi pārformulēt pamatus. Tādēļ Tiesai ir jāsniedz skaidra atbilde par šādas pieejas likumību ( ).

110. Ņemot vērā iepriekš minēto, jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un tādēļ ir jāapmierina Komisijas otrais pamats.

VII – Par trešo pamatu

A – Komisijas argumenti

111. Šajā pamatā, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar jēdziena “ieinteresētā puse” interpretāciju, Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir attālinājusies no pieņemtās prakses, jo uzskata, ka atbalsta saņēmēja konkurenti tikai izejvielu piegādes tirgū ir jāatzīst par ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē.

112. Pārsūdzētajā spriedumā ieteiktā interpretācija, kā uzskata Komisija, nozīmētu, ka, izmantojot jēdzienu “ieinteresētā puse”, tiktu atļauta sava veida populārsūdzība par lēmumiem valsts atbalsta jomā. Komisija uzsver, ka, piešķirot pārsūdzības tiesības šķietamiem konkurentiem citos tirgos, nevis tajos, kuros darbojas atbalsta saņēmēja uzņēmums, pastāv risks attīstīties Kopienas strīdus situācijām.

113. Šajā sakarā ZSG precizē, ka tai savā darbībā principā ir jāizmanto koksnes celuloze, bet ražošanā tā izmanto citas sastāvdaļas. Tā kā arī ūdens un elektrības patērētāji esot jāuzskata par ieinteresētajām pusēm, pārsūdzētais spriedums pārmērīgi paplašinātu to uzņēmumu loku, kas varētu apstrīdēt lēmumu valsts atbalsta jomā. Tādēļ šis jēdziens esot jāierobežo, ar to saprotot tikai valsts atbalsta saņēmēja tiešos konkurentus, kuri savu darbību veic tajā pašā tirgū, kurā darbojas minētais atbalsta saņēmējs.

B – Vērtējums

1) Par jēdzienu “ieinteresētā puse”

114. Jēdziens “ieinteresētā puse” ( ) Tiesas judikatūrā ir dažādi interpretēts. It īpaši konkurences jomā ieinteresētajām pusēm ir diezgan plašas iespējas apstrīdēt Komisijas lēmumus ( ).

115. Vispirms ir jāmin spriedums lietā Eridania u.c./Komisija ( ), kurā Tiesa nosprieda, ka ar to vien, ka kāds tiesību akts var ietekmēt konkurences attiecības, kas pastāv attiecīgajā tirgū, katrā ziņā nav pietiekami, lai varētu uzskatīt, ka visus saimnieciskās darbības subjektus neatkarīgi no to konkurences attiecībām ar šī tiesību akta adresātu šis tiesību akts skar tieši un individuāli. Tādējādi vienīgi īpašos apstākļos atbildētājs būtu tiesīgs celt prasību, atbilstoši EEK līguma 173. pantam (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 230. pants) apgalvojot, ka šis akts ietekmē viņa stāvokli tirgū.

116. Jēdziens “ieinteresētā puse” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē ir precizēts spriedumā lietā Intermills/Komisija ( ). Šobrīd ir skaidrs, ka ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, kuras atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai var arī ierosināt prasību par atcelšanu tādēļ, ka nav ievērotas viņu procesuālās tiesības, ir tās personas, uzņēmumi vai apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, proti, uzņēmumi, kas ir šī atbalsta saņēmēju konkurenti, un arodapvienības ( ).

117. Tādējādi minētais jēdziens Tiesā EKL 88. panta 2. punkta izpratnē ir skatīts ļoti plaši. No tā izriet, ka ikviens uzņēmums, kas atsaucas uz konkurences attiecībām, pat potenciālām, var tikt atzīts par “ieinteresēto pusi” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē un šajā sakarā izmantot procesuālās garantijas, kas tam ļauj iesniegt savus apsvērumus ( ).

118. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Intermills/Komisija iedibinātā judikatūra ir nostiprināta Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punktā ( ).

119. Jāuzsver, ka šajā judikatūrā atsevišķi ierobežojumi attiecībā uz ieinteresētās puses jēdzienu ir precizēti tādējādi, ka fiziskai vai juridiskai personai, lai tiktu atzīts ieinteresētās puses statuss EKL 88. panta 2. punkta izpratnē ( ), ir jāspēj apliecināt likumīgās intereses attiecīgos atbalsta pasākumus īstenot, neīstenot vai saglabāt, ja tie jau piešķirti. Runājot par uzņēmumu, šādas likumīgas intereses tostarp var nozīmēt savas konkurētspējas aizsardzību tirgū, ciktāl to ietekmē atbalsta pasākumi ( ).

120. Kā norāda Pirmās instances tiesa, ja atzītu ieinteresētās puses statusu EKL 88. panta 2. punkta izpratnē jebkurai personai, kurai attiecībā uz apstrīdētajiem valsts pasākumiem ir pilnībā vispārējas vai netiešas intereses, tā būtu ar EKL 88. panta 2. punkta noteikumiem acīmredzami nesaderīga interpretācija, un tādēļ jēdzienam “individuāli skarta persona” nebūtu juridiskās piemērojamības EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē saistībā ar prasībām par to Komisijas lēmumu atcelšanu, kuri ir pieņemti atbilstoši EKL 88. panta 3. punktam ( ), tādējādi šādu aizsardzības līdzekli pārveidojot par sava veida actio popularis.

121. Tomēr jāpiebilst, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Waterleiding Maatschappij/Komisija, kā to netieši apstiprinājusi lieta BP Chemicals/Komisija ( ), ir atbalstīta plaša interpretācija saistībā ar ieinteresētās puses jēdzienu, savukārt Kahn Scheepvaart/Komisija ( ) judikatūrā atrodama norāde par prasības nepieņemamību Komisijas apstiprinātā pasākuma vispārpiemērojamības dēļ. Tādējādi šī vispārpiemērojamība vairs nav šķērslis, lai ieinteresētie uzņēmumi EKL 88. panta 2. punkta izpratnē būtu tiesīgi celt prasību pret Komisijas lēmumu, ar ko valsts tiesiskajā regulējumā apstiprināti atbalsta pasākumi, neuzsākot oficiālo izmeklēšanas procedūru.

122. Attiecībā uz jaunāko praksi Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka prasītājai nav jāpierāda faktisku un tiešu konkurences attiecību pastāvēšana ar katru apstrīdētā atbalsta saņēmēju, lai prasītāju varētu uzskatīt par ieinteresēto pusi EKL 88. panta 2. punkta izpratnē. Būtībā pietiek ar to, ka prasītāja pierāda šādu konkurences attiecību pastāvēšanu ar atbalsta saņēmējiem ( ). Līdz ar to pat nākotnē iespējams vai vienkārši potenciāls atbalsta, par kuru iesniegta sūdzība, saņēmēja konkurents ir uzskatāms par ieinteresēto pusi EKL 88. panta 2. punkta izpratnē ( ).

123. Visbeidzot, runājot par Tiesas judikatūru, kā tas atzīts spriedumā lietā 3F/Komisija, apvienības, kas pārstāv atbalsta saņēmēja uzņēmuma darbiniekus, var uzskatīt par ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta nozīmē ( ).

2) Par pārsūdzēto spriedumu

124. Vispirms jānorāda, ka atbilde par šo pamatu ir atkarīga no atbildes, kas sniegta par pirmo pamatu.

125. Tādējādi, ja Tiesa atzinīgi vērtē viedokli, kam atbilstoši Cook un Matra judikatūra ir jāatzīst par nederīgu (šai nostājai es nepiekrītu), tad attiecībā uz lietas dalībnieku, kuram ir tiesības celt prasību, automātiski tiktu pieņemta šaurāka definīcija. Tāda koncepcija, kas ieinteresētās puses pakļautu iepriekš minētās Plaumann/Komisija judikatūras klasiskajiem kritērijiem saskaņā ar EKL 230. panta prasībām, lai varētu aizsargāt šo pušu procesuālās tiesības, ievērojami samazinātu to prasītāju loku, kuru prasības atzītas par pieņemamām.

126. Citā gadījumā es neuzskatu, ka Pirmās instances tiesas veiktā analīze būtu pretrunā judikatūras virzienam, ko Tiesa ir noteikusi saistībā ar ieinteresētās puses jēdzienu. Man drīzāk šķiet, ka Pirmās instances tiesas argumentācija, kas savā ziņā ir dabiski un loģiski, attīsta Tiesas judikatūrā plaši atbalstīto pieeju, un, kā to pierāda Tiesas interpretācija, šķiet loģiska no ekonomisko apstākļu viedokļa.

127. Tā kā pārsūdzētā sprieduma 74. punktā ir norādīts, ka sekas, kas var būtiski ietekmēt konkurenci, var rasties pakārtotos vai iepriekšējā posma tirgos, un ka tādēļ šajos tirgos darbojošos uzņēmumu stāvoklis var tikt ietekmēts, tad pārsūdzētā sprieduma 75. un 76. punktā Pirmās instances tiesa paskaidro faktiskos apstākļus, kuri ļāva konstatēt, ka Kronoply un Kronotex stāvoklis tirgū, iespējams, ir ietekmēts. Tādēļ tā nosprieda, ka prasītāju stāvoklis izriet no ieinteresēto pušu jēdziena un viņu prasība, kuras mērķis ir nodrošināt procesuālās tiesības, ir pieņemama.

128. Lai gan ir skaidrs, ka Tiesa ir paveikusi daudz attiecībā uz ieinteresētās puses jēdziena definīciju, tas, ka šajā gadījumā Pirmās instances tiesa ir ņēmusi vērā iepriekšējā posma tirgu, man no paša sākuma nešķita nepamatoti.

129. Šādas pieejas loģikas pamatā ir jēdziens “būt iespējami ietekmētam”. Tādēļ nevar noliegt, ka izejvielu tirgum varētu būt nozīme saistībā ar šādu analīzi tajās tautsaimniecības nozarēs, kur darbības rentabilitāte ir atkarīga no nepārtrauktas attālas piegādes. Mežsaimniecības nozarē celulozes ražotājs darbojas vairākos tirgos, gan pakārtotos, gan iepriekšējā posma tirgos. Šajā nozarē kokmateriālu piegāde vislielākajā mērā ir atkarīga no attāluma, kā arī stabilu enerģijas avotu pieejamības un izdevīgām cenām.

130. Man šķiet, ka Pirmās instances tiesas izmantotās pieejas pamatojums minēts pārsūdzētā sprieduma 75. punktā, no kura izriet, ka prasītāji un atbalsta saņēmējs noteikti nav ne faktiskie, ne iespējamie konkurenti vienos un tajos pašos produktu tirgos, tomēr savā ražošanas procesā tie izmanto vienādas izejvielas, kas nav pieejamas neierobežotā daudzumā attiecīgajā reģionā, kurā plānots īstenot attiecīgo investīciju projektu. Tā kā šāda pieejamība ir jāizvērtē, ņemot vērā šajā reģionā izveidoto dažādu uzņēmumu attiecīgos piegādes apgabalus, kā arī šo izejvielu transporta izmaksas, tad jāuzskata, ka pastāv saistība starp prasītāju un ZSG stāvokli tirgū.

131. Tomēr es vēlētos izklāstīt dažus apsvērumus par sekām, ko radītu šāds Pirmās instances tiesas vērtējums.

132. Ņemot vērā, ka prasītāji un atbalsta saņēmējs nav ne faktiskie, ne iespējamie konkurenti vienos un tajos pašos produktu tirgos, Pirmās instances tiesa tomēr saskatīja konkurences attiecības saistībā ar izejvielu pieejamību. Tādēļ tā izvēlējās norādīt uz konkurenci iegādes, nevis produktu pārdošanas jomā.

133. Tomēr šāda iespējamo konkurences attiecību paplašināšana skaidri nozīmē paplašināt tiesības celt prasību atbilstoši EKL 88. panta 3. punktam. Tāpēc rodas jautājums par to, kā definēt konkurences jēdziena piemērojamību judikatūrā saistībā ar ieinteresēto pusi EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, proti, – vai runa ir par tiešo vai netiešo konkurenci, un vai var ņemt vērā tikai konkurenci tajā tirgū, uz ko attiecas pasākums?

134. Judikatūrā nav atrodama izsmeļoša atbilde uz šo jautājumu. No tās izriet, ka Pirmās instances tiesai nav jāpieprasa, lai lietas dalībnieks, kas apgalvo, ka ir ieinteresētā puse attiecīgajā tirgū, pierādītu, ka apstrīdētais lēmums būtiski ietekmē viņa stāvokli tirgū ( ). Turklāt Pirmās instances tiesas judikatūra sliecas par labu iespējamai konkurencei ( ).

135. Pietiek vispārīgi norādīt, ka tiešā konkurence nozīmē, ka uzņēmumi, kuri darbojas vienā tirgū, un produkti, kas tiek pārdoti, ir uzskatāmi par konkurējošiem ( ). Tomēr tiešās konkurences attiecības var pastāvēt arī pircēju starpā, un tas izskaidro karteļu pastāvēšanu saistībā ar iegādi ( ). Netiešo konkurenci rada uzņēmumi, kuri darbojas atšķirīgos tirgos, pat ja runa ir par radniecīgiem tirgiem ( ). Turklāt globālāku konkurenci vēlams ņemt vērā arī tāpēc, ka Komisija var vērtēt viena uzņēmuma konkurences situāciju, ņemot vērā “portfeļa efektu” ( ).

136. Tomēr, izskatot jēdzienu “ieinteresētā puse”, man šķiet, ka no konkurences viedokļa starp pārdošanas tirgiem un iegādes tirgiem nav būtiskas atšķirības ( ). Konkurence var būt produktu iegādes tirgū (konkurējoši pircēji iepriekšējā posma tirgū) ( ). Kokmateriālu tirgū ir atrodami piemēri attiecībā uz Amerikas Savienoto Valstu un Somijas konkurences tiesībām ( ).

137. Tiešās konkurences attiecības ir vēl viena joma, ko tiešā veidā ietekmē pasākums, kas varētu būt valsts atbalsts. Pircēji ir tiešie konkurenti citiem pircējiem, bet pārdevēji ir tiešie konkurenti citiem pārdevējiem. Produkta A pircēji vai pārdevēji var būt netiešie konkurenti produkta B pircējiem/pārdevējiem, ja šie abi produkti ir savstarpēji aizstājami.

138. Ņemot vērā iepriekš minēto judikatūru, jāuzsver, ka EKL 88. panta 2. punktā paredzētais ieinteresēto pušu jēdziens ir plašāks un neattiecas tikai uz konkurentiem, bet tas var attiekties arī uz organizācijām vai pašvaldībām, kuras varētu būt ieinteresētās puses administratīvajā procesā, lai gan tām nebūtu tiesību celt prasību pēc būtības.

139. Tādēļ es uzskatu, ka, ņemot vērā pašreizējo judikatūru, Komisijas pamatu, manuprāt, var apmierināt vienīgi tad, ja Tiesa izvēlētos šaurāku interpretāciju attiecībā uz ieinteresēto pušu jēdzienu.

140. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, un tā kā Komisija neiebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi faktus, lai konstatētu konkurences attiecības starp prasītājiem un atbalsta saņēmēju, es ierosinu Tiesai noraidīt trešo pamatu kā nepamatotu.

VIII – Par ZSG atbildes rakstu uz apelāciju

141. Savā atbildes rakstā uz apelāciju papildus vairākiem vispārīgiem apsvērumiem ZSG, atbalstot Komisiju, izvirzīja argumentus, kurus var kvalificēt kā patstāvīgus pamatus, kas man tomēr šķiet daļēji nepieņemami un daļēji saistīti ar to pašu problemātiku, uz ko ir norādījusi Komisija.

142. Šajā sakarā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda apstrīdētie elementi spriedumā, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības atbalstam ( ).

143. Apelācijas sūdzība, kas tikai burtiski atkārto vai atspoguļo pamatus un argumentus, kas iepriekš iesniegti Pirmās instances tiesā, neatbilst prasībām par pamatojuma sniegšanu, kas izriet no šiem noteikumiem. Šāda apelācija faktiski ir prasība veikt vienkāršu Pirmās instances tiesā iesniegtā prasības pieteikuma pārskatīšanu, kas nav Tiesas kompetencē ( ).

144. Taču, ja prasītājs apstrīd Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu Pirmās instances tiesā, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja prasītājs savu apelācijas sūdzību nevarētu balstīt uz pamatiem un argumentiem, kurus tas jau ir izmantojis Pirmās instances tiesā, tad apelācijas sūdzība zaudētu daļu no savas jēgas ( ).

145. Tādējādi, pirmkārt, attiecībā uz argumentiem, kam atbilstoši prasītājām nebija tiesību celt prasību, jo tās nav “individuāli skartas personas” EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē, jānorāda, ka minētā problemātika attiecas uz Komisijas izteikto iebildi par nepieņemamību, ko atbalstījusi ZSG. No pārsūdzētā sprieduma 37. punkta izriet, ka šīs puses kopīgi atsaucas uz Plaumann/Komisija judikatūras kritēriju priekšrocību, uz ko Pirmās instances tiesa skaidri atbildēja, pārsūdzētā sprieduma 69. punktā paziņojot, ka Kronoply un Kronotex prasība ir nepieņemama pēc būtības. Tādēļ argumenti attiecībā uz tiesībām celt prasību ir jāuzskata par nepieņemamiem.

146. Attiecībā uz konkurentu jēdziena plašo interpretāciju, kas veikta, lai noteiktu ieinteresēto pušu jēdzienu EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, ņemot vērā Komisijas argumentus attiecībā uz trešo pamatu, tā nav jāpārbauda.

147. Otrkārt, norādot, ka Pirmās instances tiesa nav vienīgi vērtējusi procesuālās tiesības, ZSG pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pārformulējusi prasību par apstrīdētā lēmuma pamatotības apstrīdēšanu prasībā, kuras mērķis ir nodrošināt procesuālās tiesības. Visbeidzot, ZSG norāda, ka Cook un Matra judikatūrā ir ierosināts izmantot šauru interpretāciju.

148. Šajā sakarā es uzskatu, ka atbilde, kas sniegta attiecībā uz šo problemātiku saistībā ar otrā pamata izskatīšanu, kura dēļ Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, nav jāpārbauda atsevišķi.

IX – Par tiesāšanās izdevumiem

149. Savas apelācijas sūdzības prasījumos Komisija lūdz Tiesu piespriest Kronoply un Kronotex atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē. Savukārt ZSG pieprasa piespriest Kronoply un Kronotex atlīdzināt tiesāšanās izdevumus solidāri.

150. Tādēļ es vēlētos izklāstīt apsvērumus par tiesāšanās izdevumiem apelācijas sūdzībā, ar ko saistībā prasību iesniegusi iestāde, kuras prasījumi pēc būtības ir apmierināti jau pirmajā instancē, un ar ko tiek apstrīdēta tikai tā pārsūdzētā sprieduma daļa, kas attiecas uz prasības pieņemamību. Šajā īpašajā situācijā man rodas jautājums par to, kāds tiesiskās aizsardzības apmērs Tiesā ir lietas dalībniekam, kura prasījums pēc būtības pirmajā instancē nav apmierināts un kurš nevēlas piedalīties apelācijas tiesvedībā.

151. Šajā gadījumā saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu Kronoply un Kronotex tika piespriests segt pašiem savus, kā arī atlīdzināt Komisijas un divu pārējo lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumus.

152. Taču pēc Komisijas apelācijas sūdzības Kronoply un Kronotex administratīvā kārtā ir iesaistīti tiesvedībā Tiesā, kurā paredzēts vienīgi precizēt vai grozīt judikatūru par prasības pieņemamību valsts atbalsta jomā, nevis apstrīdēt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu.

153. Tādējādi, pieņemot, ka Komisija rīkojas “tiesiskuma interesēs”, kā tas ir šajā gadījumā, man šķistu atbilstoši, ka lietas dalībnieku, kurš neierosināja celt prasību Tiesā vai iesniegt apsvērumus saistībā ar apelācijas sūdzību, Tiesa atbrīvo no to tiesāšanās izdevumu atmaksas, kas radušies Komisijai un citiem lietas dalībniekiem apelācijas tiesvedībā, neatkarīgi no šīs tiesvedības iznākuma.

154. Manuprāt, šāds risinājums, kā to var secināt no Reglamenta 69. panta 3. punkta formulējuma, labāk izpildītu visas prasības saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu.

X – Secinājumi

155. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es aicinu Eiropas Savienības Tiesu atkārtoti apstiprināt judikatūru, kas izriet no 1993. gada 19. maija sprieduma lietā C‑198/91 Cook/Komisija un 1993. gada 15. jūnija sprieduma lietā C‑225/91 Matra/Komisija:

Ierosinu noraidīt Eiropas Kopienu Komisijas galvenās apelācijas sūdzības pirmo un trešo pamatu.

Tomēr es ierosinu Eiropas Savienības Tiesai apmierināt galvenās apelācijas sūdzības otro pamatu un atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 10. decembra spriedumu lietā T‑388/02 Kronoply un Kronotex/Komisija, ciktāl tajā par pieņemamu atzīts otrais pamats, kura mērķis ir aizsargāt prasītāju procesuālās garantijas, lai gan tās nav skaidri un atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai norādījušas iemeslus, kāpēc Eiropas Kopienu Komisijai būtu vajadzējis uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru EKL 88. panta 2. punkta izpratnē. Tā kā var uzskatīt, ka prasītājas nav iesniegušas tādu prasību, kas varētu būt pieņemama saistībā ar to procesuālajām tiesībām, man šķiet, ka šajā tiesvedībā Tiesai ir tiesības pieņemt galīgo spriedumu, un procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ es ierosinu paziņot sākotnējo prasību pirmajā instancē par nepieņemamu, nenododot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai [agrāk – Pirmās instances tiesa].

Attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem es ierosinu noteikt, ka Komisija un ZSG sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.