ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34

Līdz ar to saistībā ar prasībām tiesā, uz kurām attiecas šīs regulas II nodaļas 5. iedaļā ietverto tiesību normu piemērošanas joma, nevar tikt piemēroti tādi valsts noteikumi par jurisdikcijas noteikšanu atsevišķu darba līgumu jomā, kas atšķiras no šajās tiesību normās paredzētajiem noteikumiem, neatkarīgi no tā, vai minētie valsts noteikumi ir labvēlīgāki darbiniekam.
26

Tātad no Regulas Nr. 1306/2013 97. panta 1. punkta pirmās daļas un 99. panta 1. punkta pirmās daļas kopīgas aplūkošanas skaidri neizriet, ka – pretēji premisai, uz kuru iesniedzējtiesa balstās, lai uzdotu Tiesai jautājumu par otrās no šīm tiesību normām, kā arī Īstenošanas regulas Nr. 809/2014 73. panta 4. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta spēkā esamību, – tiešo maksājumu samazinājums saistībā ar šo savstarpējās atbilstības noteikumu neievērošanu būtu jāaprēķina no maksājumiem, kas piešķirti vai jāpiešķir par gadu, kurā šī neievērošana ir konstatēta.
51

No tā izriet, ka Īstenošanas regulā 2016/1760 minētā prece, pirmkārt, ir iekārta, kas veic vairākas papildu vai alternatīvas funkcijas KN XVI sadaļas 3. piezīmes izpratnē, un līdz ar to tā atbilstoši šai piezīmei ir klasificējama atkarībā no galvenās funkcijas, kas to raksturo, un, ja vien citviet nav noteikts citādi, tās klasifikācija ir jānosaka, ņemot vērā to, kas patērētājam šķiet esam galvenā funkcija (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. aprīlis, DHL Logistics (Slovakia), C‑810/18, EU:C:2020:336, 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Otrkārt, šī prece ir arī iekārta, kas sastāv no atsevišķām sastāvdaļām, kuras paredzētas tam, lai vienlaikus nodrošinātu kādu konkrētu funkciju KN XVI sadaļas 4. piezīmes izpratnē, un šī klasifikācija ir jānosaka atkarībā no šīs funkcijas. Tomēr galvenā funkcija, kura – patērētāja skatījumā – ir raksturīga aplūkojamajam aparātam kopumā un kuras vajadzībām ir paredzētas tās atsevišķās sastāvdaļas, ir samaksa par piegādāto preci vai sniegto pakalpojumu ar resursierīces, kurā šis aparāts ir integrēts, starpniecību.
33

Kā izriet no Direktīvas 2003/4 sistēmas un it īpaši no tās 4. panta 2. punkta otrās daļas, kā arī no tās 16. apsvēruma, informācijas publiskums ir vispārējs noteikums un publiskās institūcijas drīkst noraidīt pieprasījumu pēc vides informācijas tikai īpašos un skaidri noteiktos gadījumos. Tādējādi izņēmumi no piekļuves tiesībām ir jātulko šauri, lai sabiedrības ieguvumu informācijas publiskošanas gadījumā izvērtētu attiecībā pret ieguvumu atteikuma gadījumā (spriedums, 2011. gada 28. jūlijs, Office of Communications, C‑71/10, EU:C:2011:525, 22. punkts).
1

Ar apelācijas sūdzību lietā C‑475/19 P Vācijas Federatīvā Republika lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu, 2019. gada 10. aprīlis, Vācija/Komisija (T‑229/17, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pirmais pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2019:236), ar kuru tā noraidīja Vācijas Federatīvās Republikas prasību atcelt, pirmkārt, Komisijas Lēmumu (ES) 2017/133 (2017. gada 25. janvāris) par atsauces uz saskaņoto standartu EN 14342:2013 “Koka grīdas un parkets. Īpašības, atbilstības novērtēšana un marķēšana” saglabāšanu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ar ierobežojumu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 305/2011 (OV 2017, L 21, 113. lpp.), otrkārt, Komisijas Lēmumu (ES) 2017/145 (2017. gada 25. janvāris) par to, lai atsauci uz saskaņoto standartu EN 14904:2006 “Sporta laukumu segumi – Segumi universālām sporta zālēm – Specifikācija”Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī saglabātu ar ierobežojumiem saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 305/2011 (OV 2017, L 22, 62. lpp.) (turpmāk tekstā kopā – “pirmie strīdīgie lēmumi”), treškārt, Komisijas 2017. gada 10. marta paziņojumu saistībā ar īstenojamo Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 305/2011 (2011. gada 9. marts), ar ko nosaka saskaņotus būvizstrādājumu tirdzniecības nosacījumus un atceļ Padomes Direktīvu 89/106/EEK (OV 2017, C 76, 32. lpp., turpmāk tekstā – “paziņojums par “īstenošanu””), ciktāl tajā ir atsauce uz saskaņotajiem standartiem EN 14342:2013 un EN 14904:2006, ceturtkārt, Komisijas 2017. gada 11. augusta paziņojumu saistībā ar īstenojamo Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 305/2011, ar ko nosaka saskaņotus būvizstrādājumu tirdzniecības nosacījumus un atceļ Padomes Direktīvu 89/106/EEK (OV 2017, C 267, 16. lpp.), ciktāl tajā ir atsauce uz saskaņotajiem standartiem EN 14342:2013 un EN 14904:2006, piektkārt, Komisijas 2017. gada 15. decembra paziņojumu saistībā ar īstenojamo Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 305/2011, ar ko nosaka saskaņotus būvizstrādājumu tirdzniecības nosacījumus un atceļ Padomes Direktīvu 89/106/EEK (OV 2017, C 435, 41. lpp.), ciktāl tas attiecas uz saskaņotajiem standartiem EN 14342:2013 un EN 14904:2006, un, sestkārt, Komisijas 2018. gada 9. marta paziņojumu saistībā ar īstenojamo Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 305/2011, ar ko nosaka saskaņotus būvizstrādājumu tirdzniecības nosacījumus un atceļ Padomes Direktīvu 89/106/EEK (OV 2018, C 92, 139. lpp.), ciktāl tas attiecas uz saskaņotajiem standartiem EN 14342:2013 un EN 14904:2006 (turpmāk tekstā kopā – “trīs citi strīdīgie paziņojumi”).
Tomēr attiecībā uz šo nosacījumu samērīgumu ir jākonstatē, ka, ievērojot to mērķi nodrošināt, un kā tas izriet arī no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, pietiekamas advokāta zināšanas dalībvalsts tiesībās, lai garantētu gan juridisko pakalpojumu saņēmēju aizsardzības, gan arī pareizas tiesvedības mērķus, nosacījumi, atbilstoši kuriem kandidātam ir jābūt piederīgam Francijas civildienestam un jābūt praktizējušam Francijā kā šī civildienesta darbiniekam, pārsniedz to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai. Šajā lietā nevar izslēgt a priori, ka arī kandidāts no cita civildienesta, kas nav Francijas civildienests, tostarp no Savienības civildienesta, kā tas ir A. Onofrei gadījumā, ir praktizējis Francijas tiesības ārpus Francijas teritorijas tādā veidā, ka viņš ir ieguvis pietiekamas zināšanas; tas tā vēl jo vairāk ir, kā tas arī izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, tāpēc, ka attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā nav noteikts, ka saistībā ar lūguma piemērot atbrīvojumu no apmācības un diploma pārbaudi kandidātam būtu jāpārzina kāda specifiska valsts tiesību nozare saistībā ar valsts tiesu organizāciju vai procedūru tajās.
65

Šajā ziņā no Direktīvas 2008/94 1. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar tās 3. pantu, kā arī no Tiesas judikatūras gan par šo direktīvu, gan par Direktīvu 80/987, kas atcelta ar minēto direktīvu, izriet, ka runa ir tikai par tādiem darba ņēmēju prasījumiem, kuri izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām, ja šie prasījumi attiecas uz darba samaksu. Tātad runa nav par visiem darba ņēmēju prasījumiem, kas izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām, tos nešķirojot (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 16. decembris, Olaso Valero, C‑520/03, EU:C:2004:826, 30. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2018. gada 28. jūnijs, Checa Honrado, C‑57/17, EU:C:2018:512, 28. punkts).
14

Šīs direktīvas IV nodaļā “Pakalpojumu brīvu aprite” ir ietverts tās 16. pants, kurā noteikts: “1. Dalībvalstis ievēro pakalpojumu sniedzēju tiesības sniegt pakalpojumus dalībvalstī, kas nav valsts, kurā tie veic uzņēmējdarbību. Dalībvalsts, kurā sniedz pakalpojumu, tās teritorijā nodrošina brīvu piekļuvi pakalpojumu darbībai un brīvību veikt pakalpojumu darbību. Dalībvalstis nenosaka, ka – lai attiecīgās dalībvalsts teritorijā piekļūtu pakalpojumu darbībai vai to veiktu – jāizpilda jebkādas prasības, kas neatbilst šādiem principiem: a) nediskriminēšana – prasība nedrīkst būt ne tieši, ne netieši diskriminējoša attiecībā uz valstspiederību vai – juridisko personu gadījumā – attiecībā uz dalībvalsti, kurā tās veic uzņēmējdarbību; b) nepieciešamība – prasībai jābūt pamatotai ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības, veselības aizsardzības vai vides aizsardzības iemesliem; c) samērīgums – prasībai jābūt piemērotai, lai sasniegtu noteikto mērķi, un tā nedrīkst būt augstāka, nekā ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai. 2. Dalībvalstis nedrīkst ierobežot tāda pakalpojumu sniedzēja pakalpojumu sniegšanas brīvību, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, piemērojot jebkuru no šādām prasībām: a) pakalpojumu sniedzēja pienākums izveidot uzņēmumu to teritorijā; b) pakalpojumu sniedzēja pienākums saņemt atļauju no to kompetentajām iestādēm, tostarp būt iekļautam reģistrā vai reģistrēties profesionālā organizācijā vai apvienībā to teritorijā, izņemot gadījumos, ja to paredz šī direktīva vai citi Kopienas tiesību akti; c) aizliegums pakalpojumu sniedzējam izveidot noteikta veida vai formas infrastruktūru to teritorijā, tostarp biroju vai prakses telpas, kas pakalpojumu sniedzējam ir vajadzīgas, lai sniegtu attiecīgos pakalpojumus; d) piemērot konkrētas līgumsaistības starp pakalpojumu sniedzēju un pakalpojumu saņēmēju, kas kavē vai ierobežo pašnodarbināto personu sniegt pakalpojumus; e) pienākums, ka pakalpojumu sniedzējam jābūt personu apliecinošam dokumentam, ko ir izsniegušas to kompetentās iestādes un kas īpaši attiecas uz pakalpojumu darbības veikšanu; f) prasības, kuras ietekmē to iekārtu un materiālu izmantojumu, kas ir sniegtā pakalpojuma neatņemama sastāvdaļa, ja vien tās nav vajadzīgas veselības aizsardzībai un drošībai darbā; g) pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus, kas minēti 19. pantā.”
29

Vispirms jāatgādina, ka ar PVN direktīvu, kas stājusies spēkā 2007. gada 1. janvārī, ir atcelta Sestā direktīva, pēdējā minētajā neizdarot grozījumus pēc būtības. Tā kā atbilstošo PVN direktīvas normu piemērojamība būtībā ir identiska Sestās direktīvas normu piemērojamībai, Tiesas judikatūra attiecībā uz PVN direktīvu ir piemērojama arī Sestajai direktīvai (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 3. jūlijs, The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, 17. punkts).
25

No tā izriet – atšķirībā no tā, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 92. un 93. punktā, – ka Civildienesta noteikumu 1.d panta 2. punkta pirmā daļa ir pakārtota izpildes pasākumiem, ko pieņem Savienības iestādes, un tādējādi to nevar piemērot tieši un atrauti, radot risku pieņemt patvaļīgus un pretrunīgus lēmumus. Attiecībā uz otro punkta daļu, kas atrodas aiz minētā par sasniedzamo vispārīgo mērķi – ar to Savienības iestādēm tiek ļauts pieņemt mazāk pārstāvētam dzimumam labvēlīgus pozitīvas diskriminācijas pasākumus vai izvairīties no neērtībām.
17

Šādos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [LESD] 107. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds regulējums, [..] ar kuru valsts iestāžu pilnvarota privāta bezpeļņas vides organizācija no konkrētas kategorijas izstrādājumu tirgotājiem, kuri ar to šajā nolūkā paraksta vienošanos, iekasē iemaksas apmaiņā pret pakalpojumu to vārdā apstrādāt no šiem izstrādājumiem radušos atkritumus un pārskaita operatoriem, kuri ir atbildīgi par šo atkritumu šķirošanu un reģenerāciju, dotācijas par tādu summu, kas ir noteikta pilnvarojumā attiecībā uz vides un sociālajiem mērķiem, ir jāuzskata par valsts atbalstu [šīs tiesību normas] izpratnē?”
46

Tiesa ir īpaši uzskatījusi, ka ir jābūt iespējai plānot slimnīcu skaitu, to ģeogrāfisko sadali, organizēšanu un tām piešķirto materiālo nodrošinājumu vai pat to piedāvāto ārstniecības pakalpojumu raksturu, un parasti ar šādu plānošanu tiek apmierinātas dažādas vajadzības. No vienas puses, šīs plānošanas mērķis ir nodrošināt attiecīgās valsts teritorijā pietiekamu un pastāvīgu piekļuvi līdzsvarotas un kvalitatīvas stacionārās aprūpes pakalpojumu klāstam. No otras puses, šai plānošanai vajadzētu nodrošināt izmaksu kontroli un, cik vien iespējams, izvairīties no finanšu un tehnisko līdzekļu un cilvēku resursu nelietderīgas izmantošanas. Šāda nelietderīga izmantošana izrādītos īpaši kaitīga, jo nav strīda par to, ka stacionārās aprūpes nozare ir saistīta ar ievērojamām izmaksām un tai ir jāapmierina pieaugošas vajadzības, lai gan finanšu līdzekļi, ko var veltīt veselības aprūpei, nav neierobežoti, neraugoties uz izmantotās finansēšanas veidu (spriedumi, 2001. gada 12. jūlijs, Smits un Peerbooms, C‑157/99, EU:C:2001:404, 76.–79. punkts; 2006. gada 16. maijs, Watts, C‑372/04, EU:C:2006:325, 108. un 109. punkts, kā arī 2010. gada 5. oktobris, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 43. punkts).
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Union des industries de la protection des plantes [Augu aizsardzības rūpniecības nozaru savienību], no vienas puses, un Premjerministru, ministre de la Transition écologique et solidaire [ekoloģiskās un solidārās pārejas ministru], ministre des Solidarités et de la Santé [solidaritātes un veselības ministru], ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation [lauksaimniecības un pārtikas lietu ministru], kā arī Agence nationale de sécurité sanitaire de l’alimentation, de l’environnement et du travail [Valsts pārtikas nekaitīguma, vides un arodveselības drošuma aģentūru] (Francija), no otras puses, par augu aizsardzības līdzekļu, kuros ir viena vai vairākas neonikotinoīdu grupas darbīgās vielas, kā arī sēklu, kas apstrādātas ar šiem līdzekļiem, izmantošanas aizliegumu.
7

Padomes Pirmās direktīvas 79/267/EEK (1979. gada 5. marts) par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešajā dzīvības apdrošināšanā (OV 1979, L 63, 1. lpp.) [šeit un turpmāk neoficiāls tulkojums], kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/12/EK (2002. gada 5. marts) (OV 2002, L 77, 11. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pirmā dzīvības apdrošināšanas direktīva”), 1. pantā bija paredzēts: “Šī direktīva attiecas uz pašnodarbinātības uzsākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas jomā, ko veic sabiedrības, kuras reģistrētas vai vēlas darboties dalībvalstīs kādā no turpmāk minētajām nozarēm: 1) šādu veidu apdrošināšana, kas veicama uz līguma pamata: a) dzīvības apdrošināšana [..]; b) mūža rentes apdrošināšana; c) papildu apdrošināšana, ko veic dzīvības apdrošināšanas sabiedrības [..]; d) apdrošināšana, kāda ir Īrijā un Apvienotajā Karalistē un pazīstama kā permanent health insurance not subject to cancellation [neanulējama ilgtermiņa veselības apdrošināšana]; 2) šādi darījumi uz līguma pamata, ciktāl uz tiem attiecas to administratīvo iestāžu uzraudzība, kuras atbild par privātpersonu apdrošināšanas uzraudzību: [..] c) kolektīvo pensiju fondu pārvaldība, t.i., darījumi, ko attiecīgās sabiedrības veic, pārvaldot ieguldījumus, it īpaši līdzekļus no to struktūru rezervēm, kuras nodrošina maksājumus nāves vai pārdzīvošanas gadījumā vai darbības beigšanas vai darbības laika saīsināšanas gadījumā; d) šā punkta c) apakšpunktā norādītie darījumi, ja to apdrošināšana saistīta ar kapitāla saglabāšanu vai obligāto procentu maksājumiem; [..] 3) darījumi, kas saistīti ar cilvēka mūža ilgumu, kuri noteikti vai paredzēti sociālās apdrošināšanas tiesību aktos, ja apdrošināšanas sabiedrības tos izpilda vai pārvalda uz savu risku saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem.”
41

Līdz ar to, atļaujot šāda atgriešanas lēmuma izpildi, pirms kompetentā iestāde nav izskatījusi argumentāciju par šī bērna situāciju, minētajam bērnam praksē varētu tikt liegta aizsardzība, kas viņam ir jāsaņem saskaņā ar Direktīvas 2008/115 5. un 13. pantu, lasot tos no Hartas 19. panta 2. punkta un 47. panta perspektīvas. Līdz ar to, lai nodrošinātu šīs aizsardzības efektivitāti, tā paša bērna vecākam, piemērojot šīs tiesību normas, ir jābūt iespējai pilnībā celt ipso jure apturošu prasību par attiecībā uz viņu pieņemtu atgriešanas lēmumu.
20

Turklāt, lai noteiktu, vai uz programmatūru attiecas šī 71. panta 1. punkta [b) apakšpunkta] i) vai iv) punkts, Muitas kodeksa komitejas pieņemtā Muitas vērtēšanas dokumentu krājuma, kas paredzēts šī kodeksa 285. pantā, secinājumā Nr. 26 tiek nošķirti preču ražošanai nepieciešamie intelektuālie pakalpojumi, uz kuriem attiecas Muitas kodeksa 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta iv) punkts, no vienas puses, un nemateriālie elementi, kas ir iestrādāti ievestajās precēs, lai tās darbotos, un kas nav nepieciešami to ražošanai, no otras puses. Muitas kodeksa komiteja uzskata, ka pēdējie minētie tomēr ir galaproduktu neatņemama sastāvdaļa, ņemot vērā, ka tie ar šiem galaproduktiem ir savienoti vai tajos iekļauti un padara iespējamu vai uzlabo to darbību. Turklāt šie nemateriālie elementi precēm piešķir jaunu funkcionalitāti un tādējādi ievērojami palielina ievesto preču vērtību. Tādēļ, Muitas kodeksa komitejas ieskatā, uz tiem attiecas minētā kodeksa 71. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts.
21

Šajā lietā no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka Romenergo un Aris Capital ir vērsušās Rumānijas tiesās ar prasību attiecībā uz strīdīgajiem administratīvajiem lēmumiem. Šajos lēmumos būtībā ir paredzēts apturēt personu, par kurām tiek prezumēts, ka tās rīkojušās saskaņoti, tostarp Romenergo un Aris Capital, to balsstiesību kopuma izmantošanu, kas pārsniedz 5 %, un uzdots šīm personām triju mēnešu laikā pārdot daļu no to turēto Banat Crişana akciju kopuma – to daļu, kas pārsniedz šo maksimālo apmēru – 5 %.
3

Muitas kodekss tika atcelts un aizstāts ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 450/2008 (2008. gada 23. aprīlis), ar ko izveido Kopienas Muitas kodeksu (OV 2008, L 145, 1. lpp.) un kas stājās spēkā 2008. gada 24. jūnijā. Šī regula tika grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 528/2013 (2013. gada 12. jūnijs) (OV 2013, L 165, 62. lpp.; turpmāk tekstā – “Modernizētais muitas kodekss”). Kā izriet no Modernizētā muitas kodeksa 188. panta, dažas tā tiesību normas bija piemērojamas no 2008. gada 24. jūnija, bet citām tiesību normām bija jābūt piemērojamām vēlākais no 2013. gada 1. novembra. Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 952/2013 (2013. gada 9. oktobris), ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu (OV 2013, L 269, 1. lpp., un labojums – OV 2013, L 287, 90. lpp.) stājās spēkā 2013. gada 30. oktobrī, un ar to tika atcelts Modernizētais muitas kodekss un arī Muitas kodekss, jo dažas no šī pēdējā kodeksa tiesību normām joprojām bija piemērojamas līdz vēlākais 2013. gada 1. novembrim. No Regulas Nr. 952/2013 286. panta 2. punkta, lasot to kopā ar 288. panta 2. punktu, izriet, ka Muitas kodekss ir atcelts no 2016. gada 1. maija. Tādējādi, ņemot vērā pamatlietas faktu rašanās datumu, Muitas kodekss paliek piemērojams šai lietai. Turklāt šai lietā nav nozīmes nevienai no Modernizētā muitas kodeksa tiesību normām, kas ir piemērojamas no 2008. gada 24. jūnija.
33

Šādos apstākļos Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Arnemas‑Leuvardenas apelācijas tiesa, Nīderlande) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai viela, kas nav blakusprodukts Direktīvas 2008/98 nozīmē, per definitionem nav arī dzīvnieku izcelsmes blakusprodukts Regulas Nr. 1069/2009 nozīmē, tādēļ šī viela saskaņā ar Regulas Nr. 1013/2006 1. panta 3. punktu netiek izslēgta no pēdējās minētās regulas piemērošanas jomas? Vai arī ir iespējams – ja šī viela neatbilst Direktīvas 2008/98 5. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, uz to attiecas “dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu” definīcija Regulas Nr. 1069/2009 nozīmē, tādēļ šai vielai nav automātiski piemērojama Regula Nr. 1013/2006? 2) Kā Regulas Nr. 1013/2006 1. panta 3. punkta nozīmē ir jāinterpretē atkritumu sūtījumi, uz kuriem attiecas Regulā Nr. 1774/2002 (tagad – Regula Nr. 1069/2009) paredzētās apstiprināšanas prasības: vai ar to ir domāta dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu pārvadāšana (no vienas valsts uz citu valsti) neatkarīgi no tā, kurā kategorijā attiecīgais materiāls ietilpst? Vai arī ar to ir domāta Regulas Nr. 1069/2009 48. pantā (iepriekš – Regulas Nr. 1774/2002 8. pants) minētā materiāla pārvadāšana, kas attiecas vien uz dzīvnieku izcelsmes blakusproduktiem un atvasinātiem produktiem, tātad pirmās kategorijas materiālu, otrās kategorijas materiālu un konkrētiem atvasinātiem produktiem, tostarp pārstrādātām dzīvnieku olbaltumvielām, kas atvasinātas no trešās kategorijas materiāla? 3) Ja Regulas Nr. 1013/2006 1. panta 3. punkta d) apakšpunkta nozīmē ar atkritumu sūtījumiem, uz kuriem attiecas Regulā Nr. 1774/2002 (tagad Regula Nr. 1069/2009) paredzētās apstiprināšanas prasības, ir jāsaprot dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu pārvadāšana (no vienas valsts uz citu valsti) neatkarīgi no tā, kurā kategorijā attiecīgais materiāls ietilpst, vai šādā gadījumā Regulas Nr. 1013/2006 1. panta 3. punkta d) apakšpunkts vēl ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir domāti dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu un citu vielu maisījumu sūtījumi, un, ja tā, vai nozīme ir dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu un pārējo vielu proporcijai maisījumā? Vai arī dzīvnieku izcelsmes blakusprodukts zaudē savu raksturu kā dzīvnieku izcelsmes blakusprodukts Regulas Nr. 1069/2009 nozīmē un maisījuma ar citu vielu rezultātā ir uzskatāms par atkritumiem Regulas Nr. 1013/2006 nozīmē?”
10

OUG 57/2007 38. pantā ir noteikts: “1. Atkāpjoties no 33. panta 1.–4. punkta un no 37. panta 1. punkta, galvenā publiskā vides aizsardzības iestāde reizi gadā, kā arī vajadzības gadījumos paredz izņēmumus, ar nosacījumu, ka nav apmierinošas alternatīvas un izņēmuma pasākumi nekaitē attiecīgo sugu populāciju saglabāšanai labvēlīgā aizsardzības statusā to dabiskās izplatības areālā, un vienīgi šādos gadījumos: [..] c) sabiedrības veselības aizsardzības un drošības interesēs un attiecībā uz dzīvnieku sugām, kas nav putni, arī citās sabiedrības interesēs, tostarp sociāla vai ekonomiska rakstura interesēs, videi primāri svarīgām labvēlīgām pārveidēm; [..] 2. Izņēmumus paredz ar galvenās publiskās vides un mežu aizsardzības iestādes augstākā līmeņa vadības lēmumu, iegūstot Rumānijas Zinātņu akadēmijas [Academia Română] atzinumu. [..] 2.2 Izņēmumu noteikšanas procedūru apstiprina ar galvenās publiskās vides un mežu aizsardzības iestādes rīkojumu. 2.3 Izņēmuma gadījumos, kas minēti 2.1 punktā, ir jānorāda: a) sugas, uz kurām attiecas izņēmumi; b) līdzekļi, pasākumi vai paņēmieni, ar kādiem atļauts sagūstīt vai nonāvēt; c) riska nosacījumi, kā arī citi apstākļi (laiks un vieta), kādos pieļaujami šādi izņēmumi; d) iestāde, kas ir pilnvarota paziņot, ka pastāv nepieciešamie nosacījumi, un lemt par to, kādus līdzekļus, pasākumus vai paņēmienus, kam un ar kādiem ierobežojumiem atļauts izmantot; e) veicamās pārbaudes. [..]”
33

Tādējādi Regula Nr. 4/2009 ir lex specialis it īpaši attiecībā uz jautājumiem par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, atzīšanu, kā arī tiesas nolēmumu izpildi īpašajā uzturēšanas saistību jomā, un tas turklāt ir apstiprināts Regulā Nr. 1215/2012, ar kuru ir atcelta Regula Nr. 44/2001. Proti, no Regulas Nr. 1215/2012 1. panta 2. punkta e) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 10. apsvērumu, izriet, ka no šīs regulas materiālās piemērošanas jomas ir izslēgtas uzturēšanas saistības, kas pēc Regulas Nr. 4/2009 pieņemšanas izriet no ģimenes, vecāku un radniecības attiecībām.