ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES[JULIANE KOKOTT]SECINĀJUMI,

sniegti 2007. gada 13. decembrī ( 1 )

Lieta C-413/06 P

Bertelsmann AG un Sony Corporation of America

pret

Independent Music Publishers and Labels Association (Impala)

Satura rādītājs

I — Ievads II — Atbilstošās tiesību normas III — Prāvas rašanās apstākļi un procesa norise A — Koncentrācija B — Kolektīva dominējoša stāvokļa problēma C — Administratīvais process un pirmais Komisijas apstiprinošais lēmums D — Tiesas process pirmās instances tiesā E — Apelācijas process F — Jaunais administratīvais process un otrais Komisijas apstiprinošais lēmums IV — Sākotnējas piezīmes par apelācijas sūdzības pārbaudi A — Atsevišķo apelācijas pamatu pieņemamība 1) Piektā apelācijas pamata pieņemamība 2) Pārējo apelācijas pamatu pieņemamība 3) Starpsecinājumi B — Apelācijas piemērotība, lai sasniegtu izvirzīto mērķi 1) Par apgalvoto apelācijas sūdzības iesniedzēju nevēršanos pret izšķirošo apstrīdētā sprieduma daļu 2) Par apstrīdētā sprieduma pamatiem, kam sprieduma rezolutīvajā daļā ir pakārtota nozīme 3) Starpsecinājumi C — Intereses celt prasību pastāvēšana V — Apelācijas sūdzības pamatotība A — Izmeklēšanas un pamatojuma apjoms, kāds nepieciešams Komisijas apstiprinošiem lēmumiem (pirmais, otrais, trešais un sestais apelācijas pamats) 1) Par apstiprinošo lēmumu pamatošanu koncentrāciju kontroles procesā (sestā apelācijas pamata pirmā un trešā daļa) a) Iespēja apstrīdēt apstiprinošus lēmumus nepietiekama pamatojuma dēļ, ceļot prasību tos atcelt b) Pienākuma norādīt pamatojumu apjoms — Apstrīdētais spriedums — Vērtējums c) Citi jautājumi d) Starpsecinājumi 2) Par Pirmās instances tiesas atsauci uz paziņojumu par iebildumiem (pirmais apelācijas pamats un sestā apelācijas pamata otrā daļa) a) Par Pirmās instances tiesas vispārīgo izpratni jautājumā par saistību starp apstiprinošo lēmumu un paziņojumu par iebildumiem — Apstrīdētais spriedums — Vērtējums b) Par konkrētām Pirmās instances tiesas atsaucēm uz paziņojumu par iebildumiem c) Starpsecinājumi 3) Par atbildēs uz iebildumiem norādīto faktu pierādījuma spēku (otrais apelācijas pamats; trešā apelācijas pamata pirmā daļa) a) Apstrīdētais spriedums b) Vērtējums 4) Par pierādīšanas prasībām koncentrāciju apstiprināšanai (trešā apelācijas pamata otrā daļa) a) Par apgalvoto prasību asimetriju, ko Apvienošanās regula paredz apstiprinošiem un aizliedzošiem lēmumiem — Koncentrāciju kontroles lēmumi ir prognozējoši lēmumi — Apstiprinājumiem un aizliegumiem piemēroto standartu simetrija — Vispārēja pieņēmuma par saderību ar kopējo tirgu neesamība — Starpsecinājumi b) Par izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesas piemērotajām pierādīšanas prasībām c) Starpsecinājumi B — Pirmās instances tiesas veiktā faktu un pierādījumu brīvā izvērtējuma robežas (ceturtais apelācijas pamats) 1) Komisijas diskrecionārā vara un tai piemērotā tiesas kontrole a) Apstrīdētais spriedums b) Vērtējums 2) Par iebildumu par pierādījumu sagrozīšanu a) Par apstrīdētā sprieduma 425. punktu b) Par apstrīdētā sprieduma 427. punktu c) Par apstrīdētā sprieduma 434. punktu 3) Starpsecinājumi C — Par konfidenciālas informācijas izmantošanu apstrīdētajā spriedumā (septītais apelācijas pamats) D — Starpsecinājumi VI — Par iespējamo pretapelāciju VII — Par tiesāšanās izdevumiem VIII — Secinājumi

“Apelācija — Konkurence — Uzņēmumu koncentrācijas kontrole — Sony BMG kopuzņēmums — Prasība, kas ir vērsta pret tāda Komisijas lēmuma atcelšanu, ar ko koncentrācija ir atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu — Pārbaude tiesā — Apjoms — Pierādījumu prasības — Paziņojuma par iebildumiem nozīme — Kolektīva dominējoša stāvokļa nostiprināšana vai radīšana — Lēmumu, ar kuriem tiek atļauta koncentrācija, pamatojums — Konfidenciālas informācijas izmantošana”

I — Ievads

1. Izskatāmā lieta rosina turpināt attīstīt Tiesas judikatūru koncentrāciju kontroles jomā Eiropas Savienībā. Būtībā tajā tiek izskatīts no praktiskā viedokļa ļoti nozīmīgs jautājums — cik lielu izmeklēšanas un pamatojuma apjomu var prasīt no Komisijas, ja tā apstiprina uzņēmumu koncentrāciju.

2. Šīs lietas pamatā ir koncentrāciju kontroles procedūra, kas attiecas uz mūzikas ierakstu, tiešsaistes mūzikas un mūzikas izdošanas tirgiem. 2003. gada beigās Bertelsmann un Sony uzņēmumu grupas vienojās pasaules mērogā apvienot savu darbību mūzikas ierakstu jomā. Pēc sākotnējām šaubām Komisija ar 2004. gada 19. jūlija Lēmumu ( 2 ) (turpmāk tekstā — “pirmais apstiprinošais lēmums”) apstiprināja attiecīgo koncentrācijas projektu.

3. Pret koncentrāciju iebilda Independent Music Publishers and Labels Association (turpmāk tekstā — “Impala”) — Beļģijā reģistrēta starptautiska apvienība, kas apvieno 2500 neatkarīgas mūzikas ierakstu izdevniecības. Tās celtās prasības sakarā Pirmās instances tiesa (turpmāk tekstā arī — “Pirmās instances tiesa”) ar 2006. gada 13. jūlija spriedumu ( 3 ) (turpmāk tekstā — “apstrīdētais spriedums”) atcēla pirmo apstiprinošo lēmumu.

4. Tagad Tiesa izskata Bertelsmann un Sony apelācijas sūdzību par apstrīdēto spriedumu. Apelācijas sūdzības iesniedzējas principā uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir izvirzījusi pārāk augstus juridiskos standartus Komisijas lēmumam, ar ko apstiprināta koncentrācija, un tā tiesas kontrolei.

5. Katrā ziņā vispirms ir jāizvērtē jautājums, vai apelācijas sūdzības iesniedzējām pēc tam, kad Komisija 2007. gada 3. oktobrī ir atkārtoti apstiprinājusi koncentrāciju, vispār vēl ir interese celt prasību.

II — Atbilstošās tiesību normas

6. Šajā lietā atbilstošās tiesību normas ir Padomes 1989. gada 21. decembra Regula (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli (turpmāk tekstā — “Apvienošanās regula”) ( 4 ), kas grozīta ar Regulu (EK) Nr. 1310/97 ( 5 ).

7. Uz Kopienas mēroga koncentrācijām attiecas aizliegums tās īstenot, un par tām ir jāpaziņo Komisijai (Apvienošanās regulas 4. un 7. pants). Komisija pārbauda, vai tās ir vai nav saderīgas ar kopējo tirgu (Apvienošanās regulas 2. panta 1. punkts).

8. Koncentrācijas atļaušana vai aizliegšana ir atkarīga no tā, vai koncentrācija rada vai nostiprina dominējošo stāvokli, kura rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence. Šajā sakarā Apvienošanās regulas 2. panta 2. un 3. punktā noteikts: “2. Koncentrācija, kas nerada vai nenostiprina dominējošo stāvokli, kura rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence, ir atzīstama par saderīgu ar kopējo tirgu. 3. Koncentrācija, kas rada vai nostiprina dominējošo stāvokli, kura rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence, ir atzīstama par nesaderīgu ar kopējo tirgu.”

9. Koncentrāciju kontroles procedūru veido divi posmi — pirmajā posmā tiek veikta tikai koncentrācijas projekta iepriekšēja izskatīšana. Ja šī iepriekšējā izskatīšana rada pamatotas šaubas par koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu, otrajā posmā Komisijai atbilstoši Apvienošanās regulas 6. panta 1. punkta c) apakšpunktam ir jāuzsāk formāla pārbaudes procedūra ( 6 ).

10. Apvienošanās regulas 8. pantā Komisijas pilnvaras pieņemt lēmumus formālā pārbaudes procedūrā noteiktas šādi: “1. [..] visa lietvedība, kas uzsākta saskaņā ar 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ar lēmumu jāizbeidz, kā tas noteikts no 2. līdz 5. punktam. 2. Ja Komisija pēc attiecīgo uzņēmumu pārveidošanas atklāj, ka paziņotā koncentrācija atbilst 2. panta 2. punktā noteiktajiem kritērijiem [..], tā pieņem lēmumu, kurā atzīst, ka koncentrācija ir saderīga ar kopējo tirgu. [..] 3. Ja Komisija atklāj, ka koncentrācija atbilst 2. panta 3. punktā noteiktajam kritērijam [..], tā pieņem lēmumu, kurā paziņo, ka koncentrācija nav saderīga ar kopējo tirgu. [..]”

11. Pirms iespējamā lēmuma par koncentrācijas aizliegumu atbilstoši Apvienošanās regulas 8. panta 3. punktam attiecīgie uzņēmumi tiek uzklausīti. Šādā nolūkā Komisija nosūta tiem rakstisku paziņojumu par iebildumiem, par ko tie rakstiski un, ja nepieciešams, arī mutiski var izteikt savu viedokli. Šajā sakarā Apvienošanās regulas 18. pantā noteikts ( 7 ): “1. Pirms jebkāda lēmuma pieņemšanas atbilstoši [..] 8. panta [..] 3. līdz 5. punktam [..] Komisija dod attiecīgajām personām, uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām iespēju visās procedūras stadijās, līdz konsultācijām ar Padomdevēju Komiteju izteikt savu viedokli par iebildumiem, kas pret tām izvirzīti. [..] 3. Komisija pieņem lēmumu, pamatojoties tikai uz iebildumiem, par kuriem abas puses spējušas iesniegt savus apsvērumus. Lietvedībā pilnīgi jāievēro tiesības uz aizstāvību. [..]”

12. Koncentrāciju kontroles procedūru kopumā raksturo temps, kas tiek īstenots, pateicoties precīzi līdzsvarotam, salīdzinoši stingram termiņu režīmam, un kura mērķis ir ierobežot koncentrāciju kontroles procedūras ilgumu ( 8 ). Ja Komisija savlaicīgi nepieņem lēmumu par koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu, tiek uzskatīts, ka koncentrācija ir apstiprināta un Apvienošanās regulas 10. panta 6. punktā tas formulēts šādi: “Ja Komisija nav pieņēmusi lēmumu saskaņā ar 6. panta 1. punkta b) vai c) apakšpunktu vai 8. panta 2. vai 3. punktu attiecīgi [..] noteiktajos termiņos, tiek uzskatīts, ka koncentrācija atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu [..].”

13. Par sekām, Kopienu tiesai atceļot Komisijas lēmumu, Apvienošanās regulas 10. panta 5. punktā ir noteikts: “Ja Tiesa pieņem spriedumu, kas atceļ visu vai daļu Komisijas lēmuma, kas pieņemts saskaņā ar šo regulu, termiņi, kas noteikti šajā regulā, sākas no jauna no sprieduma pasludināšanas dienas.”

14. Lielākajā daļā koncentrāciju kontroles procedūru Komisija darbojas arī kā Eiropas Ekonomikas zonas koncentrāciju kontroles iestāde ( 9 ) un lemj par koncentrāciju saderību ar EEZ līgumu.

15. 2004. gadā tika izdarīti būtiski Apvienošanās regulas grozījumi. Tomēr jaunā EK Apvienošanās regulas ( 10 )redakcija saskaņā ar tās 26. panta 1. punktu tiek piemērota tikai no 2004. gada 1. maija un tādējādi tā neattiecas uz izskatāmo lietu; minētās tiesību normas 2. punktā noteikts, ka attiecībā uz tādām lietām kā izskatāmā joprojām tiek piemērots iepriekšējais tiesiskais regulējums.

III — Prāvas rašanās apstākļi un procesa norise

A — Koncentrācija

16. Bertelsmann AG ( 11 ) ir starptautiska plašsaziņas līdzekļu sabiedrība ar pasaules mērogā izvērstu darbību mūzikas ierakstīšanā un izdošanā, televīzijā, radio, grāmatu, žurnālu un avīžu izdošanā, mediju un tipogrāfijas pakalpojumos, kā arī literāros un mūzikas klubos. Mūzikas ierakstu jomā Bertelsmann darbojas ar pilnībā tās īpašumā esošas meitas sabiedrības Bertelsmann Music Group (turpmāk tekstā — “BMG”) starpniecību ( 12 ).

17. Sony Corporation of America ( 13 ) ietilpst Sony uzņēmumu grupā un pasaules mērogā darbojas mūzikas ierakstīšanas un izdošanas, rūpnieciskajā un plaša patēriņa elektronikas ražošanas un izklaides jomās. Mūzikas ierakstu nozarē to pārstāv Sony Music Entertainment.

18. Saskaņā ar 2003. gada 11. decembra“Business Contribution Agreement” (līgums par darbības apvienošanu) Bertelsmann un Sony vienojās apvienot to darbību mūzikas ierakstu jomā (izņemot Sony darbību Japānā) trīs jaunās sabiedrībās. Šos kopīgos uzņēmumus plānots izmantot kā kopumu ar nosaukumu Sony BMG.

19. Atbilstoši līgumam Sony BMG būtu jānodarbojas ar mākslinieku atklāšanu un veicināšanu ( 14 ), kā arī disku reklamēšanu un pārdošanu. Sony BMG nav paredzēts iesaistīties tādās darbībās, kas saistītas ar mūzikas ierakstīšanu, izdošanu un izplatīšanu.

20. Tiesvedībā Tiesā Bertelsmann un Sony apliecināja, ka koncentrācija tika pilnībā pabeigta 2004. gadā.

B — Kolektīva dominējoša stāvokļa problēma

21. Kā visas Kopienas mēroga koncentrācijas arī Bertelsmann un Sony projekts saskaņā ar Apvienošanās regulas 2. pantu bija jāpārbauda, vai tas var radīt vai nostiprināt dominējošo stāvokli, kura rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence.

22. Konkrēti tika pārbaudīta nevis iespēja, ka Sony BMG varētu iegūt viena uzņēmuma dominējošu stāvokli, bet gan draudi, ka kolektīvu dominējošu stāvokli varētu radīt un nostiprināt pieci pasaules mēroga mūzikas ierakstu ražotāji ( 15 ), tā dēvētās pasaules mēroga mūzikas nozares “vadošās uzņēmumu grupas” (“lielie uzņēmumi”), kuru skaits pēc koncentrācijas samazinātos no pieciem uz četriem.

23. Tiesa jau savā spriedumā lietā “Kali & Salz” ( 16 ) ir precizējusi, ka ar dominējoša stāvokļa jēdzienu Apvienošanās regulas izpratnē ir domāts ne tikai individuāls, bet arī kolektīvs dominējošs stāvoklis. Kolektīvu dominējošu stāvokli var īstenot divi uzņēmumi (duopols) vai vairāki uzņēmumi (oligopols) ( 17 ).

24. Kolektīvs dominējošs stāvoklis obligāti nenozīmē, ka oligopola locekļiem būtu jādarbojas slepeni, savā starpā panākot konkurenci kropļojošas vienošanās EKL 81. panta izpratnē ( 18 ). Kolektīvs dominējošs stāvoklis drīzāk var izpausties arī kā visu oligopola locekļu klusējot notiekoša konkurējošās darbības koordinēšana ( 19 ). Šādā gadījumā oligopola locekļiem pietiek ar viņu iegūto tirgus daļu un viņu starpā vairs nenotiek efektīva iekšējā konkurence ( 20 ).

25. Katrā ziņā priekšnosacījums, lai pieņemtu kolektīva dominējoša stāvokļa esamību, šajā situācijā ir, lai attiecīgais tirgus vispār ilgtermiņā pieļautu, ka oligopola locekļi klusējot koordinē konkurējošo darbību. Ņemot vērā iepriekš minēto, uzmanība ir jāpievērš trim kritērijiem, ko Pirmās instances tiesa ir izstrādājusi savā spriedumā lietā Airtours ( 21 ), lai konstatētu kolektīvu dominējošu stāvokli, un apstrīdētajā spriedumā ir apkopojusi šādi: “Pirmkārt, tirgum jābūt pietiekami pārskatāmam, lai uzņēmumi, kas savu rīcību saskaņo, varētu pietiekamā mērā novērot, vai koordinācijas noteikumi tiek ievēroti. Otrkārt, disciplīna noteic, ka atšķirīgas rīcības gadījumā jābūt iebiedēšanas mehānismam. Treškārt, tādu uzņēmumu, kuri nepiedalās koordinācijā, — esošo vai topošo konkurentu — reakcija, kā arī klientu reakcija nevar likt apšaubīt ar koordināciju sasniegtos rezultātus.” ( 22 )

26. Šajā lietā uzmanības centrā ir pirmais no trim tā sauktajiem “Airtours kritērijiem”, tātad jautājums, vai mūzikas ierakstu tirgi ir pietiekami pārskatāmi, lai vadošās uzņēmumu grupas varētu klusējot koordinēt konkurējošo darbību. Būtībā lietas dalībnieki strīdas par to, cik lielu izmeklēšanas un pamatojuma apjomu Pirmās instances tiesa šajā sakarā drīkstēja prasīt no Komisijas.

C — Administratīvais process un pirmais Komisijas apstiprinošais lēmums

27. 2004. gada 9. janvārī atbilstoši Apvienošanās regulas 4. pantam Komisija saņēma paziņojumu par koncentrācijas projektu ( 23 ).

28. Iepriekšējas izskatīšanas posmā (koncentrāciju kontroles procedūras “I posms”) Komisija 2004. gada 20. janvārī nosūtīja anketu virknei tirgus dalībnieku.

29. 2004. gada 28. janvārīImpala atbildēja uz šo anketu un iesniedza atsevišķu rakstu, kurā tā izklāstīja motīvus, pamatojoties uz kuriem, pēc Impala domām, Komisijai šī koncentrācija ir jāatzīst par nesaderīgu ar kopējo tirgu. Impala tajā izteica savas šaubas par paaugstinātu koncentrāciju tirgū un tās radīto ietekmi uz piekļuvi tirgum, ieskaitot izplatīšanas nozari, plašsaziņas līdzekļus un internetu, kā arī ietekmi uz patērētāju iespēju izvēlēties.

30. Tā rezultātā Komisija saskaņā ar Apvienošanās regulas 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu 2004. gada 12. februārī uzsāka formālu pārbaudes procedūru (koncentrāciju kontroles procedūras “II posms”), jo paziņotā koncentrācija radot nopietnas šaubas par tās saderību ar kopējo tirgu un EEZ līgumu.

31. Saskaņā ar Apvienošanās regulas 11. panta 5. punktu laikā no 2004. gada 7. aprīļa līdz 5. maijam procedūra tika apturēta, jo koncentrācijas dalībnieces nebija pilnā apmērā atbildējušas uz Komisijas lūgumu sniegt informāciju ( 24 ).

32. 2004. gada 24. maijā Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem koncentrācijas dalībniecēm, kurā tā provizoriski secināja, ka paziņotā koncentrācija ir nesaderīga ar kopējo tirgu un EEZ līgumu tāpēc, ka ar to tiek pastiprināts kolektīvs dominējošs stāvoklis mūzikas ierakstu tirgū un licenču vairumtirdzniecības tirgū mūzikai tiešsaistē un mātes uzņēmumu rīcība tiek saskaņota veidā, kas ir nesaderīgs ar EKL 81. pantu.

33. Koncentrācijas dalībnieces atbildēja uz paziņojumu par iebildumiem, un 2004. gada 14. un 15. jūnijāImpala klātbūtnē uzklausīšanas amatpersona uzklausīja koncentrācijas dalībnieces.

34. 2004. gada 19. jūlijā Komisija pieņēma pirmo apstiprinošo lēmumu, kurā tā atbilstoši Apvienošanās regulas 8. panta 2. punktam atzina paziņoto koncentrāciju par saderīgu ar kopējo tirgu un EEZ līgumu. Koncentrācija tika atļauta, neizvirzot noteikumus un prasības.

D — Tiesas process pirmās instances tiesā

35. 2004. gada 3. decembrīImpala Pirmās instances tiesā cēla prasību par pirmo apstiprinošo lēmumu un lūdza atcelt šo lēmumu ( 25 ), kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Komisija, savukārt, lūdza noraidīt prasību un piespriest Impala atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Turklāt Komisijas lūgumu atbalstīja Bertelsmann un Sony, kā arī Sony BMG Music Entertainment, kurām Pirmās instances tiesa ar trešās palātas priekšsēdētāja 2005. gada 4. februāra rīkojumu atļāva iestāties lietā.

36. Pirmās instances tiesa pieņēma apstrīdēto spriedumu, ar kuru tā atcēla pirmo apstiprinošo lēmumu un piesprieda Komisijai segt pašai savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt trīs ceturtdaļas no Impala tiesāšanās izdevumiem. Impala bija jāsedz viena ceturtā daļa no saviem tiesāšanās izdevumiem. Personām, kas iestājušās lietā, savi tiesāšanās izdevumi bija jāsedz pašām.

E — Apelācijas process

37. Bertelsmann un Sony (turpmāk tekstā arī — “apelācijas sūdzības iesniedzējas”) kopīgi iesniegtajā apelācijas sūdzībā, kas Tiesā reģistrēta 2006. gada 13. jūlijā, prasījumi Tiesai ir šādi: — atcelt apstrīdēto spriedumu, — noraidīt Impala lūgumu atcelt Komisijas lēmumu vai, pakārtoti, nodot lietu atpakaļ atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesā un — piespriest Impala segt šīs tiesvedības izdevumus.

38. Sony BMG Music Entertainment pilnībā pievienojas apelācijas sūdzībai, kā arī Bertelsmann un Sony prasījumiem.

39. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi: — atcelt apstrīdēto spriedumu, — noraidīt prasību atcelt pirmo apstiprinošo lēmumu vai, pakārtoti, nodot lietu atpakaļ atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesā un — piespriest Impala segt Komisijas tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā.

40. Savukārt Impala prasījumi Tiesai ir šādi: — noraidīt apelācijas prasību kā nepamatotu un/vai daļēji vai pilnībā nepieņemamu, — atstāt spēkā apstrīdēto spriedumu un — piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām segt šīs tiesvedības izdevumus.

41. Tiesā apelācija vispirms tika izskatīta rakstveida procesā un pēc tam — 2007. gada 6. novembra tiesas sēdē.

F — Jaunais administratīvais process un otrais Komisijas apstiprinošais lēmums

42. Ņemot vērā, ka apstrīdētais spriedums atcēla pirmo apstiprinošo lēmumu, Komisija šajā lietā no jauna uzsāka koncentrāciju kontroles procedūru ( 26 ) (šajā sakarā skat. arī Apvienošanās regulas 10. panta 5. punktu), kas nepieciešamības dēļ norisinājās paralēli izskatāmajam apelācijas procesam, jo apelācijas iesniegšana neaptur attiecīgā akta piemērošanu (Tiesas Statūtu 60. panta 1. punkts).

43. Komisijai par koncentrāciju tika paziņots 2007. gada 31. janvārī, lai no jauna veiktu konkurences analīzi, un 2007. gada 1. martā Komisija atbilstoši Apvienošanās regulas 6. panta 1. punkta c) apakšpunktam uzsāka formālo pārbaudes procedūru (“II posms”).

44. Koncentrāciju kontroles procedūra tika pabeigta 2007. gada 3. oktobrī, Komisijai pieņemot lēmumu, kurā tā atbilstoši Apvienošanās regulas 8. panta 2. punktam no jauna atzina paziņoto koncentrāciju par saderīgu ar kopējo tirgu un EEZ līgumu (turpmāk tekstā — “otrais apstiprinošais lēmums”). Koncentrācija tika atļauta, neizvirzot noteikumus un prasības.

IV — Sākotnējas piezīmes par apelācijas sūdzības pārbaudi

45. Pirms apelācijas sūdzības pārbaudes šajā lietā ir jānoskaidro, vai atsevišķie izvirzītie apelācijas pamati ir pieņemami (šajā sakarā skat. tūlīt sekojošo A punktu), vai ar tiem vispār var sasniegt apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto mērķi (skat. B punktu) un vai sakarā ar nesen pieņemto otro Komisijas apstiprinošo lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējām nav zudusi interese turpināt apelācijas tiesvedību (skat. C punktu).

A — Atsevišķo apelācijas pamatu pieņemamība

46. Impala apstrīd apelācijas sūdzības pieņemamību kopumā, jo tās mērķis ir tikai lūgt Tiesu pārbaudīt Pirmās instances tiesas veikto faktu novērtējumu.

47. Ņemot vērā šo apgalvojumu, šķiet piemēroti atgādināt pārbaudes kritēriju, kas izriet no EKL 225. panta 1. punkta un Tiesas Statūtu 58. panta 1. punkta un kas tiek piemērots Tiesas judikatūrā apelācijas tiesvedībās ( 27 ) — apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi tikai Pirmās instances tiesa ir kompetenta konstatēt un izvērtēt šajā lietā atbilstošos faktus, kā arī izvērtēt pierādījumus, un tātad šo faktu un pierādījumu izvērtēšana, izņemot gadījumus, kad tie tiek sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas ietvaros.

48. Turpretī tas, vai Pirmās instances tiesa ir izvirzījusi pārāk augstas prasības Komisijai attiecībā uz tās lēmuma pamatojumu, vai tā faktu un pierādījumu izvērtējumā ir piemērojusi pareizos kritērijus un vai, vispārīgi skatoties, tā savā spriedumā ir atbilstīgi piemērojusi tiesību normas, ir tiesību jautājums, ko var izskatīt apelācijas tiesvedībā ( 28 ). Arī tas, vai Pirmās instances tiesa tiesiski pareizi ir kvalificējusi faktus un pierādījumus un, balstoties uz tiem, ir izdarījusi tiesiski pareizus secinājumus ( 29 ), kā arī tas, vai Pirmās instances tiesa ir ievērojusi piemērojamos procesuālos noteikumus, kas attiecas uz pierādīšanas pienākumu un rīkošanos ar pierādījumiem ( 30 ), ir tiesību jautājums, ko Tiesa var pārbaudīt.

49. Ja tiek piemērots šis pārbaudes kritērijs, izskatāmo apelācijas sūdzību pretēji Impala viedoklim nevar uzskatīt par nepieņemamu kopumā. Drīzāk šajā sakarā ir jāizšķir piektais apelācijas pamats, no vienas puses, un pārējie apelācijas pamati, no otras puses.

1) Piektā apelācijas pamata pieņemamība

50. Vispirms attiecībā uz piekto apelācijas pamatu, kas pievēršas nosacījumiem, lai konstatētu kolektīvu dominējošu stāvokli, ir jānorāda, ka to veido ievaddaļa ( 31 ) un vairāki punkti, kuros detalizēti izteikta kritika ( 32 ).

51. Ievaddaļā būtībā tiek izvirzīts jautājums, vai Pirmās instances tiesas savulaik spriedumā lietā Airtours izstrādātie kritēriji ( 33 ) attiecībā uz kolektīva dominējoša stāvokļa noteikšanu ir jāpiemēro atšķirīgi stingri atkarībā no tā, vai var pierādīt, ka jau pastāv kolektīvs dominējošs stāvoklis, vai arī var [tikai] prognozēt, ka nākotnē koncentrācijas dēļ var rasties kolektīvs dominējošs stāvoklis. Tādējādi piektā apelācijas pamata ievaddaļa skar Airtours kritēriju interpretāciju. Tas ir tiesību jautājums, ko atbilstoši var izskatīt apelācijas tiesvedībā.

52. Atšķirīga ir situācija jautājumā par pārējiem punktiem, kuros detalizēti izteikta kritika piektā apelācijas pamata kontekstā un kurus var apkopot šādi — Pirmās instances tiesa nav pietiekami ņēmusi vērā vairumtirdzniecības neto cenas, kurām ir būtiska nozīme tirgus pārskatāmībā, kā arī cenu atlaižu nozīmi un tā vietā ir tikai aplūkojusi cenrāžu cenas un mazumtirdzniecības cenas. Turklāt Pirmās instances tiesa cenu atlaižu pārskatāmību neatbilstīgi saista ar atlaižu ietekmi uz vidējām neto cenām. Turklāt Pirmās instances tiesa, izvērtējot pārskatāmību, nepamatoti uzskata par nebūtiskām sarežģītās cenu struktūras. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa kļūdaini uzskata, ka pārskatāmības jautājumā cenu atšķirības un svārstības nav būtiskas.

53. Patiesībā attiecīgo punktu, kuros detalizēti izteikta kritika, mērķis nav pārbaudīt tiesību jautājumus, bet gan gluži pretēji — apšaubīt Pirmās instances tiesas veikto konkrēto faktu un pierādījumu vērtējumu izskatāmajā lietā. Jo jautājums par to, cik liela nozīme, izvērtējot noteikta tirgus pārskatāmību, ir cenrāžu cenām, mazumtirdzniecības cenām, vairumtirdzniecības neto cenām, vidējām neto cenām, cenu atlaidēm, cenu struktūru sarežģītībai, kā arī cenu atšķirībām un svārstībām, nav sniedzama vispārpiemērojama atbilde, bet atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no visu attiecīgās lietas apstākļu konkrēta izvērtējuma, proti, no attiecīgajam tirgum raksturīgajām īpatnībām.

54. Citiem vārdiem sakot — Tiesai izskatāmajā lietā ir jāaizstāj Pirmās instances tiesas vērtējums, sniedzot pašai savu faktu un pierādījumu vērtējumu. Tomēr apelācijas tiesvedībā tas nav pieņemams. Katrā ziņā Tiesā varētu celt iebildumus, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi faktus vai pierādījumus vai arī faktu un pierādījumu vērtējuma kontekstā ir pārkāpusi loģikas principus. Tomēr izskatāmajā lietā nav celts neviens no abiem minētajiem iebildumiem, un, atskaitot šos abus izņēmumus, Tiesas kā apelācijas instances uzdevums nevar būt pēc savas iniciatīvas izvērtēt, cik liela nozīme, izvērtējot tirgus pārskatāmību šāda veida gadījumā, ir tādiem faktoriem kā cenrāžu cenas, mazumtirdzniecības cenas, vairumtirdzniecības neto cenas, vidējās neto cenas, cenu atlaides, cenu struktūru sarežģītība, kā arī noteiktas cenu atšķirības un svārstības.

55. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, piektais apelācijas pamats ir pieņemams tikai ievaddaļā, bet nav pieņemams punktos, kuros detalizēti izteikta kritika.

2) Pārējo apelācijas pamatu pieņemamība

56. Turpretī uzskatu, ka pārējie apelācijas pamati ir pilnībā pieņemami, jo tie neattiecas uz Pirmās instances tiesas sniegto faktu un pierādījumu vērtējumu. Šie apelācijas pamati drīzāk attiecas uz kritērijiem, kurus Pirmās instances tiesa ir piemērojusi, izvērtējot pirmā apstiprinošā lēmuma likumību. Turklāt tie attiecas uz Komisijai izvirzītajām prasībām pierādījumu sakarā, kas tai jāizpilda, apstiprinot koncentrāciju. Tie visi ir tiesību jautājumi, ko atbilstoši var izskatīt apelācijas tiesvedībā.

3) Starpsecinājumi

57. Tātad, lai gan piektais apelācijas pamats ir pieņemams tikai ievaddaļā, pārējie apelācijas pamati ir pieņemami pilnā apjomā.

B — Apelācijas piemērotība, lai sasniegtu izvirzīto mērķi

58. Izskatāmā lieta, papildus tikko apskatītajam jautājumam par atsevišķo apelācijas pamatu pieņemamību, izvirza vēl vienu jautājumu — vai apelācija vispār ir atbilstīga, lai sasniegtu apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto mērķi, t.i., apstrīdētā sprieduma atcelšanu. No vienas puses, apelācijas sūdzības iesniedzējas, iespējams, nav vērsušās pret izšķirošo apstrīdētā sprieduma daļu (šajā sakarā skat. tūlīt sekojošo 1. punktu), no otras puses, apelācija, iespējams, vēršas pret tām sprieduma pamatojuma daļām, kurās ir norādīti pamati, kam apstrīdētā sprieduma rezolutīvajā daļā ir pakārtota nozīme (šajā sakarā skat. 2. punktu).

1) Par apgalvoto apelācijas sūdzības iesniedzēju nevēršanos pret izšķirošo apstrīdētā sprieduma daļu

59. Vispirms Impala apgalvo, ka apelācija kopumā nav atbilstīga, lai atceltu apstrīdēto spriedumu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas nav vērsušās pret izšķirošo apstrīdētā sprieduma daļu.

60. Proti, Impala uzskata, ka apelācija aprobežojas tikai ar Pirmās instances tiesas apsvērumu jautājumā par jau esoša kolektīva dominējoša stāvokļa pastiprināšanos apstrīdējumu, turpretī tā nevēršas pret Pirmās instances tiesas apsvērumiem apstrīdētā sprieduma 528. punktā par iespējamu kolektīva dominējoša stāvokļa rašanos. Tātad, pat gadījumā, ja apelācija pilnībā tiktu apmierināta, pēc Impala domām, tas nevarētu izraisīt apstrīdētā sprieduma atcelšanu, jo šādā situācijā vēl joprojām būtu spēkā 528. punktā minētie Pirmās instances tiesas atzinumi par pārējām kļūdām tiesību piemērošanā pirmajā apstiprinošajā lēmumā.

61. Šis apgalvojums mani nepārliecina.

62. Apelācijas sūdzības iesniedzējām gan ir pienākums precīzi norādīt tā sprieduma apstrīdētās daļas, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskos argumentus, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības atbalstam ( 34 ). Tomēr tas nenozīmē, ka viņām, gatavojot apelācijas sūdzību, visos sīkumos būtu jābalstās uz apstrīdētā sprieduma uzbūvi un katra attiecīgā sprieduma daļa būtu jāapstrīd, izvirzot atsevišķu apelācijas pamatu.

63. Apelācijas sūdzības iesniedzējas izskatāmajā lietā neko nemin par apelācijas attiecināšanu tikai uz pirmo no attiecīgajām šī sprieduma daļām, t.i., uz Pirmās instances tiesas apsvērumiem par esoša kolektīva dominējoša stāvokļa pastiprināšanos mūzikas ierakstu tirgū ( 35 ). Šāds ierobežojums būtu pretrunā arī viņu izvirzītajam mērķim — apelācijas kārtībā panākt apstrīdētā sprieduma atcelšanu kopumā, jo šo mērķi var sasniegt tikai tad, ja ar apelāciju saprot abu attiecīgo apstrīdētā sprieduma daļu ( 36 ) apstrīdēšanu, tātad, gan daļā par jau esoša kolektīva dominējoša stāvokļa pastiprināšanos, gan daļā par šāda stāvokļa rašanos.

64. Par to, ka apelācija neattiecas tikai uz vienu sprieduma daļu, liecina arī apelācijas sūdzības iesniedzēju ievadpiezīmes apelācijas sūdzības sākumā. Īpaši kritizēto apstrīdētā sprieduma daļu uzskaitījumā tiek skaidri norādīts uz šeit strīdīgo 528. punktu, kā arī uz 533., 539. un 541. punktu, kas tāpat ir veltīti jautājumam par kolektīva dominējoša stāvokļa rašanos ( 37 ). Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas Pirmās instances tiesas vispārējos secinājumus, ko tā ir formulējusi apstrīdētā sprieduma 542. un 543. punktā, vairākkārt skaidri iekļauj savā apelācijas sūdzībā minētajos apsvērumos ( 38 ).

65. Šādos apstākļos nevar apgalvot, ka apelācijas sūdzība attiecas tikai uz Pirmās instances tiesas apsvērumiem jautājumā par jau esoša kolektīva dominējoša stāvokļa pastiprināšanos un tādēļ [šī apelācija] pilnībā jānoraida kā neefektīvs (franču valodā — “inopérant”).

2) Par apstrīdētā sprieduma pamatiem, kam sprieduma rezolutīvajā daļā ir pakārtota nozīme

66. Turpretī atšķirīga situācija ir saistībā ar piektā apelācijas pamata ievaddaļu, kas, kā jau iepriekš minēts ( 39 ), ir vienīgā pieņemamā attiecīgā apelācijas pamata daļa.

67. Būtībā tajā tiek izvirzīts jautājums, vai Pirmās instances tiesas spriedumā lietā Airtours izstrādātie kritēriji ( 40 ) attiecībā uz kolektīva dominējoša stāvokļa noteikšanu ir jāpiemēro atšķirīgi stingri atkarībā no tā, vai var pierādīt, ka jau pastāv kolektīvs dominējošs stāvoklis, vai arī var [tikai] prognozēt, ka nākotnē koncentrācijas dēļ var rasties kolektīvs dominējošs stāvoklis. Pirmajā no minētajiem gadījumiem Pirmās instances tiesa atbalsta mazāk stingru Airtours kritēriju piemērošanu salīdzinājumā ar pēdējo minēto gadījumu ( 41 ).

68. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas galvenokārt vēršas pret apstrīdētā sprieduma 251. punktu. Tajā Pirmās instances tiesa norāda, ka (jau esošu) kolektīvu dominējošu stāvokli “vajadzības gadījumā var noteikt netieši, pamatojoties uz, iespējams, pat ļoti neviendabīgu norāžu un pierādījumu kopumu, kas ietver no kolektīva dominējoša stāvokļa izrietošas zīmes, izpausmes un parādības”.

69. Tomēr, kā pamatoti norāda pašas apelācijas sūdzības iesniedzējas ( 42 ), strīdīgā sprieduma daļa, ka arī ar to saistītie Pirmās instances tiesas juridiskie apsvērumi, ir obiter dicta. Proti, visā apstrīdētā sprieduma daļā no 245. līdz 253. punktam Pirmās instances tiesa nevērtē vis Impala pirmajā instancē izvirzīto [attiecīgā tiesību akta] atcelšanas pamatu, bet gan sniedz obiter dicta par kritēriju piemērošanu, lai konstatētu kolektīvu dominējošu stāvokli.

70. Tas it īpaši kļūst skaidrs, kad strīdīgo sprieduma daļu lasa kontekstā ar apstrīdētā sprieduma 254. punktu, kurā Pirmās instances tiesa pirmā apstiprinošā lēmuma izvērtējumā skaidri aprobežojas tikai ar jautājuma, vai ir izpildīti Airtours kritēriji, noskaidrošanu: “[..] Pirmās instances tiesa izvirzīto pamatu ietvaros tikai pārbaudīs, vai lēmumā ir pareizi piemēroti nosacījumi, kas izriet no judikatūras lietā Airtours [..]”. Turpretī Pirmās instances tiesa skaidri nepievēršas jautājumam, vai dominējoša stāvokļa esamību var pieņemt, “[ne]pārliecin[oties] par tirgus pārskatāmību”. Tiesvedībā pirmajā instancē šis jautājums “nav izskatīts”.

71. Tātad, ņemot vērā, ka piektā apelācijas pamata ievaddaļa neattiecas uz primārajiem sprieduma pamatiem, bet gan tikai uz Pirmās instances tiesas papildu apsvērumiem, tas nevar izraisīt apstrīdētā sprieduma atcelšanu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, šī apelācijas pamata daļa ir jānoraida kā neefektīva (“inopérant”) ( 43 ).

3) Starpsecinājumi

72. No iepriekš minētā izriet, ka tikai piektais apelācijas pamats, ciktāl tas vispār ir pieņemams, ir jānoraida kā neefektīvs. Turpretī visi pārējie apelācijas pamati ir piemēroti, lai sasniegtu apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto mērķi.

C — Intereses celt prasību pastāvēšana

73. Jautājumā par pieņemamiem un izmantojamiem apelācijas pamatiem vēl tikai jānoskaidro, vai apelācijas sūdzības iesniedzējām tagad nav zudusi interese turpināt apelācijas tiesvedību.

74. Procesuālajā kontekstā prasība ņemt vērā intereses prasības celšanā nodrošina to, ka tiesām nav jādod slēdziens par tīri hipotētiskiem tiesību jautājumiem. Tādēļ interese prasības celšanā ir obligāts pieņemamības nosacījums, kas ir jāizvērtē pēc savas iniciatīvas, un tas var kļūt nozīmīgs dažādās tiesvedības stadijās. Pieņemamības kritērijam nepārprotami jābūt prasības vai apelācijas celšanas brīdī un arī pēc tam — līdz tiesa pieņem nolēmumu lietā ( 44 ).

75. Interese celt prasību pastāv tik ilgi, kamēr apelācijas sūdzības iznākums var radīt priekšrocības lietas dalībniekam, kas cēlis prasību ( 45 ).

76. Apelācijas celšanas brīdī apelācijas sūdzības iesniedzējām nepārprotami bija interese celt prasību, jo pēc tam, kad Pirmās instances tiesa atcēla pirmo apstiprinošo lēmumu, Bertelsmann un Sony koncentrācijai ar atpakaļejošu datumu nebija vajadzīgā apstiprinājuma atbilstoši Apvienošanās regulas noteikumiem. Ar apelācijas sūdzībā prasīto apstrīdētā sprieduma atcelšanu apstiprinājums atkal varētu būt spēkā. Tātad apelācijas sūdzība varētu radīt viņām šo priekšrocību.

77. Tomēr kopš otrā apstiprinošā lēmuma pieņemšanas attiecīgajiem uzņēmumiem atkal ir koncentrācijai nepieciešamais apstiprinājums atbilstoši Apvienošanās regulas noteikumiem. Rezolutīvajā daļā šis otrais apstiprinājums ne ar ko neatšķiras no pirmā apstiprinājuma, jo tie abi atzīst paziņoto koncentrāciju par saderīgu ar kopējo tirgu un EEZ līgumu, neizvirzot noteikumus un prasības. Ar jauno koncentrācijas apstiprināšanu ir beigusies arī neskaidrā situācija, kas izveidojās pēc pirmā apstiprinošā lēmuma atcelšanas, kad attiecīgie uzņēmumi un tirgi nevarēja būt droši, vai koncentrācija ir notikusi likumīgi. Proti, atbilstoši Apvienošanās regulas 7. panta 5. punkta juridiskajam konceptam ( 46 ) otrais apstiprinošais lēmums ir spēkā no darījumu, kas veikti, lai īstenotu koncentrāciju (“ex tunc sekas”), noslēgšanas brīža.

78. Tomēr viss iepriekš minētais obligāti nenozīmē, ka attiecīgajā apelācijā nav strīda priekšmeta, jo šī apelācija nevēršas tieši pret pirmo Komisijas apstiprinošo lēmumu, bet gan vēršas pret Pirmās instances tiesas pieņemto apstrīdēto spriedumu, kas vēl joprojām ir spēkā. Līdz ar to iespēja izbeigt tiesvedību lietā (Tiesas Reglamenta 92. panta 2. punkts) apelācijas tiesvedībā netiek piemērota (skat. Tiesas Reglamenta 118. pantu) ( 47 ).

79. Otrā apstiprinošā lēmuma esamība katrā ziņā izraisa jautājumu, vai apelācija vēl var radīt priekšrocības apelācijas sūdzības iesniedzējām, tātad, vai viņām ir interese turpināt apelācijas tiesvedību.

80. Tikai tas apstāklis, ka apstrīdētajā spriedumā apelācijas sūdzības iesniedzējām tika piespriests segt pašām savus tiesāšanās izdevumus, kas tām radušies pirmās instances tiesvedībā, katrā ziņā vēl nepamato viņu interesi celt prasību, jo atbilstoši Tiesas Statūtu 58. panta 2. punktam apelāciju nevar iesniegt tikai par tiesāšanās izdevumu apjomu. Tā paša iemesla dēļ Tiesa kā nepieņemamu noraida apelācijas pamatu par pirmajā instancē pieņemto lēmumu par tiesāšanās izdevumiem, ja tas ir palicis vienīgais no vairākiem apelācijas pamatiem un ir skaidrs, ka visi pārējie apelācijas pamati tiks noraidīti ( 48 ). Atbilstoši Tiesas Statūtu 58. panta 2. punkta jēgai un mērķim apelācijas tiesvedības turpināšanu nevar pamatot arī intereses panākt pirmajā instancē pieņemtā lēmuma par tiesāšanās izdevumiem atcelšanu. Tādēļ, lai turpinātu apelācijas tiesvedību, apelācijas sūdzības iesniedzēju interese celt prasību nedrīkst attiekties tikai uz pirmajā instancē pieņemto lēmumu par tiesāšanās izdevumiem.

81. Izskatāmajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas ir acīmredzami ieinteresēt iespējami ātrāk saņemt ne tikai apstiprinājumu, bet gan — galīgu koncentrācijas apstiprinājumu. Proti, tikai šādā gadījumā attiecīgie uzņēmumi un arī tirgi kopumā beidzot iegūst tiesisko drošību jautājumā, vai koncentrācija ir notikusi likumīgi.

82. Otrais apstiprinošais lēmums pašreiz nevar sniegt šādu tiesisko drošību, jo tas paredzamā laikā nevar iegūt galīgo spēku. Proti, lēmums — papildus paziņošanai tiem, kam tas adresēts (EKL 254. panta 3. punkts) — ir jāpublicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (Apvienošanās regulas 20. panta 1. punkts). Tikai pēc šādas publicēšanas ( 49 ), kas līdz šim nav notikusi, trešām personām sākas termiņš prasības iesniegšanai ( 50 ). Datumu, no kura trešām personām sākas termiņš prasības iesniegšanai, vispārēji varētu noteikt arī agrāku tikai tādā gadījumā, ja otrais apstiprinošais lēmums jau iepriekš citādā veidā, piemēram, internetā, būtu pilnā apjomā pieejams sabiedrībai un Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī būtu ievietota attiecīga norāde ( 51 ). Turpretī apstāklis, ka lēmuma teksts dažām trešām personām, konkrēti — Impala, pirms tam ir darīts zināms nekonfidenciālas versijas veidā, pats par sevi neietekmē termiņa prasības iesniegšanai sākumu ( 52 ) un līdz ar to arī datumu, kad lēmums, iespējams, iegūst galīgo spēku ( 53 ).

83. Ja Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz trešās personas celtu prasību, atcels arī otro apstiprinošo lēmumu, atkal rastos neskaidra situācija, kurā attiecīgajiem uzņēmumiem nebūtu koncentrācijai vajadzīgā apstiprinājuma atbilstoši Apvienošanās regulas noteikumiem. Šāds nedrošības stāvoklis vairāku mēnešu vai pat gadu garumā var negatīvi ietekmēt attiecīgos uzņēmumus un tirgus kopumā.

84. Lai pēc iespējas novērstu šādu neskaidru situāciju un tās izraisītās negatīvās sekas, apelācijas sūdzības iesniedzējām ir īpaši svarīgi turpināt izskatāmo apelācijas tiesvedību un pēc iespējas ātrāk panākt Kopienu tiesas nolēmumu par pirmā apstiprinošā lēmuma likumību. Pat ja Tiesa izskatāmajā lietā nepieņem galīgo nolēmumu, jo lietas stāvoklis to neatļauj, bet gan nodod lietu atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesai (Tiesas Statūtu 61. panta 1. punkts), pilnīgi iespējams, ka galīgais tiesas nolēmums par pirmā apstiprinošā lēmuma likumību hronoloģiski tiek pieņemts ātrāk par nolēmumu otrā apstiprinošā lēmuma likumības sakarā.

85. Šādos apstākļos arī temps, kas ir raksturīgs koncentrāciju kontrolei Kopienas mērogā ( 54 ), liecina par labu izskatāmās apelācijas tiesvedības turpināšanai. Šādā veidā var arī novērst situāciju, ka trešo personu prasība atcelt tiesību aktu ilgāk, nekā tas ir nepieciešams, aizkavē tiesiskās drošības rašanos koncentrācijā iesaistītajiem uzņēmumiem.

86. Tādēļ kopumā uzskatu, ka pašreizējā brīdī Tiesas nolēmums apelācijas sūdzības iesniedzējām katrā ziņā vēl var radīt priekšrocības un līdz ar to viņām ir pietiekama interese uzturēt prasību par izskatāmās apelācijas tiesvedības turpināšanu.

87. Turpretī, ja pēc mutvārdu procesa beigām, bet pirms Tiesas nolēmuma izskatāmajā lietā otrais apstiprinošais lēmums kļūtu galīgs, tad tas, pēc pašreiz manā rīcībā esošās informācijas, nozīmētu apelācijas sūdzības iesniedzēju intereses zudumu. Tomēr šādā gadījumā es uzskatītu par vajadzīgu atkārtoti uzklausīt lietas dalībniekus jautājumā par interesi celt prasību.

88. Uzskatu katrā ziņā par nepārliecinošu tiesas sēdē virspusēji pieminēto ideju, ka attiecīgā tiesvedība ir jāturpina tikai tādēļ, ka Komisija atbalsta dažus no Bertelsmann un Sony izvirzītajiem pamatiem. Kopienu iestādes jautājumā par apelācijas sūdzību, ko tās pašas ir iesniegušas, gan ir izdevīgākā situācijā (Tiesas Statūtu 56. panta 2. un 3. punkts) — tām it īpaši nav jāpierāda interese iesniegt apelācijas sūdzību ( 55 ). Turpretī, ja iestāde pati nav apelācijas sūdzības iesniedzēja, bet gan ir tikai otrs lietas dalībnieks, tikai tās ieinteresētība apelācijas tiesvedības iznākumā un Tiesas sniegtajā noteiktu tiesību jautājumu skaidrojumā nevar aizstāt apelācijas sūdzības iesniedzēju, iespējams, neesošo interesi celt prasību.

V — Apelācijas sūdzības pamatotība

89. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd attiecīgo spriedumu, izvirzot kopumā septiņus apelācijas pamatus. Tajos tiek izvirzīti tiesību jautājumi, kas ir būtiski koncentrāciju kontroles sistēmai Kopienas mērogā. Lai gan šie jautājumi tiek uzdoti vēl saistībā ar “veco” Apvienošanās regulu, tomēr to atrisinājums ir būtisks arī saistībā ar jauno EK Apvienošanās regulas (Regula Nr. 139/2004) redakciju, jo abas regulas būtiski neatšķiras jautājumos, kas ir izskatāmā strīda pamatā.

90. Ņemot vērā, ka daži apelācijas pamati daļēji pārklājas, ir lietderīgi tos sagrupēt attiecīgi pēc būtības un tādējādi izvērtēt mainītā kārtībā. Tikai piektais apelācijas pamats vairs nav jāizvērtē, jo tas — kā jau iepriekš minēts — ir daļēji nepieņemams un daļēji neefektīvs (“inopérant”) ( 56 ).

A — Izmeklēšanas un pamatojuma apjoms, kāds nepieciešams Komisijas apstiprinošiem lēmumiem (pirmais, otrais, trešais un sestais apelācijas pamats)

91. Pirmais, otrais, trešais un sestais apelācijas pamats konkrēti attiecas uz izmeklēšanas un pamatojuma apjomu, kāds Komisijai ir jāveic, ja tā apstiprina uzņēmumu koncentrāciju.

92. Apelācijas sūdzības iesniedzējas principā uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir izvirzījusi pārāk augstas tiesiskās prasības Komisijas lēmumam, ar ko apstiprināta koncentrācija, un tā tiesas kontrolei. Turklāt šajā jautājumā viņas daļēji atbalsta Komisija ( 57 ). Turpretī Impala pilnībā aizstāv Pirmās instances tiesas pieņemto apstrīdēto spriedumu.

1) Par apstiprinošo lēmumu pamatošanu koncentrāciju kontroles procesā (sestā apelācijas pamata pirmā un trešā daļa)

93. Savu izvērtējumu sākšu ar sestā apelācijas pamata pirmās un trešās daļas pārbaudi ( 58 ). Tajās apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa Komisijas apstiprinošiem lēmumiem koncentrāciju kontrolē ir piemērojusi kļūdainu un pārāk augstu pamatošanas prasību.

94. Vispirms ir jānoskaidro, vai Komisijas apstiprinošos lēmumus vispār var atcelt neatbilstīga pamatojuma dēļ. Apstiprinošas atbildes gadījumā ir jāpaskaidro, kāds ir pienākuma norādīt pamatojumu apjoms un vai Pirmās instances tiesa izskatāmajā lietā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

a) Iespēja apstrīdēt apstiprinošus lēmumus nepietiekama pamatojuma dēļ, ceļot prasību tos atcelt

95. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka Komisijas apstiprinošu lēmumu, ko tā pieņēmusi koncentrāciju kontroles jomā, nekādā ziņā nevar atcelt nepietiekama pamatojuma dēļ.

96. Šis viedoklis mani nepārliecina.

97. Saskaņā ar EKL 253. pantu Komisijai lēmumos jānorāda to pamatojums. Šāds pienākums norādīt pamatojumu ir tiesiskas valsts principa izpausme un kopā ar labas pārvaldības principu atspoguļojas arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ( 59 ) 41. panta 2. punktā. Tam ne vien jānodrošina Kopienu tiesām iespēja neatkarīgi pārraudzīt institūciju pieņemtos aktus, bet arī jāmudina institūcijas īstenot paškontroli un jāattur no nepārdomātu vai ne līdz galam pārdomātu pasākumu īstenošanas. Turklāt lēmumu pamatošana padara pārskatāmāku pārvaldes rīcību ( 60 ).

98. Pienākums norādīt pamatojumu nekādā ziņā neattiecas tikai uz lēmumiem, kas ir nelabvēlīgi personām, kam tie adresēti. Gluži pretēji, tiesiskas valsts un labas pārvaldības principi prasa pamatot arī lēmumus, kas personām, kam tie adresēti, ir labvēlīgi. Tas vēl jo vairāk ir spēkā gadījumā, ja šādi lēmumi var nelabvēlīgi ietekmēt trešo personu tiesības un intereses, tostarp arī konkurences tiesību jomā. Tādējādi nedz EKL 253. pants, nedz arī Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta trešais ievilkums nenodala lēmumus, kas ir labvēlīgi personām, kam tie adresēti, un tos, kas ir nelabvēlīgi personām, kam tie adresēti. Īpaši koncentrāciju kontroles jomā tas nozīmē, ka Komisijai lēmumi, ar kuriem koncentrācija tiek apstiprināta, ir jāpamato līdzīgi kā lēmumi, ar kuriem koncentrācija tiek noraidīta.

99. Pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu kā būtiskas procesuālās prasības neievērošanu var apstrīdēt Kopienu tiesā, piemēram, ceļot prasību atcelt tiesību aktu, ja ir izpildīti EKL 230. pantā minētie nosacījumi.

100. Apvienošanās regulas 10. panta 6. punktā, uz ko apelācijas sūdzības iesniedzējas atsaucas izskatāmajā lietā, nav noteiktas atkāpes attiecībā uz iespēju apstrīdēt lēmumu, ja nav ievērots pienākums norādīt pamatojumu. Jau no tiesību aktu hierarhijas izriet, ka sekundārās tiesību normas nevar ierobežot primāro tiesību normu — pie kurām pieder arī EKL 230. un 253. pants — piemērojamību. Apvienošanās regulas 10. panta 6. punkts drīzāk ir jāinterpretē un jāpiemēro, ņemot vērā augstāka juridiskā spēka tiesību normas, it īpaši ņemot vērā EKL 230. un 253. pantu ( 61 ).

101. Turklāt nedz Apvienošanās regulas 10. panta 6. punkta tekstam, nedz arī tā mērķiem un tiesiskā regulējuma kontekstam neatbilst vēlme paredzēt atkāpi no pienākuma norādīt pamatojumu vai pat padarīt Komisijas apstiprinošos lēmumus “neaizskaramus” pret iebildumiem par pamatojuma neesamību.

102. Apvienošanās regulas 10. panta 6. punkts tikai ievieš pieņēmumu, ka koncentrācija ir apstiprināta, gadījumam, ja Komisija savlaicīgi nepieņem lēmumu par paziņotās koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu ( 62 ). Tātad attiecīgā tiesību norma neatbrīvo Komisiju no likumdošanā noteiktā pienākuma ( 63 ) lemt par visām Komisijai paziņotajām koncentrācijām, pieņemot pamatotu lēmumu ( 64 ). Gluži pretēji, attiecīgā tiesību norma ir paredzēta situācijas risināšanai, kad Komisija nav savlaicīgi izpildījusi šo savu pienākumu.

103. Turklāt Apvienošanās regulas 10. panta 6. punkts nepārprotami ir arī tempa izpausme, kas raksturo visu koncentrācijas kontroles procedūru kopumā. Kopā ar šajā pantā noteiktajiem striktajiem procedūras termiņiem attiecīgā tiesību norma iespējami ātri nodrošina tiesisko drošību, kas rada labvēlīgas sekas ne tikai koncentrācijā iesaistītajiem uzņēmumiem, bet arī tirgiem kopumā.

104. Vienlaicīgi likumīgā nepieciešamība pēc tiesiskās drošības nevar sniegties tik tālu, ka lēmums par koncentrāciju pilnībā vai daļēji atrodas ārpus Tiesas kontroles. Tikai tad, kad ir pagājis EKL 230. panta 5. punktā noteiktais termiņš prasības iesniegšanai vai ir noraidīta prasība atcelt tiesību aktu, koncentrācijas apstiprināšana iegūst galīgo spēku un sniedz tiesisko drošību visām iesaistītajām personām.

105. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju viedoklim Apvienošanās regulas 10. panta 6. punkts nekādā ziņā nezaudē savu lietderīgo iedarbību (“effet utile”) tikai tādēļ, ka — tiešā vai netiešā — koncentrāciju apstiprināšana paliek Tiesas kontrolē. Gluži pretēji, katrā koncentrāciju kontroles procedūrā pastāvošā iespēja, ka termiņu neievērošanas gadījumā var stāties spēkā pieņēmums, ka koncentrācija ir apstiprināta (“giljotīnas efekts”), atstāj uz Komisiju kā koncentrāciju kontroles iestādi būtisku disciplinējošu ietekmi ( 65 ). Turklāt attiecīgie uzņēmumi var īstenot plānoto koncentrāciju, tiklīdz Komisija to ir apstiprinājusi vai arī tiek pieņemts, ka koncentrācija ir apstiprināta ( 66 ); pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju sniegtās informācijas viņas ir izmantojušas šo iespēju.

106. Tādēļ kopumā es secinu, ka gadījumā, ja ir pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu, koncentrācijas apstiprināšanu — neatkarīgi no tā, vai koncentrācija ir apstiprināta tieši vai netieši, — var atzīt par spēkā neesošu.

b) Pienākuma norādīt pamatojumu apjoms

107. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesa nepamatoti ir uzskatījusi, ka pirmais apstiprinošais lēmums nav pietiekami pamatots. Tādējādi Pirmās instances tiesa ir nonākusi pretrunā Kopienu tiesas pastāvīgajai judikatūrai.

108. Būtībā domstarpības ir jautājumā par to, cik detalizēti Komisijai pirmajā apstiprinošajā lēmumā bija jāpamato atzinums, saskaņā ar kuru tirgus nav pietiekami pārskatāms, lai pieļautu cenu koordināciju ( 67 ).

109. Šis atzinums bija izšķirošais Komisijas vērtējumā, ka nav pietiekamu pierādījumu par piecu lielo uzņēmumu kolektīvu dominējošu stāvokli dažādu valstu mūzikas ierakstu tirgos un ka koncentrācija, iespējams, arī neradīs šādu kolektīvu dominējošu stāvokli ( 68 ). Visbeidzot, uz šo vērtējumu balstās koncentrācijas apstiprināšana.

— Apstrīdētais spriedums

110. Pirmās instances tiesa apstrīdētajā spriedumā izvērtē dažādas pirmā apstiprinošā lēmuma sadaļas, pārbaudot, vai tajās ir norādīts atbilstīgs pamatojums atzinumam par nepietiekamu tirgus pārskatāmību, un katrā daļā noraida šādu pieņēmumu.

111. Vispirms Pirmās instances tiesa izvērtē īpašo pirmā apstiprinošā lēmuma sadaļu ( 69 ), kas veltīta tirgus pārskatāmībai, un atzīst, ka Komisija “nav secinājusi, ka tirgus ir nepārskatāms vai nav pietiekami pārskatāms, lai pieļautu kolektīvu dominējošu stāvokli”. Turklāt Komisija šajā sadaļā ir norādījusi “tikai tādus faktorus, kas rada ievērojamu tirgus pārskatāmību un palīdz kontrolēt, vai vienošanās tiek ievērota, izņemot vienu apgalvojumu, kas ir piemērojams diezgan ierobežoti un nav pamatots, ka atlaides reklāmas nolūkā var samazināt pārskatāmību un klusējot noslēgtas aizliegtās vienošanās padarīt sarežģītākas”. Tādēļ šā īpašā pirmā apstiprinošā lēmuma sadaļa pati par sevi “acīmredzot [..] no tiesību viedokļa pietiekami [ne]pamato apgalvojumu, saskaņā ar kuru tirgus nav pietiekami pārskatāms” ( 70 ).

112. Pēc tam Pirmās instances tiesa pievēršas Komisijas apsvērumiem par iespējamu “kopīgu politiku cenu jomā” ( 71 ), ko īsteno pieci lielie uzņēmumi ( 72 ), pārbaudot pierādījumus, kas varētu izskaidrot apgalvoto nepietiekamo tirgus pārskatāmību ( 73 ). Šajā sakarā tā izvērtē gan Komisijas sniegto informāciju par cenrāžu cenām, gan par atlaidēm (atlaides klientiem un atlaides reklāmas nolūkā). Šajā jautājumā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, atzīst, ka “[..] saskaņā ar lēmuma nosacījumiem cenrāža cenas [..] ir tirgus pārskatāmības faktors” ( 74 ). Otrkārt, “tie daži apgalvojumi par atlaidēm reklāmas nolūkā [..] tiktāl, ciktāl tie ir neprecīzi, nepamatoti, pat pretrunīgi citiem lēmuma apsvērumiem, nepierāda ne tirgus necaurredzamību [nepārskatāmību], ne arī atlaižu reklāmas nolūkā necaurredzamību [nepārskatāmību]” ( 75 ). Visbeidzot, no tā izriet, “ka sadaļā par mazajām valstīm arī nav pamatojuma atzinumam, saskaņā ar kuru atlaižu reklāmas nolūkā dēļ tirgus nav pārskatāms” ( 76 ).

113. Pirmās instances tiesa pirmajā apstiprinošajā lēmumā neatrada konkrētu izklāstu jautājumā par atlaidēm reklāmas nolūkā, uz ko īpaši norāda Komisija, konkrēti —“[p]ar atlaižu reklāmas nolūkā veidu, [p]ar apstākļiem, kādos tās tiek piemērotas, to necaurredzamības [nepārskatāmības] pakāpi, amplitūdu un ietekmi uz cenu pārskatāmību” ( 77 ). Pirmās instances tiesa, norādot uz trūkumiem, uzsver, ka “[Komisijas apgalvojumos par atlaidēm reklāmas nolūkos lielajās valstīs] ir tikai norādīts, ka atlaides reklāmas nolūkā ir mazāk pārskatāmas nekā atlaides klientiem, bet nav sniegts paskaidrojums, kādā veidā tās ir saistītas ar tirgus pārskatāmību, un nav saprotams, kā tās pašas par sevi varētu aizstāt visus pārējos lēmumā norādītos tirgus pārskatāmības faktorus un tādējādi izskaust pārskatāmību, kas nepieciešama, lai pastāvētu kolektīvs dominējošs stāvoklis” ( 78 ).

— Vērtējums

114. Apelācijas tiesvedībā Tiesas uzdevums nav aizstāt Pirmās instances tiesas sniegto pirmā apstiprinošā lēmuma vērtējumu ar savējo. Tādējādi Tiesai nav jāpārbauda apstiprinošais lēmums un jāizvērtē, vai tā pamatojums ir nepietiekams vai pietiekams. Drīzāk Tiesai ir jālemj, vai, pārbaudot apstiprinošā lēmuma pamatojumu, Pirmās instances tiesa apstrīdētajā spriedumā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, it īpaši, vai Pirmās instances tiesa pārbaudē ir piemērojusi atbilstīgus vai pārmērīgi stingrus kritērijus.

115. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums jāpielāgo attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo Kopienu iestādes, kas pieņēmusi tiesību aktu, argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot kontroli ( 79 ).

116. Pamatojuma prasība jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp tiesību akta saturu, izvirzīto iemeslu būtību un tiesību akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojums precizētu visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus, jo jautājums, vai akta pamatojumā izpildītas EKL 253. panta prasības, jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu ( 80 ).

117. Pie īpašajiem koncentrāciju kontroles procedūras apstākļiem pieder arī laika ierobežojums, kas Komisijai jāņem vērā sakarā ar procedūrai raksturīgo tempu un striktajiem procedūras termiņiem ( 81 ). Pamatojot savus lēmumus konkurences tiesību jomā, Komisija drīkst ņemt vērā arī konkrētās lietas sarežģītības pakāpi un šajā sakarā uzskatīt, ka saprātīgi tirgus dalībnieki, kuri pārzina tirgus situāciju, ir pienācīgi informēti ( 82 ); vēl jo vairāk tas tā ir gadījumā, kad ir skartas tādu tirgus dalībnieku tiesības vai intereses, kas — kā izskatāmajā lietā Impala — paši piedalās tiesvedībā ( 83 ). Apelācijas sūdzības iesniedzējas pamatoti norāda uz šiem diviem aspektiem.

118. Tādēļ ir skaidrs, ka no Komisijas nevar prasīt, lai tā savā lēmumā par paziņoto koncentrāciju formulētu nostāju par tiem aspektiem, kas ir acīmredzami neatbilstoši, maznozīmīgi vai kas ir nepārprotami otršķirīgi ( 84 ). Acīmredzamais nav īpaši jāpiemin lēmumā. Turklāt Komisijai savs lēmums nav jāpamato sīkāk, kā to prasa konkrētās lietas sarežģītības pakāpe un kā tas ir obligāti nepieciešams, raugoties no saprātīga, tirgus situāciju pārzinoša tirgus dalībnieka viedokļa.

119. Katrā ziņā faktiskiem un juridiskiem apsvērumiem, kas ir būtiski lēmuma pieņemšanā, vienmēr ir jāizriet no lēmuma pamatojuma ( 85 ). Tādēļ pamatojums nedrīkst būt tik īss, ka tas kļūst neskaidrs un neatbilstīgs ( 86 ). Turklāt pamatojumam ir jābūt konsekventam ( 87 ) un tajā nedrīkst būt iekšēju pretrunu ( 88 ).

120. Tomēr izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesai trūkst tieši šāda atbilstīga, pārredzama un konsekventa pamatojuma.

121. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa būtībā norāda uz neatbilstību pirmā apstiprinošā lēmuma pamatojumā — tajā ir virkne pierādījumu, kas liecina par tirgus pārskatāmību un arī izsmeļoši to izskaidro ( 89 ), turpretī par atlaidēm reklāmas nolūkā, kas iespējams noliedz tirgus pārskatāmību, ir sniegti tikai apšaubāmi apgalvojumi ( 90 ). Turklāt nav sniegts paskaidrojums, kādā veidā atlaides reklāmas nolūkā ir saistītas ar tirgus pārskatāmību, un nav saprotams, kā tās pašas par sevi varētu aizstāt visus pārējos lēmumā norādītos tirgus pārskatāmības faktorus un tādējādi izskaust pārskatāmību, kas nepieciešama, lai pastāvētu kolektīvs dominējošs stāvoklis ( 91 ). Pirmās instances tiesa norāda arī uz iekšējām pretrunām lēmuma pamatojumā ( 92 ).

122. Piekrītu Pirmās instances tiesai, ka Komisija lēmumā, kurā tā vispirms izsmeļoši apraksta virkni pierādījumu, kas liecina par tirgus pārskatāmību, nedrīkst bez detalizēta pamatojuma uzskatīt, ka tirgus nav pietiekami pārskatāms. Un, ja ir tikai viens vienīgs vērā ņemams faktors — šajā gadījumā — atlaides reklāmas nolūkā —, kas noliedz pietiekamu tirgus pārskatāmību un līdz ar to arī pieņēmumu par kolektīva dominējoša stāvokļa esamību, ir jāsniedz vēl jo izsmeļošāks pamatojums, kā attiecīgais faktors ietekmē tirgu un ciktāl tieši šis faktors var aizstāt visus pārējos tirgus pārskatāmības faktorus.

123. It īpaši nepietiek tikai ar izklāstu, ka noteikta faktora ietekmē samazinās vai var samazināties tirgus pārskatāmība; drīzāk ir jāpaskaidro vismaz, kādēļ tieši attiecīgais faktors padara tirgu tik nepārskatāmu, ka nav vietas pieņēmumam par kolektīvu dominējošu stāvokli. Pretējā gadījumā lēmuma pamati ir neatbilstīgi un nepārredzami. Tieši uz to Pirmās instances tiesa pamatoti norāda apstrīdētajā spriedumā ( 93 ).

124. Vienkāršāk sakot, koncentrāciju kontroles lēmumā, kas pārsvarā lasāms kā lēmums, ar ko koncentrācija tiek noraidīta, arī saprātīgam lasītājam, kas pārzina tirgus situāciju, ir obligāti vajadzīgs pietiekami precīzs to apsvērumu atspoguļojums, kas galarezultātā ir pamatā situācijas maiņai.

125. Pirmās instances tiesas atzinums par nepilnībām pamatojumā ir vēl jo nopietnāks tādēļ, ka jautājums par tirgus pārskatāmību, kura dēļ starp lietas dalībniekiem radās domstarpības, nebija mazsvarīgs, bet tam bija izšķiroša nozīme koncentrāciju kontroles procedūras iznākumā ( 94 ). Jo Komisijas atzinums, saskaņā ar kuru tirgus nav pietiekami pārskatāms, lai pieļautu cenu koordināciju, ir viens no tās pirmā apstiprinošā lēmuma galvenajiem pamatiem ( 95 ). Tādēļ Pirmās instances tiesa šajā jautājumā pamatoti izvirzīja augstas prasības pirmā apstiprinošā lēmuma pamatojumam un pastiprināti pārbaudīja šo pamatojumu.

126. Augstas prasības šajā gadījumā bija pamatotas arī tādēļ, ka jautājumā par tirgus pārskatāmību no Komisijas tika prasīts, lai tā izvērtētu sarežģītas ekonomiskas sakarības, un šajā sakarā — kā parasti koncentrāciju kontroles jomā — Komisijai tiek piešķirta ievērojama diskrecionārā vara ( 96 ). Un, ja Komisijai ir šāda diskrecionārā vara, vēl jo lielāku nozīmi iegūst garantiju ievērošana, ko Kopienu tiesību sistēma paredz administratīvā procesā. Pie šīm garantijām pieder arī pienākums pienācīgi pamatot lēmumu ( 97 ).

127. Ja Komisija savas diskrecionārās varas ietvaros ņem vērā faktorus, kas ietekmē tirgus darbību, tad tai ir ne tikai jānosauc attiecīgie faktori savā lēmumā, bet arī jānorāda to iedarbība ( 98 ).

128. Šo atzinumu nepārprotami var attiecināt arī uz konkurences tiesībām un koncentrāciju kontroli — ja Komisija, izvērtējot koncentrācijas saderību ar konkurences tiesībām, piešķir noteiktiem tirgus faktoriem īpašu nozīmi, tai ir ne tikai jānosauc attiecīgie faktori savā lēmumā, bet arī pietiekami precīzi jāatspoguļo to ietekme uz attiecīgo tirgu darbību.

129. Situācijā, kad visi faktori liecina par tirgus pārskatāmību, nedrīkst tikai garāmejot pieminēt no Komisijas viedokļa izšķirošo, tirgus pārskatāmību noliedzošo faktoru. Kā pamatoti uzsver Pirmās instances tiesa, Komisijai savā lēmumā drīzāk ir jāpierāda ar konkrētiem argumentiem attiecīgā faktora radītās sekas ( 99 ); tā nedrīkst aprobežoties tikai ar minstinoties izteiktu pieņēmumu, “ka attiecīgais faktors var samazināt tirgus pārskatāmību un padarīt klusējot noslēgtas vienošanās sarežģītākas” ( 100 ), nedz arī ar minējumu, ka “atlaides reklāmas nolūkā ir [..] mazāk pārskatāmas nekā parastās atlaides” ( 101 ).

130. Tādēļ kopumā Pirmās instances tiesa ir pareizi norādījusi, ka Komisija jautājumā par tās lēmumam izšķirošiem faktoriem nedrīkst aprobežoties tikai ar “apšaubāmiem apgalvojumiem” ( 102 ), kas “nav pamatoti”, “ir piemērojami diezgan ierobežoti” ( 103 ) un turklāt ir pretrunīgi ( 104 ).

131. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uzskatu, ka, pieņemot, ka pirmais apstiprinošais lēmums nav pietiekami pamatots daļā par Komisijas atzinumu par (nepietiekamu) tirgus pārskatāmību, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā ( 105 ).

c) Citi jautājumi

132. Tikai pilnīgas skaidrības labad turpmākā gaitā pievērsīšos dažiem citiem argumentiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza sava sestā apelācijas pamata kontekstā.

133. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka apstiprinoša lēmuma pamatojumam ir jāizvirza mazākas prasības nekā aizliedzoša lēmuma pamatojumam, jo koncentrācijas aizlieguma gadījumā trešās personas sakarā ar to vājāku pozīciju tiesvedībā nevar pretendēt uz tikpat precīzu pamatojumu kā koncentrācijas dalībnieki.

134. Šis arguments ir nepamatots. Nedz EKL 253. pants, nedz Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta trešais ievilkums attiecībā uz prasību norādīt pamatojumu nenošķir lēmumus, kas labvēlīgi personām, kam tie adresēti, un lēmumus, kas tām nav labvēlīgi.

135. Katrā ziņā situācijā, kad trešā persona tiek iesaistīta koncentrāciju kontroles procedūrā un Komisija to oficiāli uzklausa — kā tas izskatāmajā lietā ir Impala gadījumā —, pienākums norādīt pamatojumu kalpo arī tās tiesību un interešu aizsardzībai. Katrā ziņā trešai personai ir tiesības saņemt atbilstīgu, pārredzamu un konsekventu pamatojumu attiecībā uz Komisijas faktiskiem un juridiskiem apsvērumiem, kas ir būtiski apstiprinoša lēmuma pieņemšanā. Izskatāmajā lietā runa ir tieši par šādām minimālajām prasībām ( 106 ).

136. Ir pareizi, ka koncentrāciju kontrolē attiecībā uz tiesībām tikt uzklausītām trešo personu procesuālais stāvoklis nav tik spēcīgs kā koncentrācijas dalībniekiem ( 107 ). Tomēr no tā nevar secināt, ka trešām personām būtu ierobežotas arī tiesības celt prasību par nepietiekamu pamatojumu. Jo tas, kurš kā trešā persona tādēļ, ka ir skarts tieši un individuāli, var pārvarēt šķērsli un iegūt tiesības celt prasību, drīkst celt prasību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā visi pārējie apelācijas sūdzības iesniedzējas (EKL 230. panta ceturtā daļa); viņš drīkst izvirzīt tos pašus atcelšanas pamatus kā pārējie, tostarp arī — nepietiekamu pamatojumu.

137. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka gan Impala, gan Pirmās instances tiesa izskatāmajā lietā bez grūtībām ir sapratušas iemeslus, kādēļ tika apstiprināts pirmais lēmums. No tā viņas secina, ka attiecīgais lēmums bijis atbilstīgi pamatots.

138. Arī šis arguments nesasniedz mērķi. Tas patiešām var būt pirmais pierādījums pietiekama pamatojuma esamībai, ja prasītājs Pirmās instances tiesai varēja atbilstīgi paust savus pārējos iebildumus ( 108 ). Tomēr tajā nevar saskatīt neko vairāk kā atspēkojamu pieņēmumu.

139. Galu galā tas, vai pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir atkarīgs no objektīviem kritērijiem, pie kuriem it īpaši pieder būtisko faktisko un juridisko apsvērumu atbilstība, pārredzamība un konsekvence ( 109 ). Ja, kā izskatāmajā lietā, pamatojums būtiskā jautājumā nav atbilstīgs, pārredzams vai konsekvents, attiecīgais lēmums ir jāatceļ pat tad, ja nav ietekmēta prasītāja tiesiskā aizsardzība pārējo iebildumu sakarā. Pretējā gadījumā prasītājam praktiski nebūtu iespējams prasības atcelt tiesību aktu ietvaros blakus citiem atcelšanas pamatiem sekmīgi izvirzīt arī [iebildi par] nepietiekamu pamatojumu.

140. Turklāt pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju viedoklim nekādā ziņā nav pretrunas tajā apstāklī, ka Pirmās instances tiesa izskatāmajā lietā ir vienlaicīgi konstatējusi nepietiekamu pamatojumu un acīmredzamu kļūdu Komisijas vērtējumā. Komisijas lēmumā var būt sastopamas gan formas, gan arī materiālo tiesību nepilnības. Tas, ka lēmuma pamatojums ir nepilnīgs, piemēram, atbilstības trūkuma dēļ, neizslēdz iespēju, ka attiecīgais lēmums ir kļūdains arī pēc būtības.

141. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, nosakot prasības koncentrāciju kontroles lēmuma pamatojumam, ir jāņem vērā komerciāli svarīgas informācijas konfidencialitāte. Tādēļ, apstrīdētā sprieduma 411. punktā pieprasot Komisijai publicēt konkrētu informāciju par pārējo lielo uzņēmumu cenu un atlaižu politiku, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

142. Arī šis arguments mani nepārliecina. Tas acīmredzot ir saistīts ar pārprastu apstrīdētā sprieduma 411. punktu, jo Pirmās instances tiesa tajā nekādā ziņā neprasa Komisijai atklāt dažādu tirgus dalībnieku komercnoslēpumus. Tā tikai — turklāt pamatoti — noraida Komisijas argumentu, ka noteiktus skaitļus sakarā ar to konfidenciālo raksturu nemaz nav bijis iespējams iekļaut pirmajā apstiprinošajā lēmumā, jo pienākumu glabāt dienesta noslēpumu (EKL 287. pants) nevar interpretēt tik plaši, ka tā rezultātā zūd nepieciešamība pamatot lēmumus ( 110 ).

143. Ciktāl skaitļi ir vērtējami kā komercnoslēpums, Komisija, ja runa ir par konkurences tiesībām, parasti savā lēmumā aizstāj attiecīgos skaitļus ar vērtību skalu vai arī apkopo un izklāsta tos citādā veidā. Pirmās instances tiesa pamatoti norāda ( 111 ), ka citviet pirmajā apstiprinošajā lēmumā Komisija gan ir sniegusi skaitlisku informāciju par dažādu tirgus dalībnieku cenu politiku ( 112 ).

d) Starpsecinājumi

144. No iepriekš minētā izriet, ka, apstrīdētā sprieduma 325. un 542. punktā secinot, ka pirmais apstiprinošais lēmums ir nepietiekami pamatots un šī iemesla dēļ ir jāatceļ, Pirmās instances tiesa kopumā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Tādējādi sestā apelācijas pamata pirmā un trešā daļa ir nepamatota.

2) Par Pirmās instances tiesas atsauci uz paziņojumu par iebildumiem (pirmais apelācijas pamats un sestā apelācijas pamata otrā daļa)

145. Izvirzot pirmo apelācijas pamatu un sestā apelācijas pamata otro daļu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdījusies, izvēloties paziņojumu par iebildumiem par kritēriju, lai izvērtētu pirmo apstiprinošo lēmumu, un pieprasot Komisijai pamatot iespējamās atkāpes no iebildumiem, ko tā pieļāvusi savā lēmumā.

146. Apstrīdētajā spriedumā nenoliedzami ir atrodamas daudzas atsauces uz paziņojumu par iebildumiem. Turpmāk pirmajā posmā es vispārīgi pievērsīšos Pirmās instances tiesas izpratnei jautājumā par saistību starp apstiprinošo lēmumu un paziņojumu par iebildumiem, pēc tam otrajā posmā es izvērtēšu Pirmās instances tiesas konkrētās atsauces uz atsevišķām paziņojuma par iebildumiem daļām.

a) Par Pirmās instances tiesas vispārīgo izpratni jautājumā par saistību starp apstiprinošo lēmumu un paziņojumu par iebildumiem

147. Apelācijas sūdzības iesniedzējas, kuras atbalsta Komisija, vispārīgi iebilst pret Pirmās instances tiesas secinājumiem par saistību starp apstiprinošo lēmumu un paziņojumu par iebildumiem. Viņas uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav izpratusi paziņojuma par iebildumiem būtību un funkcijas un tas ir “atstājis iespaidu” uz pārējo spriedumu.

— Apstrīdētais spriedums

148. Saistībā ar iebilduma par nepietiekamu pamatojumu izvērtējumu Pirmās instances tiesa sākotnējo piezīmju kontekstā atgādina to, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija “ir izteikti secinājusi, ka koncentrācija ir nesaderīga ar kopējo tirgu tieši tā iemesla dēļ, ka pirms paredzētās koncentrācijas ir pastāvējis iepriekšējs kolektīvs dominējošs stāvoklis un ka mūzikas ierakstu tirgus ir ļoti pārskatāms un īpaši labvēlīgs koordinācijai” ( 113 ).

149. Vēlāko koncentrācijas apstiprināšanu Pirmās instances tiesa apzīmē kā “pilnīgu Komisijas nostājas maiņu”, kas “var izbrīnīt, it īpaši ievērojot, ar kādu novēlošanos tas ir noticis” ( 114 ); turklāt tiek norādīts uz nepieciešamību ievērot obligātos termiņus koncentrāciju kontroles procedūrā, kas, pēc Pirmās instances tiesas domām, traucē Komisijai “pagarināt izmeklēšanu, tādējādi administratīvā procesa gaitā pilnīga nostājas maiņa kļūtu aizvien mazāk iespējama” ( 115 ).

— Vērtējums

150. Līdzīgi kā konkurences tiesību pārkāpuma procedūrās arī koncentrāciju kontroles procedūrās tiesības uz aizstāvību ir obligāti jāievēro pirms jebkāda lēmuma, kas var būt nelabvēlīgs attiecīgajiem uzņēmumiem, pieņemšanas ( 116 ).

151. Pie šīm tiesībām uz aizstāvību it īpaši pieder tiesību tikt uzklausītam princips, kas ir Kopienu tiesību pamatprincips ( 117 ) un tagad ir nostiprināts arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punktā. Turklāt attiecībā uz koncentrāciju kontroles procedūrām šis princips ir iekļauts parastā likumā — Apvienošanās regulas 18. panta 3. punkta otrajā teikumā.

152. Tas, ka konkurences tiesību pārkāpuma procedūrās un koncentrāciju kontroles procedūrās attiecīgajiem uzņēmumiem tiek rakstiski nosūtīts tā sauktais paziņojums par iebildumiem ( 118 ), ir tiesību tikt uzklausītam izpausme. Tieši paziņojums par iebildumiem ļauj tiem noskaidrot tos pierādījuma elementus, kas ir Komisijas rīcībā, un nodrošina tiesību uz aizstāvību pilnīgu efektivitāti ( 119 ). Tiem tiek dota iespēja iesniegt savus apsvērumus par iebildumiem rakstiski un — pamatota lūguma gadījumā — mutvārdos izteikt savu viedokli ( 120 ). Turklāt Apvienošanās regulas 18. panta 3. punkta pirmajā teikumā precizēts, ka Komisija drīkst pieņemt lēmumu, pamatojoties tikai uz iebildumiem, par kuriem abas puses spējušas iesniegt savus apsvērumus.

153. No paziņojuma par iebildumiem funkcijas administratīvajā procesā izriet, ka tas ir sagatavojošs dokuments, kura faktiskiem un tiesiskiem vērtējumiem ir pagaidu raksturs. Šī iemesla dēļ Komisijai ir jāņem vērā pierādījumi, kas izriet no administratīvā procesa, it īpaši, lai atkāptos no iebildumiem, kas izrādījušies nepietiekami pamatoti ( 121 ).

154. Paziņojuma par iebildumiem pagaidu raksturu negroza arī tas apstāklis, ka Komisijai koncentrāciju kontroles jomā atšķirībā no EKL 81. un 82. panta piemērošanas jomas ir jāievēro strikti procedūras termiņi. Koncentrāciju kontroles procedūras temps, saprotams, nozīmē, ka arī attiecīgo uzņēmumu rīcībā ir ļoti īsi termiņi, kuros tie var izmantot savas tiesības uz aizstāvību. Tomēr tiesību uz aizstāvību pilnīga ievērošana prasa, lai argumenti, ko aizstāvībai izvirza ieinteresētās personas koncentrāciju kontroles procedūrā, tiktu ņemti vērā tādā pašā apjomā kā konkurences tiesību pārkāpuma procedūrā. Tādējādi šādi argumenti koncentrāciju kontroles jomā līdzīgi kā konkurences tiesību pārkāpuma procedūrā var likt Komisijai mainīt savu viedokli pat neilgi pirms termiņa, kurā ir jāpieņem apstiprinošs vai aizliedzošs lēmums, beigām.

155. Ņemot vērā iepriekš minēto, katrā ziņā par neveiksmīgu var uzskatīt apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesas pausto “izbrīnu” par “pilnīgu Komisijas nostājas maiņu” pirms pirmā apstiprinošā lēmuma pieņemšanas, ņemot vērā, “ar kādu novēlošanos tas ir noticis” ( 122 ), un apzīmējot pilnīgu Komisijas nostājas maiņu “administratīvā procesa gaitā” kā “aizvien mazāk iespējamu” ( 123 ).

156. Ja Komisija savu vērtējumu par paziņoto koncentrāciju izmaina, pamatojoties uz ieinteresēto personu paustajiem apsvērumiem savai aizstāvībai, atbildot uz iebildumiem, šāda lietas pārorientācija nekādā gadījumā nenotiek “ar novēlošanos”, bet gan koncentrāciju kontroles procedūrai raksturīgā termiņā. Šāda norise nav arī “izbrīnu” izraisoša vai “maz iespējama” ( 124 ), bet gan ir tiesību uz aizstāvību ievērošanas izpausme un pierādījums, ka ieinteresēto personu uzklausīšana nav nekāds farss.

157. Tomēr pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju un Komisijas viedoklim es neuzskatu, ka saistībā ar šiem mazliet neveiksmīgajiem formulējumiem, paužot tiesiski neatbilstīgu paziņojuma par iebildumiem būtības un funkciju pamatizpratni, Pirmās instances tiesa apstrīdētajā spriedumā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

158. Proti, vienlaicīgi ar saviem izteikumiem par “Komisijas nostājas maiņas “izbrīnu” izraisošo un “novēloto” raksturu Pirmās instances tiesa skaidri uzsver paziņojuma par iebildumiem sagatavojošo raksturu arī koncentrāciju kontroles jomā; tā turklāt atzīst, ka Komisijai atbilstoši judikatūrai saistībā ar EKL 81. un 82. pantu nav pienākuma izskaidrot iespējamās atšķirības no paziņojuma par iebildumiem“ ( 125 ).

159. Tādēļ uzskatu, ka Pirmās instances tiesa savos vispārīgajos secinājumos par saistību starp apstiprinošo lēmumu un paziņojumu par iebildumiem tomēr ir izpratusi attiecīgā paziņojuma būtību un funkcijas.

160. Pat pieņemot, ka ir pieļauta šāda kļūda tiesību piemērošanā, tā nepamatotu apstrīdētā sprieduma atcelšanu, jo, kā turpinājumā paskaidrošu ( 126 ), tā neizpaužas kā kļūdains pirmā apstiprinošā lēmuma vērtējums un tādēļ nevar ietekmēt apstrīdētā sprieduma rezolutīvo daļu ( 127 ).

b) Par konkrētām Pirmās instances tiesas atsaucēm uz paziņojumu par iebildumiem

161. Vēl ir jāizvērtē apelācijas sūdzības iesniedzēju un Komisijas izteiktā kritika par vairākām konkrētām Pirmās instances tiesas atsaucēm uz paziņojumu par iebildumiem pirmā apstiprinošā lēmuma likumības pārbaudes ietvaros. Pirmās instances tiesai tiek pārmests, ka tās pieņēmums, ka pirmais apstiprinošais lēmums ir nelikumīgs, kļūdaini balstās uz lēmuma un paziņojuma par iebildumiem salīdzinājumu, nevis tikai uz lēmumu.

162. Arī šim argumentam nav nozīmes.

163. Ir taisnība, ka apstrīdētajā spriedumā ir dažāda veida atsauces uz paziņojumu par iebildumiem. Pirmās instances tiesa vairākkārt īpaši uzsver, ka Komisija pirmajā apstiprinošajā lēmumā ir mīkstinājusi ( 128 ) vai mainījusi ( 129 ) noteiktu faktu atspoguļojumu un vērtējumu, salīdzinot ar to, kas izteikts paziņojumā par iebildumiem.

164. Tomēr tikai sākumā šķiet, ka Pirmās instances tiesa kļūdas tiesību piemērošanā, ko tā konstatējusi pirmajā apstiprinošajā lēmumā, balsta tikai uz šādām atšķirībām no paziņojuma par iebildumiem. Tuvāk aplūkojot, var secināt, ka gan Pirmās instances tiesas konstatētais nepietiekamais pamatojums, gan tās konstatētā acīmredzamā kļūda vērtējumā izriet no paša apstiprinošā lēmuma.

165. Saistībā ar nepietiekamu pamatojumu jānorāda, ka Pirmās instances tiesas secinājumos par pirmā apstiprinošā lēmuma īpašo sadaļu, kas veltīta tirgus pārskatāmībai ( 130 ), nav nevienas atsauces uz paziņojumu par iebildumiem ( 131 ). Arī pārējos Pirmās instances tiesas secinājumos par nepietiekamu pamatojumu ( 132 ) ir maz atsauču uz paziņojumu par iebildumiem; tās ir atrodamas tikai apstrīdētā sprieduma 300., 302. un 308. punktā, un nevienai no tām nav izšķirošas nozīmes Pirmās instances tiesas pieņēmumā, ka pirmais apstiprinošais lēmums ir nepietiekami pamatots jautājumā par šajā lēmumā apgalvoto nepietiekamo tirgus pārskatāmību: — apstrīdētā sprieduma 308. punktā, kas veltīts pārdošanas bruto un neto cenu attīstībai, Pirmās instances tiesa balstās uz pirmā apstiprinošā lēmuma saturu. Tā nesalīdzina attiecīgo lēmumu ar paziņojumu par iebildumiem un līdz ar to arī nevar konstatēt atšķirības starp tiem. Drīzāk šķiet, ka Pirmās instances tiesa vēlas no abiem dokumentiem paņemt līdzīgus izteikumus; tātad tiktāl paziņojums par iebildumiem Pirmās instances tiesai ir tikai kā papildu norāde atziņām, ko tā pati ir guvusi no attiecīgā lēmuma; — arī apstrīdētā sprieduma 302. punktā izmantotā atsauce uz paziņojumu par iebildumiem ir tikai norādoša, jo, pēc tiesas domām, pat no mīkstinātā cenrāžu cenu vērtējuma pirmajā apstiprinošajā lēmumā izriet vēl “papildu elements, kas sekmē tirgus pārskatāmību”; — visbeidzot, to, ka atsaucei uz paziņojumu par iebildumiem apstrīdētā sprieduma 300. punktā nav izšķirošas nozīmes Pirmās instances tiesas argumentācijā, nākošajā punktā skaidri precizē pati Pirmās instances tiesa: “Katrā ziņā, pat apskatot tikai lēmumā iekļautos apsvērumus, Komisija secina, ka cenrāžu cenas ir visai pielīdzinātas” ( 133 ).

166. No iepriekš minētā izriet, ka iespējamām atšķirībām starp attiecīgo lēmumu un paziņojumu par iebildumiem nebija nozīmes Pirmās instances tiesas pieņēmumā par nepietiekamu pamatojumu, kas jau pats par sevi bija pamats lēmuma atcelšanai ( 134 ). Tātad pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju un Komisijas viedoklim Pirmās instances tiesa šajā gadījumā paziņojumu par iebildumiem neizmantoja par kritēriju, lai izvērtētu pirmo apstiprinošo lēmumu.

167. Saistībā ar Pirmās instances tiesas konstatēto acīmredzamo kļūdu vērtējumā ir jāatzīst, ka šajā sakarā ir vairāk atsauču uz paziņojumu par iebildumiem; tās ir atrodamas apstrīdētā sprieduma 335., 338., 339., 341., 362., 378., 379., 398., 402., 409., 419., 424., 446., 447., 451., 456., 467., 528., 532. un 538. punktā ( 135 ).

168. Apstrīdētā sprieduma 338., 339., 341., 362., 402., 456., 467., 532. un 538. punktā minētās atsauces uz paziņojumu par iebildumiem nerada problēmas un atkal ir tikai kā norādes un papildinājums tiem secinājumiem, ko Pirmās instances tiesa jau ir izdarījusi, pamatojoties tieši uz pirmo apstiprinošo lēmumu. To, ka šīm atsaucēm uz paziņojumu par iebildumiem ir papildinošs raksturs, attiecīgajos sprieduma punktos vēl jo vairāk precizē izmantotie valodnieciskie papildinājumi, piemēram, “turklāt” (oriģināltekstā vācu valodā — “überdies”, “im Übrigen”, “ferner”, “außerdem”), “skat. arī” un “[v]ēl jo vairāk tādēļ, ka”. Nekur netiek kritizētas jelkādas pretrunas starp apstiprinošo lēmumu un paziņojumu par iebildumiem. Paziņojums par iebildumiem nekļuva par kritēriju Pirmās instances tiesas veiktā apstiprinošā lēmuma izvērtējumam.

169. Tas pats attiecas arī uz apstrīdētā sprieduma 378. un 379. punktu. Lasot tos kopā ar tieši pirms tiem esošo apstrīdētā sprieduma 377. punktu, var secināt, ka arī tie ir tikai kā norāde un papildinājums Pirmās instances tiesas pirms tam — attiecībā uz atlaižu pārskatāmību — izdarītajiem secinājumiem, pamatojoties tikai un vienīgi uz apstiprinošo lēmumu, ko tā apkopo šādi: “Līdz ar to jāatzīst, ka lēmumā minētie pierādījumi nepamato izdarītos secinājumus” ( 136 ).

170. Turpretī problemātiskas šķiet atsauces uz pamatojumu par iebildumiem, kas minētas apstrīdētā sprieduma 335., 398., 408.–410., 419., 424., 446., 447., 451. un 528. punktā. Pirmajā brīdī patiešām rodas iespaids, ka Pirmās instances tiesa tajos vēlas pārmest Komisijai, ka tā savā pirmajā apstiprinošajā lēmumā bez atbilstīgiem paskaidrojumiem ir atkāpusies no paziņojuma par iebildumiem ( 137 ).

171. Atbilstoši judikatūrai, uz ko izskatāmajā lietā atsaucas arī apelācijas sūdzības iesniedzējas un Komisija, Komisijai nav pienākuma lēmumā izskaidrot iespējamās atšķirības, salīdzinot ar paziņojumu par iebildumiem, kas ir sagatavojošs dokuments un kura vērtējumiem ir pagaidu raksturs ( 138 ). Tādēļ lēmumu, ko Komisija pieņēmusi konkurences tiesību pārkāpuma procedūrā vai koncentrāciju kontroles procedūrā, nevar uzskatīt par kļūdainu un atcelt tikai tādēļ, ka tas bez tuvākiem paskaidrojumiem pēc būtības atšķiras no paziņojuma par iebildumiem.

172. Tomēr tas neizslēdz iespēju, ka lēmums, kas atšķiras no paziņojuma par iebildumiem, ir kļūdains citu iemeslu dēļ, kas izriet no paša lēmuma, un tādēļ atbilstošas prasības rezultātā tiek atcelts.

173. Šajā sakarā it īpaši jāatgādina, ka Komisijai koncentrāciju kontroles jomā tiek prasīts, lai tā izvērtētu sarežģītas ekonomiskas sakarības. Lai gan Komisijai, kā jau iepriekš minēts, tiek piešķirta ievērojama diskrecionārā vara ( 139 ), tā tomēr vienmēr ir pakļauta Kopienu tiesas kontrolei. Tās uzdevums ir ne vien pārbaudīt izvirzīto pierādījumu materiālo precizitāti, uzticamību un konsekvenci, bet arī kontrolēt, vai šie pierādījumi veido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un to, vai šie pierādījumi ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus ( 140 ).

174. Tātad, pat ja Komisijai savā lēmumā par koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu nav jāpaskaidro, kāpēc tā pēc būtības ir atkāpusies no sava paziņojuma par iebildumiem, tai tomēr ir jānodrošina, ka no lēmuma izriet trīs elementi: — pirmkārt, ka lēmuma pamatā esošie fakti ir materiāli precīzi, it īpaši, ka tie balstās uz uzticamiem un konsekventiem pierādījumiem (faktu materiāla precizitāte), — otrkārt, ka lēmumā ir ņemts vērā viss atbilstošo datu kopums, kas ir vajadzīgs, lai izvērtētu koncentrāciju (faktu materiāla pilnīgums), un — treškārt, ka lēmuma pamatā esošie fakti ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (faktu materiāla stabilitāte) ( 141 ).

175. Pierādījums tam, ka Komisija konkrētajā lietā ir ņēmusi vērā visu atbilstošo datu kopumu, var izrietēt no visiem konkrētā gadījuma apstākļiem, it īpaši no visiem dokumentiem, kas administratīvajā procesā bija iekļauti lietas materiālos. Turklāt pie šiem dokumentiem pieder arī paziņojums par iebildumiem, jo no šī paziņojuma izriet visu faktu un pierādījumu kopums, ko Komisija attiecīgajā procesa stadijā uzskatīja par būtisku lēmuma pieņemšanai.

176. Tātad šajā sakarā Pirmās instances tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, varēja paust viedokli, ka tā neuzskata, ka paziņojumam par iebildumiem, neskatoties uz tā pagaidu raksturu, nav “nekādas nozīmes vai ka tas nav atbilstošs” ( 142 ).

177. Neapšaubāmi, ka turpmākā procesa gaitā — it īpaši sakarā ar attiecīgo uzņēmumu paustajiem apsvērumiem savai aizstāvībai — var izrādīties, ka fakti un pierādījumi, uz kuriem tika balstīts paziņojums par iebildumiem, ir nepilnīgi vai neprecīzi vai arī tie neļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus. To pareizi saskata arī Pirmās instances tiesa, apstrīdētajā spriedumā norādot, ka Komisijai ir “pienākums ņemt vērā administratīvā procesa laikā gūtos pierādījumus, kā arī attiecīgo uzņēmumu izvirzītos argumentus, lai atkāptos no iebildumiem, kuri, visu apsverot, izrādījušies nepamatoti” ( 143 ).

178. Tomēr Kopienu tiesa var un tai ir jāpārliecinās, ka Komisija noteiktus noskaidrotos faktus, uz kuriem tā vēl balstījās savā paziņojumā par iebildumiem, turpmākā procesa gaitā ir pareizi kvalificējusi kā neprecīzus vai nedrošus un atteikusies no tiem. Līdzīgi Kopienu tiesa var un tai ir jāizvērtē, vai varbūtējie jaunie fakti, uz kuriem Komisija tagad balstās, ir materiāli precīzi, vai šādā veidā noskaidrotie fakti ir pilnīgi un vai tie ļauj Komisijai pamatot no tiem izdarītos secinājumus.

179. Tiesai ir jābūt iespējai pārbaudīt lēmuma pamatā esošā faktu materiāla precizitāti, pilnīgumu un stabilitāti ( 144 ). Bez šādas lēmuma pamatā esoša faktu materiāla pārbaudes vispār nebūtu iespējams lietderīgi izvērtēt, vai Komisija ir ievērojusi tai piešķirtās diskrecionārās varas robežas vai arī ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

180. Tādēļ Pirmās instances tiesa ir rīkojusies pareizi, veicot apstrīdētajā spriedumā šādu pārbaudi un šajā sakarā norādot, ka Komisijai jāvar “izskaidrot [..] [vismaz] Pirmās instances tiesas tiesvedības ietvaros, kādu iemeslu dēļ tā uzskata, ka šie pagaidu vērtējumi ir kļūdaini, un, galvenais, lēmuma vērtējumiem jābūt saderīgiem ar paziņojumā par iebildumiem konstatētajiem faktiem tiktāl, ciktāl nav noskaidrots, ka tie ir bijuši neprecīzi” ( 145 ).

181. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju un Komisijas viedoklim koncentrāciju kontroles iestādei Pirmās instances tiesā tādējādi nav noteikts divkāršs pienākums. Komisijai netiek prasīts, lai tā aizstāvētu savu lēmumu un turklāt vēl nepieciešamības gadījumā atspēkotu no tā atšķirīgo paziņojumu par iebildumiem. Tai tikai ir jābūt spējīgai — atbildot uz apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatotu argumentāciju — pierādīt, ka tās lēmuma faktu materiāls ir pareizs un pilnīgs un ļauj pamatot lēmumā izdarītos secinājumus. Iespējamie paskaidrojumi, kāpēc administratīvā procesa laikā noteikti faktu elementi ir papildināti vai izlemts no tiem atteikties, vai arī tie ir savādāk izvērtēti, ir nedalāmi saistīti ar jautājumu par lēmuma faktu materiāla precizitāti, pilnīgumu un stabilitāti.

182. Tātad, kopumā ņemot — kad bija jāizvērtē, vai pirmais apstiprinošais lēmums ir pieņemts, balstoties uz pareizu un pilnīgu faktu materiālu, kas ļauj pamatot Komisijas izdarītos secinājumus, Pirmās instances tiesa atbilstīgi izmantoja paziņojumu par iebildumiem kā pierādījumu. Tomēr pirmo apstiprinošo lēmumu Pirmās instances tiesa atcēla ne jau iespējamo atšķirību no paziņojuma par iebildumiem dēļ, bet gan tā nepietiekamā pamatojuma un acīmredzamas kļūdas vērtējumā dēļ. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka ir pieļauta kļūda vērtējumā, jo lēmuma faktu materiāls ir nepilnīgs un tas nesniedz pamatojumu Komisijas secinājumam, ka tirgus nav pietiekami pārskatāms ( 146 ).

c) Starpsecinājumi

183. Rezumējot, ir jākonstatē, ka pirmais apelācijas pamats un sestā apelācijas pamata otrā daļa ir nepamatoti.

3) Par atbildēs uz iebildumiem norādīto faktu pierādījuma spēku (otrais apelācijas pamats; trešā apelācijas pamata pirmā daļa)

184. Otrais apelācijas pamats ir cieši saistīts ar trešā apelācijas pamata pirmo daļu; tādēļ es iesaku izvērtēt tos abus kopā. Būtībā apelācijas sūdzības iesniedzējas, izvirzot šos pamatus, pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir izvirzījusi pārmērīgi augstas prasības to argumentācijas pierādījuma spēkam saistībā ar atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem. Turklāt Pirmās instances tiesa arī kļūdaini uzskata, ka Komisijai pēc paziņojuma par iebildumiem ir jāveic jauna izmeklēšana tirgū.

a) Apstrīdētais spriedums

185. Pārbaudot, vai pirmajā apstiprinošajā lēmumā nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā attiecībā uz tirgus pārskatāmību, Pirmās instances tiesa cita starpā norāda, ka “koncentrācijas dalībnieces [nevar] [no]gaidīt pēdējo brīdi pierādījumu iesniegšanai Komisijai tās laikus izvirzīto iebildumu atspēkošanai, kā rezultātā Komisija vairs nevarētu turpināt nepieciešamās pārbaudes. Šādā gadījumā nepieciešams ir vismaz, lai šie pierādījumi būtu īpaši uzticami, objektīvi, atbilstoši un neapstrīdami, lai pārliecinoši atspēkotu Komisijas izvirzītos iebildumus” ( 147 ).

186. Turklāt Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija “nevar nekontrolēti deleģēt koncentrācijas dalībniecēm vadīt dažu jautājumu izmeklēšanu, it īpaši, kad, kā šajā gadījumā, tie ir izšķiroši pierādījumi, uz kuriem ir balstīts lēmums, un ja koncentrācijas dalībnieču iesniegtie dati un vērtējumi ir diametrāli [pilnīgi] pretēji informācijai, ko Komisija ir saņēmusi izmeklēšanas laikā, kā arī Komisijas izdarītajiem secinājumiem” ( 148 ).

187. Pirmās instances tiesa dažādās apstrīdētā sprieduma vietās vēl arī pārmet Komisijai, ka tā pēc koncentrācijas dalībnieku sniegtajām atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem nav veikusi jaunu izmeklēšanu tirgū, lai pārbaudītu, cik pamatots ir tās jaunais koncentrācijas projekta vērtējums ( 149 ).

b) Vērtējums

188. Kā jau saistībā ar pirmo apelācijas pamatu tika minēts, koncentrāciju kontroles procedūrās tiesības uz aizstāvību ir obligāti jāievēro pirms jebkāda lēmuma, kas var būt nelabvēlīgs attiecīgajiem uzņēmumiem, pieņemšanas ( 150 ) (skat. arī Apvienošanās regulas 18. panta 3. punkta otro teikumu).

189. Tādēļ attiecīgajiem uzņēmumiem nevar pārmest, ka tie noteiktus argumentus, faktus vai pierādījumus, kam, iespējams, ir izšķiroša nozīme, nenorāda, jau paziņojot par koncentrāciju vai laikā, kad Komisija izmeklē tirgu, bet gan tikai paužot apsvērumus savai aizstāvībai saistībā ar paziņojumu par iebildumiem ( 151 ). Proti, koncentrācijas dalībnieki tikai no paziņojuma par iebildumiem var konkrēti uzzināt, kādus iebildumus Komisija ir izvirzījusi pret viņu koncentrācijas projektu un uz kādiem argumentiem un pierādījumiem tā konkrēti balstās ( 152 ).

190. Pats par sevi apstāklis, ka koncentrācijas dalībnieki noteiktus argumentus, faktus vai pierādījumus norāda tikai atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, nekādā ziņā nedod tiesības izdarīt pieņēmumu, ka tie šo informāciju nav izpauduši “līdz pēdējam brīdim” ( 153 ). Gluži pretēji, no attiecīgo uzņēmumu tiesībām uz aizstāvību izriet to tiesības rakstiskas vai mutiskas uzklausīšanas ietvaros, t.i., pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas, norādīt visus argumentus, ko tie uzskata par noderīgiem, lai atspēkotu iebildumus un rosinātu Komisiju apstiprināt koncentrāciju. Šāda argumentācija nav nokavēta, bet gan tiek sniegta koncentrāciju kontroles procedūrā tam īpaši paredzētā laikā.

191. Līdzīgi arī attiecīgo uzņēmumu atbildē uz paziņojumu par iebildumiem norādīto argumentu pierādījumu spēkam un pārliecinošajam raksturam nedrīkst izvirzīt augstākas prasības salīdzinājumā ar argumentiem, ko sniedz konkurenti, klienti un citas trešās personas, ko Komisija iztaujā koncentrāciju kontroles procedūras laikā. Lai gan Komisijai ir rūpīgi jāizvērtē koncentrācijas dalībnieku argumentu pareizums, pilnīgums un pārliecinošais raksturs un pamatotu šaubu gadījumā jāatstāj attiecīgie argumenti bez ievērības, tomēr tai ir jāpiemēro tie paši kritēriji, kā izvērtējot trešo personu argumentus.

192. Ja attiecīgie uzņēmumi tiktu kavēti paust argumentus savai aizstāvībai par konkrētiem Komisijas iebildumiem vai jau sākotnēji tiktu uzskatīts, ka to aizstāvības argumentiem ir mazāks pierādījumu spēks un tie nav tik pārliecinoši kā, piemēram, tirgus izmeklēšanas kontekstā trešo personu sniegtā informācija, attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību zaudētu savu jēgu.

193. Turklāt, ja Komisija savā lēmumā pievēršas attiecīgo uzņēmumu savai aizstāvībai paustajiem argumentiem un izmanto tos kā pamatu, lai pārdomātu savus līdz šim no izmeklēšanas iegūtos rezultātus un no paziņojuma par iebildumiem izdarītos pagaidu secinājumus un, ja nepieciešams, atkāptos no tiem, šādai rīcībai nav nekāda sakara ar izmeklēšanas “deleģēšanu” attiecīgajiem uzņēmumiem.

194. Visbeidzot, Komisijai nevar būt pienākuma katrā konkrētā gadījumā pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas un attiecīgo uzņēmumu uzklausīšanas vēl papildus veikt tirgus izmeklēšanu. Jau laika ierobežojumi vien, ko nosaka salīdzinoši striktie procedūras termiņi, neļauj Komisijai neilgi pirms lēmuma projekta nosūtīšanas Padomdevēju Komitejai koncentrāciju jautājumos ( 154 ) izsūtīt daudziem tirgus dalībniekiem vēl arī apjomīgus informācijas pieprasījumus par sarežģītiem ekonomiskiem jautājumiem. Faktiski atlikušajā īsajā laikā tikai retos gadījumos var cerēt saņemt izmantojamus izmeklēšanas rezultātus. Turklāt, ja, piemēram, uz tiem gribētu balstīt lēmumu, ar ko aizliedz koncentrāciju, par izmeklēšanas rezultātiem būtu no jauna jāuzklausa attiecīgie uzņēmumi. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas pamatoti norāda, ka pēc attiecīgo uzņēmumu uzklausīšanas radusies situācija ar neskaidriem pierādījumiem nevar izraisīt tādas tiesiskās sekas, ka tiek uzsākta jauna tirgus izmeklēšana, bet lēmums ir jāpieņem, pamatojoties uz Komisijas rīcībā esošo informāciju; par to liecina arī Apvienošanās regulas 10. panta 6. punkts, kurā gadījumā, ja Komisija noteiktajos termiņos nepieņem lēmumu, uzskatīts, ka koncentrācija ir apstiprināta.

195. Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka, apgalvojot, ka koncentrācijas dalībnieces nevarēja “nogaidīt pēdējo brīdi pierādījumu iesniegšanai Komisijai tās laikus izvirzīto iebildumu atspēkošanai” un ka šiem pierādījumiem jābūt “īpaši uzticamiem, objektīviem, atbilstošiem un neapstrīdamiem”, lai pārliecinoši atspēkotu Komisijas izvirzītos iebildumus, Pirmās instances tiesa nav ievērojusi juridisko situāciju; Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu, arī izvirzot iebildumu par to, ka pēc paziņojuma par iebildumiem nav papildus veikta tirgus izmeklēšana, un salīdzinot situāciju, kad Komisija ņem vērā apelācijas sūdzības iesniedzēju savai aizstāvībai paustos argumentus, ar nepieņemamu izmeklēšanas “deleģēšanu” koncentrācijas dalībniecēm ( 155 ).

196. Tādējādi otrais apelācijas pamats un trešā apelācijas pamata pirmā daļa būtībā ir pamatoti.

197. Tomēr tas nenozīmē, ka apstrīdētais spriedums ir jāatceļ ( 156 ). Proti, Pirmās instances tiesa ne tikai izvirza iebildumus par to, ka Komisija savā tirgus pārskatāmības vērtējumā balstās uz Bertelsmann un Sony savai aizstāvībai paustajiem argumentiem un neveic jaunu tirgus izmeklēšanu. Tā drīzāk izvērtē Komisijas apsvērumus par tirgus pārskatāmību arī satura ziņā, proti, vai [Komisija] nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā.

198. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka Pirmās instances tiesa acīmredzamu kļūdu vērtējumā pirmo reizi konstatē ne jau šeit apskatāmajās apstrīdētā sprieduma daļās, bet gan ievērojami ātrāk — 377. punktā: “Līdz ar to jāatzīst, ka lēmumā minētie pierādījumi nepamato izdarītos secinājumus”. Tomēr šim atzinumam vēl nav nekāda sakara ar attiecīgajiem koncentrācijas dalībnieku savai aizstāvībai paustajiem argumentiem par atlaidēm reklāmas nolūkā un atbilstošo Komisijas akceptu.

199. Arī apstrīdētā sprieduma 384.–387. punktā Pirmās instances tiesa konstatē Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kuras pamatā ir nevis tas apstāklis, ka Komisija ir akceptējusi koncentrācijas dalībnieku paustos argumentus par atlaidēm reklāmas nolūkā, bet gan Komisijas pēc būtības kļūdainais tirgus izmeklēšanas rezultātu vērtējums, it īpaši saistībā ar mazumtirgotāju sniegtajām atbildēm.

200. Katra no abām minētajām acīmredzamajām kļūdām vērtējumā pati par sevi ir pamats Pirmās instances tiesas lēmumam atcelt pirmo apstiprinošo lēmumu. Turklāt, kā jau iepriekš minēts, pirmā apstiprinošā lēmuma atcelšanu pamato arī Pirmās instances tiesas nekļūdīgi konstatētais nepietiekamais pamatojums ( 157 ).

4) Par pierādīšanas prasībām koncentrāciju apstiprināšanai (trešā apelācijas pamata otrā daļa)

201. Izvirzot trešā apelācijas pamata otro daļu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, piemērojot Komisijas lēmumiem par koncentrācijas apstiprināšanu kļūdainas un pārmērīgi augstas pierādīšanas prasības, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā ( 158 ).

202. Savu apstrīdētā sprieduma kritiku apelācijas sūdzības iesniedzējas pamato šādi: Kopumā Pirmās instances tiesa nav ievērojusi, ka apstiprinošo lēmumu un aizliedzošo lēmumu gadījumā Komisijai nav jāpiemēro vienas un tās pašas pierādīšanas prasības; viņas apgalvo, ka pastāv pierādīšanas prasību asimetrija un vispārējs pieņēmums par koncentrāciju saderību ar kopējo tirgu. Konkrēti izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesa ir kļūdaini pieprasījusi Komisijai sniegt apstiprinošu pierādījumu par tirgus pārskatāmības neesamību; apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka pareizi būtu, ja Pirmās instances tiesa tikai izvērtētu, vai, pieņemot pirmo apstiprinošo lēmumu, Komisijas rīcībā bija pietiekami daudz pierādījumu, kas apliecina tirgus pārskatāmības esamību.

a) Par apgalvoto prasību asimetriju, ko Apvienošanās regula paredz apstiprinošiem un aizliedzošiem lēmumiem

203. Sākotnēji es pievērsīšos apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajam argumentam, ka Apvienošanās regulā noteiktās pierādīšanas prasības ir asimetriskas un ka pastāv vispārējs pieņēmums par koncentrāciju saderību ar kopējo tirgu.

— Koncentrāciju kontroles lēmumi ir prognozējoši lēmumi

204. Sākumā jāuzsver, ka būtisks elements atšķir Komisijas pieņemtos koncentrāciju kontroles lēmumus no lēmumiem, kas atbilstoši EKL 81. pantam ir pieņemti konkurences tiesību pārkāpuma procedūrās, un tādiem, kas atbilstoši EKL 82. pantam ir pieņemti dominējoša stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas procedūrās. Koncentrāciju kontroles jomā Komisijai netiek prasīts, lai tā izvērtē — par nelikumīgu uzskatīto — uzņēmumu rīcību pagātnē un, ja nepieciešams, uzliek sodu, bet gan gluži pretēji, lai tā prognozē tirgus attīstību nākotnē. Komisijai ir jāizvērtē, vai koncentrācija rada vai nostiprina dominējošo stāvokli, kura rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence (Apvienošanās regulas 2. panta 2. un 3. punkts, kā arī 8. panta 2. un 3. punkts).

205. Tātad vajadzības gadījumā Komisijas lēmums par noteiktas koncentrācijas apstiprināšanu vai aizliegšanu balstās uz ex ante pieņemtu varbūtības apsvērumu. To spriedumā lietā Komisija/Tetra Laval atzīst arī Tiesa, norādot, ka koncentrāciju kontroles jomā ir “[jā]paredz notikum[i], kas vairāk vai mazāk ticami varētu rasties nākotnē” ( 159 ).

206. Tiesā izvērtējot šādu varbūtības apsvērumu, runa nevar būt tik daudz par pierādāmību, bet drīzāk par Komisijas izteiktās prognozes ticamību, ka koncentrācija labvēlīgi vai nelabvēlīgi ietekmēs konkurenci. Komisijai pierādījumi ir jāiesniedz tikai par faktiem, uz kuriem tā balsta savu prognozi, piemēram, par tās noskaidrotiem tirgus struktūras elementiem (piemēram, izskatāmajā gadījumā — dažādie faktori, kas apstiprina vai arī noliedz pieņēmumu par tirgus pārskatāmību). Šajā sakarā Tiesa spriedumā lietā Komisija/Tetra Laval atzīst, ka “[pierādījumu] elementiem ir jāapstiprina Komisijas novērtējums, ka [..] ekonomiskās attīstības scenārijs, uz kuru šī iestāde balstās, ir ticams” ( 160 ).

207. Standarts, atbilstoši kuram Komisijas izteiktā prognoze par gaidāmo tirgus attīstību ir vērtējama kā ticama vai neticama, būtu jādefinē, ievērojot koncentrāciju kontroles procedūras īpatnības. Koncentrāciju kontroles lēmumos, ko Komisija pieņem atbilstoši Apvienošanās regulas 8. pantam, tā nepiemēro sankcijas, līdzīgi tā arī neietekmē fizisko personu pārvietošanās brīvību vai fizisko stāvokli. Gluži pretēji, Komisija tikai piešķir vai atsakās piešķirt administratīva rakstura atļaujas saimnieciskai darbībai, proti, uzņēmumu koncentrācijai. Turklāt tas notiek procedūrā, ko raksturo temps, kas tiek īstenots, pateicoties precīzi līdzsvarotam, salīdzinoši stingram termiņu režīmam ( 161 ).

208. Ņemot vērā koncentrāciju kontroles procedūras īpatnības, es par atbilstīgu orientieri uzskatu to, ka Komisijai par pamatu ir jāņem tirgus attīstības modelis, ko tā pēc vairāku mēnešu ilgām un padziļinātām koncentrācijas pārbaudēm uzskata par visvairāk iespējamo (angļu valodā — “balance of probabilities”). Ļoti precīzi to ir raksturojusi Pirmās instances tiesa savā salīdzinoši nesen pieņemtajā spriedumā lietā General Electric/Komisija: “Prognozes analīzē [..] ir jāparedz dažādas cēloņsakarības, lai noteiktu tās, kuru iespējamība ir vislielākā” ( 162 ).

209. Tātad, ja ir vairāk iespējams nekā neiespējams, ka dominējošs stāvoklis var rasties vai pastiprināties, tad koncentrācija ir jāaizliedz; turpretī, ja ir vairāk neiespējams nekā iespējams, ka šāds stāvoklis var rasties vai pastiprināties, tad koncentrācija ir jāapstiprina. Kopienu tiesas uzdevums ir izvērtēt, vai Komisija, izdarot prognozi, nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, tātad — vai Komisija savu prognozi ir izdarījusi, pamatojoties uz precīzu un pilnīgu faktu materiālu, un vai attiecīgais faktu materiāls ļauj pamatot izdarīto prognozi ( 163 ).

210. Uzskatu, ka ir neefektīvi koncentrāciju kontroles jomā celt latiņu augstāk un uzstāt, ka, lai tiesa ņemtu vērā Komisijas prognozēto tirgus attīstību, tai ir jābūt “ļoti iespējamai” vai “īpaši iespējamai” ( 164 ). Pirmkārt, šāds augstāks iespējamības standarts būtiski vājinātu Komisijas funkciju konkurences jomā. Proti, Komisijai šādā gadījumā, visu redzot un saprotot, būtu jāapstiprina koncentrācijas, kaut gan tās droši vien radītu vai pastiprinātu dominējošo stāvokli un traucētu konkurenci. Komisija varētu iejaukties tikai tajos gadījumos, kad koncentrācija “ļoti iespējami” vai “īpaši iespējami” radītu šādas konkurenci traucējošas sekas. Otrkārt, šāds augstāks iespējamības standarts tikai ar grūtībām saderētu ar diskrecionāro varu, ko Komisija bauda, izvērtējot sarežģītās ekonomiskās sakarības ( 165 ), un kuras galvenais uzdevums ir ļaut Komisijai noformulēt prognozi par koncentrācijas rezultātā gaidāmo tirgus attīstību.

211. Vēl jo vairāk nozīmes nav tam, vai Komisija pēc vairāku mēnešu ilgām un padziļinātām koncentrācijas pārbaudēm, nepastāvot saprātīgām šaubām, var apstiprināt, ka dominējošs stāvoklis var rasties vai pastiprināties, vai arī noliegt to ( 166 ). Šāds īpaši augsts standarts galvenokārt ir pazīstams no kriminālprocesa vai tam līdzīgiem procesiem. Koncentrāciju kontroles procedūrā to piemēro tikai iepriekšējas izskatīšanas posmā (“I posms”) kā kompensāciju par to, ka attiecīgajā procedūras posmā var veikt tikai īsu koncentrācijas analīzi. Šādā gadījumā “nopietnas šaubas” par tās saderību ar kopējo tirgu tikai novērš koncentrācijas pārāk ātru apstiprināšanu un liek Komisijai vispirms padziļināti izvērtēt to formālā pārbaudes procedūrā (“II posms”) (Apvienošanās regulas 6. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts) ( 167 ). Pēc šādas padziļinātas pārbaudes koncentrācija tomēr ir jāapstiprina, neskatoties uz, iespējams, palikušām šaubām, ja atbilstoši Komisijas prognozei ir vairāk neiespējams nekā iespējams, ka dominējošs stāvoklis var rasties vai pastiprināties. Un otrādi — koncentrācija, neskatoties uz, iespējams, palikušām šaubām, ir jāaizliedz, ja Komisija pēc padziļinātas pārbaudes uzskata par vairāk iespējamu nekā neiespējamu, ka dominējošs stāvoklis var rasties vai pastiprināties.

— Apstiprinājumiem un aizliegumiem piemēroto standartu simetrija

212. Attiecībā uz juridiskiem standartiem, ko, no vienas puses, piemēro apstiprinošiem lēmumiem un, no otras puses, aizliedzošiem lēmumiem, es nesaskatu starp tiem nekā