ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]

SECINĀJUMI,

sniegti 2021. gada 30. septembrī ( 1 ) ( i )

Lieta C‑389/20

CJ

pret

Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS)

(Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 2 de Vigo (Bigo Administratīvā tiesa Nr. 2, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm sociālā nodrošinājuma jomā – Direktīva 79/7/EEK – 4. panta 1. punkts – Diskriminācijas dzimuma dēļ aizliegums – Mājsaimniecībā nodarbinātas personas – Aizsardzība pret bezdarba risku – Izslēgšana – Sieviešu dzimuma darbinieču īpaši nelabvēlīgā situācija – Sociālās politikas leģitīmie mērķi – Samērīgums

I. Ievads

1. Kā Tiesa jau ir atzinusi, “tiesības netikt diskriminētam dzimuma dēļ ir vienas no cilvēka pamattiesībām, kuru ievērošana Tiesai ir jānodrošina” ( 2 ).

2. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 2 de Vigo (Bigo Administratīvā tiesa Nr. 2, Spānija) uzdod Tiesai jautājumus it īpaši par Direktīvas 79/7/EEK ( 3 ) 4. panta 1. punkta interpretāciju tādas valsts tiesību normas kontekstā, saskaņā ar kuru bezdarbnieka pabalsti vienai darba ņēmēju kategorijai kopumā ir izslēgti no to pabalstu loka, kurus tiem piešķir tiesību aktos paredzētajā sociālā nodrošinājuma sistēmā. Šajā lietā iesniedzējtiesas jautājumu pamatā ir darbs, ko veic mājsaimniecībā nodarbinātas personas – darba ņēmēju grupa, kuras lielāko daļu veido sieviešu dzimuma personas.

3. Vai šajā lietā pastāv netieša diskriminācija, kas ir aizliegta ar Direktīvu 79/7? Šajos secinājumos centīšos atbildēt uz šo jautājumu.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

1. Direktīva 79/7

4. Direktīvas 79/7 otrajā apsvērumā ir noteikts: “tā kā vienlīdzīgas attieksmes princips sociālā nodrošinājuma jautājumos, pirmkārt, būtu jāīsteno tiesību aktos noteiktajās sociālā nodrošinājuma sistēmās, kas nodrošina aizsardzību slimības, invaliditātes, vecuma, nelaimes gadījumu darbā, arodslimību un bezdarba gadījumā, kā arī sociālajā palīdzībā, ciktāl ar to paredzēts papildināt vai aizstāt iepriekš minētās sistēmas”.

5. Šīs direktīvas 1. pantā ir paredzēts: “Šīs direktīvas mērķis ir sociālā nodrošinājuma jomā un citos sociālās aizsardzības posmos, kas paredzēti 3. pantā, pakāpeniski īstenot vienlīdzīgas attieksmes principu pret vīriešiem un sievietēm sociālā nodrošinājuma jautājumos, šeit turpmāk sauktu “vienlīdzīgas attieksmes princips”.”

6. Minētās direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikts: “Šī direktīva attiecas uz: a) tiesību aktos noteiktajām sistēmām, kas nodrošina aizsardzību šādos gadījumos: [..] – bezdarbs; [..].”

7. Šīs pašas direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts: “Vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē to, ka nepastāv nekāda – ne tieša, ne netieša – diskriminācija dzimuma dēļ, jo īpaši atsaucoties uz civilo vai ģimenes stāvokli, konkrēti, attiecībā uz: – sociālā nodrošinājuma sistēmu darbības apjomu un pieejas nosacījumiem, – pienākumu veikt iemaksas un iemaksu aprēķināšanu, [..].”

2. Direktīva 2006/54/EK

8. Direktīvas 2006/54/EK ( 4 ) 1. pantā “Mērķis” ir paredzēts: “Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos. Tālab tajā ietverti noteikumi, lai īstenotu vienlīdzības principu attiecībā uz: a) piekļuvi darba iespējām, tostarp paaugstināšanai amatā, un profesionālajai sagatavošanai; b) darba nosacījumiem, tostarp darba samaksu; c) nodarbinātības sociālā nodrošinājuma sistēmām. [..]”

9. Šīs direktīvas 2. panta “Definīcijas” 1. punktā ir noteikts: “Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas: [..] f) “nodarbinātības sociālā nodrošinājuma sistēmas”: tādas sistēmas, kas nav reglamentētas Direktīvā [79/7], kuru nolūks ir nodrošināt uzņēmuma vai uzņēmumu grupas, tautsaimniecības nozares vai profesijas vai profesiju grupas darba ņēmējiem – darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām – pabalstus, lai papildinātu ar likumu noteiktajā sociālā nodrošinājuma sistēmā paredzētos pabalstus vai tos aizstātu neatkarīgi no tā, vai dalība šādā sistēmā ir obligāta vai pēc izvēles.”

B. Spānijas tiesības

1. LGSS

10. Ley General de la Seguridad Social (Vispārējais sociālā nodrošinājuma likums) konsolidētās redakcijas, kura ir apstiprināta ar 2015. gada 30. oktobraReal Decreto Legislativo 8/2015 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General de la Seguridad Social (Karaļa leģislatīvais dekrēts 8/2015, ar ko apstiprina Vispārējā sociālā nodrošinājuma likuma pārskatīto tekstu) ( 5 ) (turpmāk tekstā – “LGSS”), 251. pantā “Aizsargājošie pasākumi” ir noteikts: “Darba ņēmējiem, kam piemēro īpašo mājsaimniecībā nodarbināto personu regulējumu, ir tiesības saņemt sociālā nodrošinājuma pabalstus atbilstoši vispārējā sociālā nodrošinājuma sistēmā paredzētajiem noteikumiem un nosacījumiem, ņemot vērā šādas īpatnības: [..] d) īpašais mājsaimniecībā nodarbināto personu regulējums neietver aizsardzību bezdarba gadījumā.”

11. LGSS 264. panta “Aizsargātās personas” 1. punktā ir paredzēts: “Šādu personu aizsardzība bezdarba gadījumā ir nodrošināta ar nosacījumu, ka tās šajā nolūkā veic iemaksas: a) darba ņēmēji, uz kuriem attiecas vispārējā sociālā nodrošinājuma sistēma; b) darba ņēmēji, uz kuriem attiecas īpašās sociālā nodrošinājuma sistēmas, kuras sedz šo risku, ņemot vērā normatīvajos aktos noteiktās īpatnības; [..].”

2. Karaļa dekrēts 625/1985

12. 1985. gada 2. aprīļaReal Decreto 625/1985, por el que se desarrolla la Ley 31/1984, de 2 de agosto, de Protección por Desempleo (Karaļa dekrēts 625/1985, ar ko īsteno 1984. gada 2. augusta Likumu 31/1984 par aizsardzību bezdarba gadījumā) ( 6 ) 19. panta “Iemaksas” 1. punktā ir paredzēts: “Visiem uzņēmumiem un darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas vispārējā sistēma un īpašas sociālā nodrošinājuma sistēmas, kuras nodrošina aizsardzību pret bezdarba risku, ir jāveic iemaksas saistībā ar šādu risku. Bezdarba riska iemaksu aprēķina bāze ir tāda pati kā tā, kas ir paredzēta nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām.”

III. Pamatlietas rašanās fakti, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

13. CJ ir mājsaimniecībā nodarbināta darbiniece un strādā pie darba devēja, kas ir fiziska persona. Kopš 2011. gada janvāra viņa ir piesaistīta īpašai sociālā nodrošinājuma sistēmai, kas piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātām personām (turpmāk tekstā – “īpaša sistēma, kas piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātām personām”).

14. CJ 2019. gada 8. novembrī iesniedza pieteikumu Tesorería General de la Seguridad Social (Vispārējā sociālā nodrošinājuma kase; turpmāk tekstā – “TGSS”) par iemaksu veikšanu aizsardzībai pret bezdarba risku, lai iegūtu tiesības saņemt pabalstus. Šim pieteikumam bija pievienota darba devēja rakstveida piekrišana veikt lūgto iemaksu.

15. Ar 2019. gada 13. novembra lēmumu TGSS noraidīja šo pieteikumu, pamatojoties uz to, ka, tā kā CJ bija piesaistīta īpašajai sistēmai, kas piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātām personām, tad iespēja veikt iemaksas šajā sistēmā, lai saņemtu aizsardzību pret risku bezdarba gadījumā, LGSS 251. panta d) punktā esot skaidri izslēgta. Šo lēmumu TGSS apstiprināja ar 2019. gada 19. decembra lēmumu, kas tika pieņemts pēc CJ iesnieguma par administratīvā akta apstrīdēšanu padotības kārtībā.

16. CJ 2020. gada 5. jūnijā par otro TGSS lēmumu cēla prasību Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 2 de Vigo (Bigo Administratīvā tiesa Nr. 2), būtībā apgalvojot, ka ar šo valsts tiesību normu (turpmāk tekstā – “pamatlietā aplūkotā tiesību norma”) mājsaimniecībā nodarbinātas personas tiek nostādītas sociāli grūtā situācijā, ja viņu nodarbinātība tiek pārtraukta ar viņiem nesaistītu iemeslu dēļ. Šajā situācijā ir neiespējami piekļūt ne tikai bezdarbnieka pabalstam, bet arī citiem sociāliem pabalstiem, kas ir pakārtoti minētā pabalsta tiesību izbeigšanās faktam.

17. Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 2 de Vigo (Bigo Administratīvā tiesa Nr. 2) ar 2020. gada 29. jūlija nolēmumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 14. augustā, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Direktīvas 79/7] 4. panta 1. punkts, ar ko ir aizliegta jebkāda – tieša vai netieša – diskriminācija dzimuma dēļ attiecībā uz pienākumu veikt sociālās iemaksas, un [Direktīvas 2006/54] 5. panta b) punkts, kurā ir paredzēts identisks tiešas vai netiešas diskriminācijas dzimuma dēļ aizliegums attiecībā uz sociālās sistēmas darbības jomu un pieejas nosacījumiem, kā arī pienākumu veikt iemaksas un iemaksu aprēķināšanu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā LGSS 251. panta d) punkts, saskaņā ar kuru [“]īpašais mājsaimniecībā nodarbināto personu regulējums neietver aizsardzību bezdarba gadījumā”? 2) Ja uz iepriekšējo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde, vai ir jāuzskata, ka minētā tiesību norma ir aizliegtas diskriminācijas piemērs saskaņā ar Direktīvas 2006/54 9. panta 1. punkta e) un/vai k) apakšpunkta noteikumiem, ciktāl strīdīgās tiesību normas, proti, LGSS 251. panta d) punkta, adresāti ir gandrīz tikai sievietes?”

18. Rakstveida apsvērumus iesniedza TGSS, Spānijas valdība, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēdē, kas notika 2021. gada 30. jūnijā, CJ, TGSS, Spānijas valdības, kā arī Komisijas vārdā tika sniegti mutvārdu apsvērumi.

IV. Vērtējums

A. Par pieņemamību

19. Rakstveida apsvērumos TGSS un Spānijas valdība apšauba lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un tajā ietverto jautājumu pieņemamību.

20. Vispirms TGSS norāda, ka pamatlieta ir mākslīgi izveidota tādā ziņā, ka CJ esot vērsusies iesniedzējtiesā, balstoties uz maldīgiem pamatiem. Proti, strīds attiecoties nevis uz apgalvotajām tiesībām veikt iemaksas, bet gan uz sociālā nodrošinājuma tiesību atzīšanu attiecībā uz bezdarbnieka pabalstiem.

21. Turpinājumā TGSS un Spānijas valdība apgalvo, ka šāda atzīšana ir sociālo tiesu kompetencē un ka līdz ar to iesniedzējtiesai kā administratīvajai tiesai nav jurisdikcijas izskatīt šo lietu. Tādējādi, pēc šīs valdības domām, nepastāvot nekāda saikne starp šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu risinājumu un pamatlietas risinājumu.

22. TGSS arī apgalvo, ka gadījumā, ja pamatlieta faktiski attiektos uz tiesību veikt iemaksas atzīšanu, Direktīvas 79/7 interpretācija nebūtu nepieciešama, lai iesniedzējtiesa varētu lemt par šo lūgumu. Tik tiešām, jautājums par mājsaimniecībā nodarbinātajām personām piemērojamās īpašās sistēmas aizsargājošo pasākumu apjomu būtu jānošķir no jautājuma par šīs sistēmas finansēšanu.

23. Visbeidzot, tieši neizvirzot iebildi par nepieņemamību, Spānijas valdība apgalvo, ka Direktīva 79/7 pamatlietā nav piemērojama. Turklāt tā apgalvo, ka prejudiciālie jautājumi ir jāatzīst par nepieņemamiem, ciktāl tie attiecas uz Direktīvu 2006/54. Formāli neizvirzot nepieņemamības pamatu, Komisija arī norāda, ka šī pēdējā minētā direktīva šajā gadījumā nav piemērojama.

24. Es uzskatu, ka, izņemot argumentu par Direktīvu 2006/54, šie argumenti ir jānoraida.

25. Pirmkārt, attiecībā uz apgalvojumu, ka pamatlieta esot mākslīgi izveidota un prejudiciālie jautājumi esot hipotētiski, ir jāatgādina, ka uz prejudiciālajiem jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas atbilstības pieņēmums ( 7 ).

26. Iesniedzējtiesa norāda, ka šī tiesvedība ir par mājsaimniecībā nodarbināto personu sociālā nodrošinājuma tiesību uz bezdarbnieka pabalstiem atzīšanu. Savā prasībā CJ apstrīd to, ka TGSS noraidīja lūgumu veikt iemaksas, lai segtu risku bezdarba gadījumā, nevis lai īstenotu apgalvotās tiesības veikt iemaksas, bet gan tādēļ, lai iegūtu tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstu. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka šā noraidījuma pamatā ir likumdošanas politikas lēmums, saskaņā ar kuru mājsaimniecībā nodarbinātām personām tiek liegta iespēja saņemt sociālos pabalstus bezdarba gadījumā ( 8 ). Tādējādi iesniedzējtiesa uzskata, ka, tā kā LGSS 251. panta d) punkts, ar kuru tiek īstenots šis lēmums, ir piemērojams darba ņēmēju grupai, uz kuru attiecas īpaša sistēma, kas piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātām personām, kurā ietilpst gandrīz tikai sievietes, šī tiesību norma attiecībā uz tiesību aktos paredzētās sociālā nodrošinājuma sistēmas piemērošanas jomu var radīt netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ, kas ir aizliegta ar Direktīvu 79/7.

27. Tā kā iesniedzējtiesas nolēmumā ir sniegti apjomīgi precizējumi par uzdoto jautājumu atbilstību, manuprāt, Tiesa nevarētu noraidīt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, pamatojoties uz to, ka ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību normas interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu ( 9 ).

28. Otrkārt, apgalvojums, saskaņā ar kuru atbilstoši valsts tiesību normām iesniedzējtiesas kompetencē neesot izskatīt šo strīdu, ciktāl tas attiecas uz sociālā nodrošinājuma tiesību uz bezdarbnieka pabalstu atzīšanu un tādējādi ietilpst sociālo tiesu jurisdikcijā, nevar būt pietiekams, lai izraisītu šī jautājuma nepieņemamību, jo Tiesai nav jāapšauba iesniedzējtiesas veiktais valsts noteikumu par tiesu organizāciju un procedūru vērtējums ( 10 ). Proti, tai ir jāievēro lēmums par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko ir pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa, ja šis lēmums nav atcelts saskaņā ar valsts tiesībās iespējami paredzētajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem ( 11 ). Šajā ziņā es atgādinu, ka attiecībā uz valsts tiesību normu interpretāciju Tiesai principā jābalstās uz vērtējumiem, kas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, ņemot vērā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas kompetencē nav interpretēt dalībvalsts tiesības ( 12 ).

29. Treškārt un visbeidzot, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru prejudiciālie jautājumi neesot pieņemami un kurš ir balstīts uz iespējamu Direktīvu 79/7 un 2006/54 nepiemērojamību pamatlietai, ir jākonstatē, ka, ciktāl šī tiesvedība, kā turklāt norāda iesniedzējtiesa, attiecas uz apgalvotu netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ, Direktīva 79/7 pamatlietā ir piemērojama. Šī diskriminācija attiecas uz Spānijas sociālā nodrošinājuma sistēmas, kura nodrošina aizsardzību it īpaši pret risku bezdarba gadījumā, piemērošanas jomu.

30. Savukārt Direktīva 2006/54 šajā lietā nav piemērojama. No šīs direktīvas 1. panta izriet, ka tās mērķis ir nodrošināt tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos, un tajā ir ietvertas tiesību normas, kuru mērķis ir īstenot šo principu, it īpaši attiecībā uz darba nosacījumiem, tostarp darba samaksu. Jēdzienos “darba nosacījumi” un “darba samaksa” nevar tikt ietverti sociālā nodrošinājuma režīmi vai pabalsti, kā, piemēram, pabalsts bezdarba gadījumā, kuri tieši reglamentēti likumā, izņemot gadījumu, kad par to ir panākta vienošanās uzņēmumā vai konkrētajā profesionālajā nozarē, un kuri obligāti ir piemērojami vispārējām darbinieku kategorijām ( 13 ). Turklāt no minētās direktīvas 1. panta otrās daļas c) punkta un 2. panta 1. punkta f) apakšpunkta, tos lasot kopsakarā, izriet, ka šī direktīva attiecas nevis uz tiesību aktos noteiktajām sistēmām, bet gan uz nodarbinātības sociālā nodrošinājuma sistēmām.

31. Ņemot vērā šos apsvērumus, es uzskatu, ka otrais prejudiciālais jautājums ir jānoraida kā nepieņemams. Tomēr ierosinu Tiesai uzskatīt, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

B. Par lietas būtību

1. Pirmā prejudiciālā jautājuma pārformulēšana

32. Šo secinājumu 30. punktā izklāstīto iemeslu dēļ ierosinu Tiesai atbildēt tikai uz pirmo prejudiciālo jautājumu, to pārformulējot.

33. Tiesai būtībā tiek uzdots jautājums par to, vai Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, ar ko bezdarbnieka pabalsti tiek izslēgti no to pabalstu loka, kuri saskaņā ar tiesību aktos paredzēto sociālā nodrošinājuma sistēmu tiek piešķirti mājsaimniecībā nodarbinātajām personām, ja tiek konstatēts, ka šīs personas pārsvarā ir tikai sievietes.

34. Lai piedāvātu lietderīgu atbildi uz šo jautājumu, izvērtēšu, pirmkārt, vai pamatlietā aplūkotā tiesību norma ietilpst Direktīvas 79/7 piemērošanas jomā (2. iedaļa). Tā kā šķiet, ka šī direktīva attiecas uz bezdarbnieka pabalstiem, otrkārt, pārbaudīšu, vai šo pabalstu izslēgšana no to pabalstu loka, kurus piešķir saskaņā ar LGSS 251. panta d) punktā paredzēto īpašo sistēmu, kas ir piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātām personām, ir, kā to ierosina uzskatīt iesniedzējtiesa, netieša diskriminācija dzimuma dēļ, kas ir aizliegta ar šo direktīvu (3. iedaļa).

2. Vai pamatlietā aplūkotā tiesību norma ietilpst Direktīvas 79/7 piemērošanas jomā?

35. Ņemot vērā apsvērumus, kas formulēti lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamības vērtējumā, sniegšu īsu izklāstu attiecībā uz šo jautājumu.

36. Pirmkārt, vēlos norādīt, ka savā prasībā CJ vēršas pret to, ka TGSS noraidīja viņas lūgumu veikt iemaksas ar nolūku segt risku bezdarba gadījumā, lai iegūtu tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstus. Otrkārt, vēlos uzsvērt, ka šie pabalsti ietilpst Direktīvas 79/7 materiālajā piemērošanas jomā, ciktāl tie iekļaujas tiesību aktos noteiktajās sistēmās, kas nodrošina aizsardzību pret riskiem, kuri ir uzskaitīti šīs direktīvas ( 14 ) 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā.

37. Līdz ar to es uzskatu, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma ietilpst Direktīvas 79/7 materiālajā piemērošanas jomā.

3. Vai pamatlietā aplūkotajā tiesību normā paredzētā bezdarbnieka pabalstu izslēgšana no to pabalstu loka, kurus piešķir īpašajā sociālā nodrošinājuma sistēmā, kas piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātajiem darbiniekiem, ir netieša diskriminācija dzimuma dēļ Direktīvas 79/7 izpratnē?

38. Iesniedzējtiesai ir šaubas par LGSS 251. panta d) punkta saderību ar Savienības tiesībām. Proti, darba ņēmēju grupa, uz kuru attiecas īpašā sistēma, kas piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātām personām, sastāvot gandrīz tikai no sieviešu dzimuma personām. Līdz ar to šī tiesību norma ietverot netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ, jo ar to sievietēm, kuras ietilpst šajā grupā, tiek liegta iespēja saņemt bezdarbnieka sociālo pabalstu, liedzot tām veikt iemaksas šā riska segšanai.

39. Pamatlietas dalībnieku un ieinteresēto personu vidū ir domstarpības par to, vai pastāv šāda netieša diskriminācija attiecībā uz mājsaimniecībā nodarbinātām personām. Spānijas valdība apgalvo, ka atšķirīgā attieksme, kas izpaužas tādējādi, ka no īpašās sistēmas, kura piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātām personām, tiek izslēgta aizsardzība pret bezdarba risku, neietver netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ. TGSS nenoliedz šādas diskriminācijas pastāvēšanu, bet uzskata to par attaisnotu un apgalvo, ka pamatlietā aplūkotā valsts tiesību norma ir samērīga ( 15 ). Savukārt Komisija apgalvo, ka šī norma nepārprotami ir netieša diskriminācija, un apšauba gan dažus pamatojuma iemeslus, gan samērību.

40. Lai noteiktu, vai pamatlietā aplūkotā tiesību norma ir netieša diskriminācija dzimuma dēļ Direktīvas 79/7 izpratnē, vispirms pievērsīšos jautājumam, vai ar šo tiesību normu ir ieviesta faktiska nevienlīdzīga attieksme dzimuma dēļ. Pēc tam izvērtēšu, vai šāda nevienlīdzība var tikt objektīvi pamatota, ņemot vērā Direktīvas 79/7 normas, un visbeidzot – vai attiecīgajā gadījumā tā ir samērīga.

a) Vai pamatlietā aplūkotā tiesību norma rada nevienlīdzīgu attieksmi dzimuma dēļ?

41. Vispirms atgādināšu, ka Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka dalībvalstīm, īstenojot savu kompetenci organizēt savas sociālā nodrošinājuma sistēmas un – tā kā Savienības līmenī šīs sistēmas nav saskaņotas – nosakot sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanas nosacījumus, ir jāievēro Savienības tiesības ( 16 ).

42. Saskaņā ar Direktīvas 79/7 1. pantu tās mērķis ir sociālā nodrošinājuma jomā un citos sociālās aizsardzības posmos, kas paredzēti 3. pantā, pakāpeniski īstenot vienlīdzīgas attieksmes principu pret vīriešiem un sievietēm sociālā nodrošinājuma jautājumos ( 17 ). Šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ir precizēts, ka “vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē to, ka nepastāv nekāda – ne tieša, ne netieša – diskriminācija dzimuma dēļ, [..], konkrēti, attiecībā uz [..] sociālā nodrošinājuma sistēmu darbības apjomu un pieejas nosacījumiem”.

43. No tā izriet, ka dalībvalstīm, īstenojot savu kompetenci sociālā nodrošinājuma un it īpaši bezdarbnieka pabalstu jomā, ir jāievēro Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkts, ar kuru tiek īstenots diskriminācijas aizlieguma princips dzimuma dēļ sociālā nodrošinājuma jomā.

1) Par Spānijas valdības argumentu attiecībā uz situāciju nesalīdzināmību

44. Uzreiz atgādināšu, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai diskriminācija pastāv tikai tad, ja atšķirīgas normas piemēro salīdzināmās situācijās vai ja atšķirīgās situācijās piemēro vienu un to pašu normu ( 18 ). Šajā saistībā vēlos precizēt, ka Savienības sociālo tiesību mērķu nolūkā netiešās diskriminācijas jēdziens galvenokārt ir saistīts ar atšķirīgu attieksmi salīdzināmās situācijās ( 19 ).

45. Spānijas valdība, pamatojoties uz spriedumu MB (Dzimuma maiņa un vecuma pensija) ( 20 ), uzskata, ka mājsaimniecībā nodarbināto personu situācija nav salīdzināma ar citu vispārējās sistēmas darbinieku situāciju un līdz ar to nepastāv netieša diskriminācija dzimuma dēļ.

46. Šis arguments mani nepārliecina. Ir jākonstatē ne tikai tas, ka abas attiecīgās situācijas ir salīdzināmas no tiesību uz bezdarbnieka pabalstiem viedokļa, bet turklāt tas, ka Spānijas valdība, atsaucoties uz šo spriedumu, šķiet, jauc jēdzienus “tieša diskriminācija” un “netieša diskriminācija” ( 21 ).

47. Vēlos atgādināt, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma ietver nevis tiešu diskrimināciju, bet gan netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta nozīmē. Atšķirībā no lietas, kurā tika pieņemts spriedums MB (Dzimuma maiņa un vecuma pensija) ( 22 ), no šī iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma ir formulēta neitrāli. Proti, šī tiesību norma ir bez izšķirībām piemērojama viena vai otra dzimuma mājsaimniecībā nodarbinātām personām un līdz ar to nerada tiešu diskrimināciju dzimuma dēļ, ko varētu apstrīdēt tādēļ, ka mājsaimniecībā nodarbinātu personu situācija nav salīdzināma ar citu darba ņēmēju situāciju ( 23 ).

48. Līdz ar to Spānijas valdības arguments ir jānoraida.

2) Par īpaši nelabvēlīgu situāciju viena dzimuma personām salīdzinājumā ar otra dzimuma personām

49. Spānijas valdība apgalvo, ka atšķirīgā attieksme, kas ieviesta ar izslēgšanas noteikumu, attiecīgajiem darbiniekiem nerada kaitējumu ( 24 ).

50. Tomēr ir jāatgādina, kā tiek uzskatīts daļā doktrīnas, ka kaitējuma esamība nav nosacījums netiešas diskriminācijas pastāvēšanai. Tādējādi, pat ja kaitējums bieži vien var liecināt par diskrimināciju, jēdziens “diskriminācija” pats par sevi nenozīmē kaitējuma esamību ( 25 ). Tātad ir jānoskaidro, vai attiecīgajam valsts pasākumam var būt “kaitējumu radoša vai atšķirīga” ietekme uz personām, kuras pieder pie vienas grupas, salīdzinājumā ar ietekmi, kāda tam ir uz personām, kuras pieder pie citas grupas ( 26 ).

51. Kad tas ir precizēts, es uzskatu, ka Spānijas valdība vēlējās teikt, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma nerada īpaši nelabvēlīgu situāciju mājsaimniecībā nodarbinātām personām.

52. Es nepiekrītu šim argumentam. Gluži pretēji, uzskatu, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma rada īpaši nelabvēlīgu situāciju mājsaimniecībā nodarbinātām personām, kā to pamatošu turpmākajos apsvērumos.

53. Pirmkārt, vēlos norādīt, ka Direktīvā 79/7 nav definēts jēdziens “netieša diskriminācija” ( 27 ). Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka šis jēdziens šīs direktīvas kontekstā ir jāsaprot tāpat kā Direktīvas 2006/54 kontekstā. Pēdējās minētās direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā jēdziens “netieša diskriminācija dzimuma dēļ” ir definēts kā situācija, kurā šķietami neitrāls noteikums, kritērijs vai prakse nostāda viena dzimuma personas īpaši nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar otra dzimuma personām ( 28 ). Saskaņā ar Tiesas viedokli šādas īpaši nelabvēlīgas situācijas esamību it īpaši var konstatēt, ja ir pierādīts, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais viena dzimuma personas negatīvi skar daudz vairāk salīdzinājumā ar otra dzimuma personām ( 29 ).

54. Šajā ziņā es atgādinu, ka jautājums par to, vai formāli neitrāla kritērija izmantošana ir netieša diskriminācija, ir atkarīgs no lietas faktiskajiem apstākļiem ( 30 ). Līdz ar to iesniedzējtiesai, ņemot vērā šos apstākļus, ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotā tiesību norma var tikt kvalificēta kā “netieši diskriminējošs pasākums” Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta izpratnē.

55. Šajā kontekstā statistikas datiem ir būtiska nozīme, konstatējot, ka viena dzimuma personas faktiski ir nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar otra dzimuma personām. Tomēr valsts tiesai ir jāizvērtē šo datu ticamība un tas, vai tos var ņemt vērā ( 31 ). Ja tā uzskata, ka pamatlietā aplūkotajā tiesību normā paredzētais izslēgšanas noteikums attiecas uz lielāku procentuālo daļu sieviešu nekā vīriešu, tad šis pēdējais minētais noteikums būtu nevienlīdzīga attieksme, kura ir pretēja Direktīvas 79/7 4. panta 1. punktam.

56. Otrkārt, šajā lietā, šķiet, ne no iesniedzējtiesas lēmuma, ne no tiesas sēdē sniegtās informācijas neizriet, ka statistikas dati nepastāvētu. Lai gan pamatlietā aplūkotajā valsts tiesību normā nav nošķirtas abu dzimumu personas, iesniedzējtiesas sniegtie statistikas dati tomēr norāda, ka mājsaimniecībā nodarbināto personu grupā izteikti liela proporcionālā daļa sieviešu ir nelabvēlīgākā situācijā. Šī tiesa norāda, ka TGSS šos datus nekādi nav apstrīdējusi un ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma ir nelabvēlīga mājsaimniecībā nodarbinātām personām ( 32 ).

57. Lai novērtētu šos datus, atgādināšu, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, pirmām kārtām, valsts tiesai ir jāņem vērā visi darba ņēmēji, kuriem ir piemērojams valsts tiesiskais regulējums, kura ietvaros ir radusies atšķirīgā attieksme, šajā gadījumā LGSS 251. panta d) punkts, un, otrām kārtām, ka labākā salīdzināšanas metode ir salīdzināt šī regulējuma piemērošanas jomā ietilpstošo darba ņēmēju – sieviešu, kuras skar un kuras neskar iespējama atšķirīgā attieksme, attiecīgās proporcijas ar tām pašām proporcijām, kas atspoguļo šajā regulējumā ietilpstošos darba ņēmējus vīriešus ( 33 ).

58. Piemērojot šo metodi šajā lietā, pirmkārt, ir jāņem vērā ne tikai mājsaimniecībā nodarbinātām personām piemērojamās īpašās sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieki, bet arī visi darba ņēmēji, uz kuriem attiecas Spānijas vispārējā sociālā nodrošinājuma sistēma, tostarp tie, uz kuriem attiecas īpašās sistēmas, kurā minētie dalībnieki ir iekļauti, jo pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums palīdz noteikt to pabalstu piemērojamību personām, kuri ir piemērojami visiem vispārējās sistēmas dalībniekiem, proti, bezdarbnieka pabalstu ( 34 ).

59. Šajā ziņā no LGSS 264. panta 1. punkta izriet, ka visiem darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas vispārējā sociālā nodrošinājuma sistēma, principā ir tiesības uz bezdarbnieka pabalstiem. Atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē, TGSS paskaidroja, ka 2021. gada 31. maijā Spānijā šī vispārējā sistēma attiecās uz 15872720 darba ņēmējiem. Šajā grupā vīriešu un sieviešu skaits bija sadalīts vairāk vai mazāk līdzīgās proporcionālās daļās, proti, attiecīgi 51,04 % un 48,96 % ( 35 ), un 14259814 darba ņēmēji veica iemaksas bezdarba gadījumam, savukārt 1612906 darba ņēmēji tās neveica.

60. Otrkārt, TGSS tiesas sēdē precizēja, ka attiecībā uz mājsaimniecībā nodarbinātām personām piemērojamo īpašo sistēmu, kurā tajā pašā datumā ietilpa 384175 darba ņēmēji, vīriešu un sieviešu skaitliskā proporcija būtiski atšķiras. Precīzāk, iesniedzējtiesa norāda, ka sievietes veido gandrīz 100 % darba ņēmēju, uz kuriem attiecas šī sistēma. Šajā ziņā TGSS tiesas sēdē attiecībā uz datiem šajā minētajā datumā arī norādīja, ka mājsaimniecībā nodarbināto personu grupā bija 17171 vīrietis un 366991 sieviete. No šiem datiem izriet, ka attiecīgajā datumā šo grupu veidoja 95,53 % sieviešu.

61. Iesniedzējtiesai iesniegtā un tiesas sēdē TGSS apstiprinātā statistika parāda, ka pamatlietā aplūkotais izslēgšanas noteikums negatīvi ietekmē proporcionāli ievērojami lielāku daļu mājsaimniecībā nodarbināto sieviešu dzimuma personu nekā vīriešu dzimuma darbinieku.

62. Tādējādi es uzskatu, ka tad, ja iesniedzējtiesa, balstoties uz statistikas datiem, kurus nupat pārbaudīju, un attiecīgā gadījumā citiem atbilstošiem elementiem, izdarītu secinājumu, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma ir īpaši nelabvēlīga mājsaimniecībā nodarbinātajām sieviešu dzimuma darbiniecēm, būtu jāuzskata, ka šī tiesību norma ir pretrunā Direktīvas 79/7 4. panta 1. punktam, ja vien tā nav pamatota ar objektīviem iemesliem, kuriem nav nekāda sakara ar diskrimināciju dzimuma dēļ ( 36 ).

63. Līdz ar to tagad ir jāanalizē jautājums par to, vai ar pamatlietā aplūkoto tiesību normu ieviestā nevienlīdzīgā attieksme, kas ir nelabvēlīga mājsaimniecībā nodarbinātām sieviešu dzimuma darbiniecēm, var tikt objektīvi pamatota, ņemot vērā Direktīvas 79/7 4. panta 1. punktu ( 37 ).

b) Vai ar pamatlietā aplūkoto tiesību normu ieviestā nevienlīdzīgā attieksme var tikt objektīvi pamatota, ņemot vērā Direktīvas 79/7 normas?

64. Rakstveida apsvērumos TGSS un Spānijas valdība it īpaši norāda, ka atšķirīgo attieksmi pret mājsaimniecībā nodarbinātām personām pamato mērķi, kas izriet no šīs darbinieku kategorijas specifiskajām īpašībām un viņu darba devēju statusa, kā arī mērķi aizsargāt darba ņēmējus, saglabāt nodarbinātības līmeni šajā nozarē un apkarot nelegālu nodarbinātību un krāpšanu.

65. Tādējādi rodas jautājums, vai šie iemesli ir objektīvi un nav saistīti ar diskrimināciju dzimuma dēļ. Tiesas ieskatā, tā tas īpaši ir gadījumā, ja izvēlētie līdzekļi atbilst leģitīmam sociālās politikas mērķim un tie ir piemēroti un nepieciešami attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītā mērķa sasniegšanai ( 38 ). Turklāt šādi līdzekļi būtu uzskatāmi par atbilstošiem izvirzītā mērķa sasniegšanai tikai tad, ja tie patiešām būtu piemēroti un ja tie tiktu īstenoti saskanīgi un sistemātiski ( 39 ).

1) Par sociālās politikas mērķa, kuru īsteno ar pamatlietā aplūkotajā tiesību normā paredzēto izslēgšanas noteikumu, leģitimitātes pārbaudi

66. Pirmām kārtām vēlos atgādināt, ka Tiesa sociālās politikas mērķus parasti uzskata par leģitīmiem vispārējo interešu mērķiem. Aizsardzība pret risku bezdarba gadījumā ir dalībvalstu kompetencē esošās sociālās politikas neatņemama sastāvdaļa.

67. It īpaši kontekstā, kas saistīts ar vienlīdzīgu attieksmi pret nodarbinātību un profesiju, Tiesa jau ir nospriedusi, ka nodarbinātības veicināšana neapstrīdami ir likumīgs dalībvalstu sociālās vai nodarbinātības politikas mērķis ( 40 ). Jo īpaši, runājot par Direktīvas 79/7 4. panta 1. punktu, Tiesa, ņemot vērā piekļuvi likumā noteiktajai bezdarba apdrošināšanas sistēmai, par objektīvu pamatojumu ir atzinusi cīņu pret nelegālās nodarbinātības pieaugumu un krāpšanas mēģinājumiem ( 41 ).

68. Šajā kontekstā Tiesa dažkārt ir atzinusi, ka dalībvalstīm ir “pietiekama rīcības brīvība” attiecībā uz sociālās aizsardzības pasākumu veidu un konkrētiem to īstenošanas noteikumiem ( 42 ), lai gan savos jaunākajos lēmumos tā ir norādījusi, ka tām ir “plaša rīcības brīvība” ( 43 ). Jo īpaši saistībā ar netiešu diskrimināciju dzimuma dēļ Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta izpratnē Tiesa ir nospriedusi, ka, izvēloties sociālās politikas un nodarbinātības mērķu īstenošanai piemērotus pasākumus, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība ( 44 ).

69. Jānorāda, ka šī Tiesas judikatūra tiek kritizēta doktrīnā, kurā šī pieejas maiņa tai tiek pārmesta ( 45 ). Pēc šī precizējuma vēlos uzsvērt, ka neatkarīgi no tā, vai uzsvars ir likts uz dalībvalstu rīcības brīvības “pietiekamo” vai “plašo” raksturu, izvēloties pasākumus, ar kuriem var tikt īstenoti to sociālās politikas mērķi, Tiesa tomēr ir nospriedusi, ka šī rīcības brīvība nedrīkst atņemt būtību tāda Savienības tiesību pamatprincipa kā vienlīdzīgas attieksmes princips īstenošanai ( 46 ).

70. Šajā kontekstā vēlos atgādināt, ka, lai atšķirīga attieksme nenozīmētu netiešu diskrimināciju, tā ir jāpamato ar iemesliem, kas ir objektīvi un nav saistīti ar diskrimināciju dzimuma dēļ ( 47 ). Protams, kā jau iepriekš esmu norādījis ( 48 ), Tiesa uzskata, ka tā tas īpaši ir gadījumā, ja izvēlētie līdzekļi atbilst dalībvalsts, kuras tiesiskais regulējums tiek aplūkots, leģitīmam sociālās politikas mērķim un tie ir piemēroti un nepieciešami attiecīgajā regulējumā izvirzītā mērķa sasniegšanai ( 49 ). Tādējādi, no vienas puses, attiecīgās dalībvalsts pienākums ir pierādīt, ka aplūkotā tiesību norma atbilst leģitīmam tās sociālās politikas mērķim un ka šis mērķis nav saistīts ne ar kāda veida diskrimināciju dzimuma dēļ, un, no otras puses, iesniedzējtiesas pienākums ir konstatēt, vai un kādā apmērā aplūkotā norma ir pamatota ar šādu objektīvu iemeslu, tomēr Tiesas kompetencē ir sniegt tāda veida norādījumus un valsts tiesai lietderīgas atbildes, kuri valsts tiesai atvieglinātu nolēmuma pieņemšanu, ievērojot tai iesniegtos materiālus un tajā sniegtos rakstveida un mutvārdu paskaidrojumus ( 50 ).

71. Runājot par to mērķu noteikšanu, kuri izvirzīti mājsaimniecībā nodarbinātajām personām piemērojamajā īpašajā sistēmā, nevarētu apstrīdēt, ka Spānijas valdības un TGSS norādītie iemesli, kuri attiecas uz nodarbinātības veicināšanu un nodarbinātības līmeņa saglabāšanu, kā arī uz darba ņēmēju aizsardzību, cīņu pret nelegālu nodarbinātību un krāpšanu sociālajā jomā, ir leģitīmi sociālās politikas mērķi. Tomēr ir jāatgādina, ka netiešas diskriminācijas gadījumā objektīva pamatojuma sniegšana nenozīmē tikai virknes tādu sociālās politikas mērķu uzskaitīšanu, kuri pirmšķietami šķiet leģitīmi, – šiem mērķiem ir jābūt tādiem, kuriem nav nekādas saistības ar diskrimināciju dzimuma dēļ ( 51 ). Šajā ziņā Tiesa vairākkārt ir paziņojusi, ka vienkārši vispārīga rakstura apgalvojumi nav pietiekami, lai parādītu, ka valsts regulējuma mērķim nav nekāda sakara ar diskrimināciju dzimuma dēļ ( 52 ). Tādēļ joprojām ir jāpārbauda, vai Spānijas valdības un TGSS sniegtajam sociālās politikas pamatojumam nav nekādas objektīvas saistības ar diskrimināciju dzimuma dēļ.

2) Par pārbaudi attiecībā uz to, vai norādītais pamatojums ir objektīvi nesaistīts ar diskrimināciju dzimuma dēļ

72. Runājot par tā pamatojuma mērķi, kas saistīts ar mājsaimniecībā nodarbinātu personu darbības nozares īpatnībām un nodarbinātības līmeņa saglabāšanu, rakstveida apsvērumos Spānijas valdība apgalvo, pirmkārt, ka mājsaimniecībā nodarbinātu personu darbības nozare tradicionāli ir sensitīva attiecībā uz slogu, kādu varētu radīt sociālā nodrošinājuma administratīvie pienākumi un nodarbinātības izmaksas darba devējiem (ģimenes galvām) un darbiniekiem, un, otrkārt, ka runa ir par nozari, kurā vēsturiski ir augsts nodarbinātības līmenis. Tas pamatojot tāda riska kā bezdarba segums izslēgšanu, kas atstātu mazāku ietekmi uz šo darba ņēmēju grupu.

73. TGSS kā iespējamu pamatojumu sociālā nodrošinājuma aizsargājošas prasības ierobežošanai attiecībā uz mājsaimniecībā nodarbinātām personām ir minējusi šo personu darba devēju atšķirīgo statusu, kas esot nevis uzņēmēji, kuri vada klasisku ražošanas vienību, bet gan ģimenes galvas mājsaimniecībās ( 53 ). Turklāt TGSS rakstveida apsvērumos uzsver, ka, tā kā šo darbinieku darba veikšanai nav nepieciešama augsta kvalifikācija un līdz ar to par šo darbu parasti maksā minimālo algu, šiem darba ņēmējiem varētu būt “izdevīgāk” piekļūt aizsardzībai pret bezdarba risku nekā turpināt sniegt savus pakalpojumus vai secīgi virknēt faktiskus nodarbinātības laikposmus ar atpūtas laikposmiem, attiecīgi saņemot bezdarba apdrošināšanu, kam varētu būt krāpšanu veicinošas sekas.

74. Runājot par tā pamatojuma mērķi, kas saistīts ar cīņu pret nelegālo nodarbinātību un krāpšanu, Spānijas valdība rakstveida apsvērumos apgalvo, ka mājsaimniecībā nodarbinātajām personām piemērojamās īpašās sistēmas izslēgšanu no aizsardzības pret bezdarba risku attaisno leģitīmais mērķis izvairīties no tādu sociālo nodokļu un izmaksu veikšanas, kas saasinātu nelegālās nodarbinātības problēmu un līdz ar to šo darbinieku neaizsargātību. Turklāt mājsaimniecībā nodarbināto personu darba attiecību īpatnības radot papildu grūtības, pārbaudot dažus būtiskus nosacījumus piekļuvei bezdarbnieka pabalstam, piemēram, darba pārtraukšanas piespiedu raksturu vai grūtības veikt kontroles un pārbaudes, lai pārbaudītu nesaderības vai krāpšanas situāciju esamību, darba devēju dzīvesvietas, kas ir šo darbinieku darba vieta, neaizskaramības dēļ.

75. Šajā kontekstā Spānijas valdība un TGSS norāda, ka iespējamā aizsardzības pret bezdarba risku iekļaušana šajā īpašajā sistēmā katrā ziņā izraisītu iemaksu palielināšanu un tas varētu nozīmēt, ka varētu pieaugt nelegālā nodarbinātība bez apdrošināšanas vai sociālās apdrošināšanas iemaksu veikšanas, tā rezultātā mazāk aizsargājot minētajā sistēmā iekļautos darbiniekus.

76. Kā esmu norādījis šo secinājumu 67. punktā, šie sociālās politikas mērķi, kurus izskatīšu kopā, principā ir leģitīmi mērķi ( 54 ). Tomēr atzīstu, ka man ir šaubas par šo mērķu nediskriminējošo raksturu šādu iemeslu dēļ.

77. Pirmkārt, pietiek norādīt, ka sociālā nodrošinājuma sistēmas bieži balstās uz ģimenes modeli, kurā vīriešu dzimuma persona, kam automātiski tiek piešķirts ģimenes galvas statuss, tiek uzskatīta par personu, kas strādā un sedz visus ar viņa mājsaimniecību saistītos izdevumus ( 55 ). Šā iemesla dēļ, pārbaudot “objektīvu pamatojumu”, ir jāizskata, vai daži sociālās politikas mērķi, kuri tiek izmantoti, lai pamatotu atšķirīgu attieksmi pret sievietēm, nesakņojas stereotipiskās lomās vai ar dzimumu saistītos stereotipos, kas var būt netiešas vai sistēmiskas diskriminācijas pamatā ( 56 ). Šis modelis, kurā saglabājas stereotipi attiecībā uz vīriešu un sieviešu lomu sabiedrībā ( 57 ), vairs neatbilst Eiropas sabiedrības realitātei. Proti, mūsdienās sievietes iesaistās darba tirgū visos līmeņos, strādājošo māšu un tēvu stāvoklis ir salīdzināms attiecībā uz vecāku pienākumiem un bērnu aprūpi ( 58 ) un pastāv jauni ģimenes strukturālie veidi, it īpaši viena vecāka ģimenes, kas vairs neatbilst klasiskajam ģimenes modelim.

78. Otrkārt, kā tas apgalvots doktrīnā, abu dzimumu personu vienlīdzības jēdziens, kas nostiprina tradicionālo vīriešu un sieviešu lomu specializācijas modeli, ir iemesls tam, ka, pirmām kārtām, netiek ņemta vērā profesionālā segregācija un sieviešu nelabvēlīgā situācija darba tirgū, “ļaujot saglabāt nevienlīdzību starp tipiskiem un netipiskiem darba ņēmējiem sociālā nodrošinājuma sistēmās” ( 59 ). Otrām kārtām, “cilvēki, kuri nepieņem tradicionālo profesionālās darbības modeli, un jo īpaši “netipiskie” darba ņēmēji, tiek uzskatīti par ekonomiski atkarīgiem no “tipiskajiem” darba ņēmējiem” ( 60 ). Šāda vienlīdzības koncepcija leģitimizē dažādu “uz ģimeni kopumā vērstu tiesību” formu saglabāšanu un attīstību ( 61 ).

79. Vai šajā kontekstā var pieņemt, ka pārbaudītie mērķi nav saistīti ar diskrimināciju dzimuma dēļ?

80. Manuprāt, nē.

81. Pirmkārt, šķiet, ka iemesli, kas ir balstīti uz mājsaimniecībā nodarbināto personu raksturīgajām īpatnībām (zemas kvalifikācijas darbinieki, kuriem maksā minimālo algu) vai viņu darba devēju (ģimenes galvas) īpatnībām, vairāk izriet no dzimumu stereotipiem, un līdz ar to nevarētu teikt, ka tie nebūtu saistīti ar diskrimināciju dzimuma dēļ ( 62 ). TGSS apgalvo, ka tad, ja mājsaimniecībā nodarbinātas personas būtu aizsargātas pret risku bezdarba gadījumā, šiem darbiniekiem būtu “izdevīgāk” secīgi virknēt faktiskus nodarbinātības laikposmus ar atpūtas laikposmiem, attiecīgi saņemot bezdarba apdrošināšanu, kam varētu būt krāpšanu veicinošas sekas. Ja šādas sekas tiktu konstatētas saistībā ar minētajām īpatnībām, tad pilnīgi loģiski visi darba ņēmēji, kuriem ir zema kvalifikācija un kuri saņem minimālo algu darba tirgū citās nozarēs, arī būtu jāizslēdz no bezdarbnieka pabalsta saņemšanas. Tomēr tas tā nav ( 63 ). Līdz ar to, manuprāt, nepastāv saikne starp TGSS norādītajiem pamatojuma iemesliem un to, ka saskaņā ar pamatlietā aplūkoto tiesību normu mājsaimniecībā nodarbinātas personas ir izslēgtas no bezdarbnieka pabalstu saņemšanas.

82. Otrkārt, Spānijas valdība pamato šo izslēgšanu ar mērķi saglabāt mājsaimniecībā nodarbināto personas nodarbinātības līmeni, atsaucoties, no vienas puses, uz bezdarba nelielo ietekmi uz šo darba ņēmēju grupu, kurā pārsvarā ietilpst sieviešu dzimuma personas, un, no otras puses, uz to, ka tās ieskatā iespējamā aizsardzības pret bezdarbu iekļaušana īpašajā sistēmā, kas piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātām personām, noteikti izraisītu iemaksu palielināšanos un līdz ar to arī nelegālās nodarbinātības pieaugumu. Taču šīs izslēgšanas rezultātā, manuprāt, tiek pastiprināta lomu sadalījuma tradicionālā sociālā koncepcija, turklāt ļaujot ne tikai izmantot to personu, kuras strādā mājsaimniecībā nodarbināto personu nozarē, strukturāli vājāko pozīciju, bet arī par zemu novērtējot šīs nozares darbinieku darba vērtību ( 64 ), kas, gluži pretēji, sabiedrībai būtu jāatzīst un jānovērtē augstāk.

83. Ņemot vērā šos apsvērumus, es uzskatu, ka Spānijas valdības un TGSS minētie mērķi, kas attiecas uz nodarbinātības līmeņa saglabāšanu mājsaimniecībā nodarbināto darbinieku nozarē un šīs nozares īpatnībām vai cīņu pret nelegālu nodarbinātību, nevar būt nesaistīti ar diskrimināciju dzimuma dēļ un tādējādi nevar attaisnot sieviešu dzimuma personu diskrimināciju.

84. Ja Tiesa tomēr uzskatītu, ka pamatlietā aplūkotajā tiesību normā paredzētais izslēgšanas noteikums atbilst leģitīmiem mērķiem, kas nav saistīti ar diskrimināciju dzimuma dēļ, es izskatīšu jautājumu, vai šis noteikums ir piemērots un nepieciešams attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītā mērķa sasniegšanai ( 65 ).

c) Vai pamatlietā aplūkotā tiesību norma ir samērīga?

1) Par piemērotību un nepieciešamību

85. Kā norādījusi Tiesa, dalībvalstu iestādēm ir pamats uzskatīt, ka kāds konkrēts pasākums varētu būt atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu leģitīmo mērķi, kas paredzēts darba ņēmēju sociālajai aizsardzībai ( 66 ). Taču vai tādu pasākumu, kāds ir pamatlietā, kas izslēdz noteiktu darba ņēmēju kategoriju, šajā gadījumā mājsaimniecībā nodarbinātus darbiniekus, no bezdarbnieka pabalstu saņēmēju loka, var uzskatīt par piemērotu un nepieciešamu?

86. Atgādināšu, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka vispārēji apgalvojumi par tāda pasākuma piemērotību, kas vērsts uz nodarbinātības saglabāšanu un cīņu pret nelegālu nodarbinātību, vien nebūtu pietiekami, lai pierādītu, ka pamatlietā aplūkotās tiesību normas mērķis nav nekādi saistīts ar diskrimināciju dzimuma dēļ, ne arī lai sniegtu pierādījumus, kas ļautu pamatoti uzskatīt, ka izmantotie līdzekļi ir piemēroti šī mērķa sasniegšanai ( 67 ).

87. Tāpēc rodas jautājums, vai pamatlietā aplūkoto izslēgšanas noteikumu var uzskatīt par pasākumu, kas ir piemērots šo sociālās politikas mērķu garantēšanai ( 68 ). Tādēļ šim noteikumam patiešām jābūt piemērotam šā mērķa sasniegšanai, un tas ir jāīsteno saskanīgi un sistemātiski ( 69 ).

88. No vienas puses, man ir šaubas par attiecīgā noteikuma spēju sasniegt izvirzītos leģitīmos mērķus, un to iemesli tika izklāstīti šo secinājumu 77.–82. punktā.

89. No otras puses, attiecībā uz prasību par šī noteikuma saskanīgu un sistemātisku īstenošanu es uzskatu, ka iesniedzējtiesa varētu pārbaudīt šādus aspektus.

90. Pirmkārt, ir jānorāda, ka no CJ mutvārdu apsvērumiem izriet, ka vienīgā darba ņēmēju kategorija, uz kuru neattiecas aizsardzība pret risku bezdarba gadījumā, ir mājsaimniecībā nodarbināto personu kategorija.

91. Šajā ziņā TGSS tiesas sēdē norādīja, ka aizsardzība pret risku bezdarba gadījumā neattiecas arī uz personām, kas ietilpst citās nodarbinātības kategorijās, kurās viena un otra dzimuma personu proporcionālā daļa ir līdzīga, piemēram, apmācības programmu dalībnieki un deputāti. Tā arī uzsvēra, ka personas, kas pieder pie noteiktām grupām, kuras neveic iemaksas bezdarba gadījumam, kā, piemēram, komercsabiedrību, profesionālo vai pielīdzināto sabiedrību vadītāji un/vai valdes locekļi, kā arī mācītāji, lielākoties ir vīrieši. Acīmredzamu iemeslu dēļ sniegtie piemēri nav atbilstoši ( 70 ).

92. Otrkārt, no Spānijas valdības apsvērumiem izriet, ka mājsaimniecībā nodarbinātām personām piemērojamā īpašā sistēma sedz arodriskus saistībā ar nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai krāpšanas risks vai grūtības veikt pārbaudes attiecībā uz bezdarbnieka pabalstiem, no kuru saņēmēju loka mājsaimniecībā nodarbinātie darbinieki ir izslēgti, patiešām ir lielāki nekā attiecībā uz citiem šiem darbiniekiem pieejamiem pabalstiem ( 71 ).

93. Treškārt, es piekrītu Komisijas viedoklim, ka ir jāpārbauda nelegālās nodarbinātības un krāpšanas apkarošanai izvēlētā pasākuma stingrība. Proti, es konstatēju, ka nešķiet, ka tāds “sociālās aizsardzības” pasākums kā veselas darba ņēmēju grupas kā mājsaimniecībā nodarbinātās personas absolūta izslēgšana no aizsardzības pret risku bezdarba gadījumā nāktu šiem darba ņēmējiem par labu. Tādēļ man ir grūti iedomāties, kā tāds izslēgšanas noteikums kā pamatlietā, ar kuru tiek mēģināts cīnīties pret nelegālu nodarbinātību, bet kurš, šķiet, tikai pasliktina šīs kategorijas darba ņēmēju sociāli grūto situāciju, varētu tikt uzskatīts par konsekventu. Citādi būtu attiecībā uz pasākumu cīņai pret nelegālu nodarbinātību, kas paredzēts, lai kontrolētu bezdarbnieka pabalstu iegūšanu krāpnieciskā ceļā, kas būtu saskaņots ar mājsaimniecībā nodarbināto darbinieku sociālās aizsardzības mērķi un nenostādītu šos darbiniekus nelabvēlīgā situācijā ( 72 ).

94. Ceturtkārt, it īpaši, runājot par saikni, ko TGSS ir izveidojusi starp iemaksu palielināšanu un nelegālo nodarbinātību ( 73 ), no tās rakstveida apsvērumiem izriet, ka šīs īpašās sistēmas – kas ir piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātajām personām un tika iekļauta vispārējā sistēmā 2012. gadā ( 74 ) – izveidošana, gluži pretēji, izraisīja ievērojamu minēto darbinieku dalības pieaugumu ( 75 ), tādējādi norādot uz agrāko nelegālās nodarbinātības apjomu ( 76 ). Līdz ar to nevar konstatēt, ka pastāvētu cēloņsakarība starp iemaksu palielināšanu un nelegālo nodarbinātību.

95. Piektkārt, rodas jautājums, vai tas, ka darba vieta ir darba devēja dzīvesvieta, pamato attiecīgā izslēgšanas pasākuma izvēli. Līdz ar to ir jāpārbauda, kāda nozīme ir darba vietas ietekmei uz šādu izvēli. Kā fakts, ka pakalpojuma sniegšana notiek darba devēja dzīvesvietā, var izraisīt to, ka bezdarbnieka pabalsti tiek izslēgti no to pabalstu loka, kuri tiek piešķirti mājsaimniecībā nodarbinātām personām, bet nekļūst par iemeslu tam, lai izslēgtu šīs personas no citu sociālo pabalstu, uz ko tām ir tiesības, saņēmēju loka, piemēram, pabalstu, kas attiecas uz nelaimes gadījumiem darbā vai slimību?

96. Šajā ziņā attiecībā uz sistemātisko aspektu iesniedzējtiesa varētu arī pārbaudīt, vai, aplūkojot bezdarbnieka pabalstus, darba vietai ir tāda pati ietekme uz citu darba ņēmēju situāciju, kuru darba vieta arī ir darba devēja dzīvesvieta (dārznieki, privāti autovadītāji u.c.) vai viņu pašu dzīvesvieta (pašnodarbinātie darba ņēmēji), kā uz mājsaimniecībā nodarbināto personu situāciju ( 77 ). Šajā ziņā rodas arī jautājums par to, kādas ir prasības attiecībā uz dzīvesvietas un uzņēmuma pārbaudi ( 78 ).

97. Visbeidzot, sestkārt un pašā noslēgumā, varētu būt svarīgi zināt, vai pastāv citi sociālie pabalsti, kas tiek piešķirti mājsaimniecībā nodarbinātām personām un kas varētu kompensēt aizsardzības pret bezdarba risku neesamību ( 79 ). Šajā jautājumā CJ, atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu, tiesas sēdē norādīja, ka ne vien nepastāv cits pabalsts, kas varētu kompensēt aizsardzības pret šo risku neesamību, bet arī šīs aizsardzības nenodrošināšanas rezultātā mājsaimniecībā nodarbinātām personām tiek liegts saņemt citus pabalstus, piemēram, pastāvīgas darbnespējas pabalstu ( 80 ).

98. Šajā ziņā Spānijas valdība un TGSS norāda, ka nesen tika ieviests ārkārtas pabalsts saistībā ar darba trūkumu ( 81 ) tiem īpašās sistēmas, kas ir piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātām personām, dalībniekiem, kuru profesionālā darbība ir sarukusi vai beigusies Covid‑19 pandēmijas izraisītās sanitārās krīzes dēļ. Tomēr ir jānorāda, ka šis ārkārtas pabalsts ir pagaidu pabalsts. Rakstveida apsvērumos TGSS pati norāda, ka minētais pabalsts “ir spēkā vienu mēnesi (sākot no tiesību rašanās dienas), kas var tikt pagarināts uz vienu mēnesi ilgiem laikposmiem, pieņemot Karaļa dekrētlikumu”.

99. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma nešķiet piemērota, lai garantētu cīņas pret nelegālu nodarbinātību un krāpšanu, kā arī nodarbinātības saglabāšanas mērķus, jo nešķiet, ka šī tiesību norma patiešām būtu piemērota šo mērķu sasniegšanai, ne arī – ka tā tiktu īstenota saskanīgi un sistemātiski ( 82 ).

100. Līdz ar to es uzskatu, ka pamatlietā aplūkotajā tiesību normā paredzētais izslēgšanas noteikums, pilnībā liedzot piekļuvi bezdarbnieka pabalstam visām mājsaimniecībā nodarbinātām personām, pārsniedz to, kas ir nepieciešams izvirzīto mērķu sasniegšanai.

2) Starpsecinājums

101. Es uzskatu, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma ietver netiešu diskrimināciju Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta izpratnē, jo tā nav pamatota ar objektīviem iemesliem, kas nav saistīti ar diskrimināciju dzimuma dēļ.

4. Papildu piezīmes

102. Sava vērtējuma noslēgumā vēlos vērst uzmanību uz šādiem diviem elementiem.

103. Pirmkārt, no Komisijas rakstveida apsvērumiem, kā arī no CJ mutvārdu apsvērumiem izriet, ka 2011. gada 14. novembra Karaļa dekrēta 1620/2011 otrajā papildu noteikumā ir paredzēts, ka Nodarbinātības lietu ministrija izveidos ekspertu grupu, lai līdz 2012. gada 31. decembrim izstrādātu ziņojumu it īpaši par “tādas sistēmas, kas paredzēta aizsardzībai bezdarba gadījumā, izveides dzīvotspēju, kura atbilstu mājsaimniecības pakalpojumu darbības īpatnībām un kurā tiktu garantēta iemaksu veikšana, solidaritāte un finansiālās ilgtspējības principi”. Gan Komisija, gan CJ uzsvēra, ka līdz šim brīdim nešķiet, ka šis noteikums būtu ticis piemērots.

104. Otrkārt, Starptautiskās Darba organizācijas 2011. gada 16. jūnijā apstiprinātās Konvencijas Nr. 189 par pienācīgu darbu mājsaimniecībās nodarbinātajām personām 14. pantā ir noteikts: “Katra dalībvalsts veic atbilstošos pasākumus saskaņā ar valsts normatīvajiem aktiem un ņemot vērā mājsaimniecības darba īpatnības, lai nodrošinātu, ka mājsaimniecībā nodarbināto darbinieku nosacījumi nav mazāk izdevīgi par nosacījumiem, ko piemēro strādājošajiem kopumā attiecībā uz sociālo aizsardzību.” Komisija norāda, ka, lai gan Spānijas Karaliste vēl nav ratificējusi šo konvenciju, tā tomēr ir Starptautiskās Darba organizācijas locekle ( 83 ).

V. Secinājumi

105. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 2 de Vigo (Bigo Administratīvā tiesa Nr. 2, Spānija) uzdoto jautājumu atbildēt šādi: Padomes Direktīvas 79/7/EEK (1978. gada 19. decembris) par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību normu, ar ko no to pabalstu loka, kurus saskaņā ar tiesību aktiem piešķir mājsaimniecībā nodarbinātām personām, ir izslēgti bezdarbnieka pabalsti, ja tiek konstatēts, ka šie darbinieki ir gandrīz tikai sievietes.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( i ) Teksta 42. zemsvītras piezīmē pēc sākotnējās elektroniskās publikācijas ir veikts tipogrāfisks labojums.

( 2 ) Spriedums, 1996. gada 30. aprīlis, P./S. (C‑13/94, EU:C:1996:170, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 3 ) Padomes Direktīva (1978. gada 19. decembris) par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (OV 1979, L 6, 24. lpp.).

( 4 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2006. gada 5. jūlijs) par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (OV 2006, L 204, 23. lpp.).

( 5 ) 2015. gada 31. oktobraBOE Nr. 261, 103291. lpp.; labojums – 2016. gada 11. februāraBOE Nr. 36, 10898. lpp.

( 6 ) 1985. gada 7. maijaBOE Nr. 109, 12699. lpp.; labojums – 1985. gada 5. jūnijaBOE Nr. 134, 16992. lpp.

( 7 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c. (C‑62/14, EU:C:2015:400, 25. punkts), un 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c. (C‑621/18, EU:C:2018:999, 27. punkts).

( 8 ) No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka TGSS2019. gada 13. novembra lēmumā izdarīja secinājumu, ka “šai darba ņēmēju grupai pašlaik nav iespējams veikt iemaksas sociālā nodrošinājuma sistēmā, lai nodrošinātu aizsardzību bezdarba gadījumā”. Mans izcēlums.

( 9 ) Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c. (C‑62/14, EU:C:2015:400, 25. punkts), un 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c. (C‑621/18, EU:C:2018:999, 27. punkts).

( 10 ) Skat. spriedumu, 2020. gada 30. septembris, CPAS de Liège (C‑233/19, EU:C:2020:757, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 11 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Governo della Repubblica italiana (Itālijas miertiesnešu statuss) (C‑658/18, EU:C:2020:572, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 12 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 6. oktobris, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, 13. punkts), un 2019. gada 16. oktobris, Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 13 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 22. novembris, Elbal Moreno (C‑385/11, EU:C:2012:746, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 14 ) Saskaņā ar Direktīvas 79/7 2. pantu tā ir piemērojama darba ņēmējiem, līdz ar to tāda mājsaimniecībā nodarbināta darbiniece kā CJ ietilpst šīs direktīvas ratione personae piemērošanas jomā.

( 15 ) Tā kā Spānijas valdība apgalvoja, ka nepastāv netieša diskriminācija, tā tikai pakārtoti aizstāvēja šo nostāju attiecībā uz nevienlīdzīgās attieksmes pamatojumu un pamatlietā aplūkotās tiesību normas samērīgumu.

( 16 ) Saistībā ar Direktīvu 79/7 skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 9. novembris, Espadas Recio (C‑98/15, EU:C:2017:833, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 17 ) No judikatūras izriet, ka Direktīva 79/7 attiecīgajā jomā ir tikai vienlīdzības principa – kas ir viens no tiesību pamatprincipiem – izpausme. Pēc analoģijas skat. spriedumu, 1996. gada 30. aprīlis, P./S. (C‑13/94, EU:C:1996:170, 18. punkts). Skat. arī Lenaerts, K., “L’égalité de traitement en droit communautaire. Un principe unique aux apparences multiples”, Cahiers de droit européen, 1991, 3.–41. lpp.

( 18 ) Skat. it īpaši spriedumus, 1995. gada 14. februāris, Schumacker (C‑279/93, EU:C:1995:31, 30. punkts); 2004. gada 30. marts, Alabaster (C‑147/02, EU:C:2004:192, 45. punkts); 2009. gada 16. jūlijs, Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho (C‑537/07, EU:C:2009:462, 56. punkts), un 2019. gada 8. maijs, Praxair MRC (C‑486/18, EU:C:2019:379, 73. punkts).

( 19 ) Tobler, C., Limites et potentiel du concept de discrimination indirecte, Nodarbinātības, sociālo lietu un iespēju vienlīdzības ģenerāldirektorāts (Eiropas Komisija), 2009, 1.–85. lpp., it īpaši 24. lpp.

( 20 ) Spriedums, 2018. gada 26. jūnijs (C‑451/16, EU:C:2018:492, 42. punkts).

( 21 ) Direktīvas 2006/54 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir definēts, ka “tieša diskriminācija” pastāv tad, “ja attieksme pret vienu personu ir mazāk labvēlīga dzimuma dēļ, nekā attieksme pret kādu citu ir, ir bijusi vai būtu bijusi līdzīgā situācijā”. Savā judikatūrā Tiesa ir norādījusi, ka Direktīvas 79/7 kontekstā šis jēdziens būtu jāsaprot tāpat. Šajā ziņā tā ir precizējusi, ka gadījumā, ja šāda mazāk labvēlīga attieksme ir balstīta uz dzimumu un var tikt uzskatīta par tiešu diskrimināciju Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta izpratnē, vēl ir jāpārbauda, vai abas izskatāmās situācijas ir salīdzināmas. Skat. it īpaši spriedumu, 2018. gada 26. jūnijs, MB (Dzimuma maiņa un vecuma pensija) (C‑451/16, EU:C:2018:492, 34., 38. un 39. punkts). No tā izriet, ka gadījumā, ja aplūkotās situācijas nav salīdzināmas, atšķirīgā attieksme nav tieša diskriminācija. Turklāt pamatojuma līmenī ir jānošķir jēdzieni “tieša diskriminācija” un “netieša diskriminācija”. Kamēr pirmo jēdzienu var pamatot tikai ar īpašiem iemesliem, kuri ir skaidri paredzēti likumā, otrais var tikt pamatots ar objektīviem iemesliem. Līdz ar to jautājums par to, vai diskrimināciju var objektīvi pamatot, rodas tikai netiešas diskriminācijas pārbaudē.

( 22 ) Skat. spriedumu, 2018. gada 26. jūnijs (C‑451/16, EU:C:2018:492, 48. punkts): “Tātad jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā pret personu, kura ir mainījusi dzimumu pēc laulības noslēgšanas, tieši dzimuma dēļ ir paredzēts attiekties mazāk labvēlīgi nekā pret personu, kura ir saglabājusi savu iedzimto dzimumu un ir laulībā, lai arī šīs personas ir salīdzināmās situācijās.” Mans izcēlums.

( 23 ) It īpaši saistībā ar vienlīdzīgu darba samaksu starp vīriešu un sieviešu dzimuma darba ņēmējiem skat. spriedumu, 1999. gada 11. maijs, Angestelltenbetriebsrat der Wiener Gebietskrankenkasse (C‑309/97, EU:C:1999:241, 21. punkts).

( 24 ) Spānijas valdība uzskata, ka šāda pieeja izriet no spriedumiem, 2015. gada 14. aprīlis, Cachaldora Fernández (C‑527/13, EU:C:2015:215, 31. un 33. punkts), un 2017. gada 9. novembris, Espadas Recio (C‑98/15, EU:C:2017:833, 41. punkts).

( 25 ) Geulette, A., “De la discrimination indirecte telle qu’appréhendée par la Cour de justice des communautés européennes au regard du règlement 1408/71/CEE et de la directive 79/7/CEE”, Revue belge de sécurité sociale, 2. ceturksnis, 2003, 541.–582. lpp., it īpaši 554. lpp. un tajā minētā doktrīna. Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka “diskriminācijas jēdziens pēc definīcijas nenozīmē, ka ir radies tiešs kaitējums, [un] ka šis jēdziens vispirms nozīmē, ka salīdzināmos gadījumos ir bijuši paredzēti atšķirīgi nosacījumi”. Tomēr “atšķirīgu nosacījumu piemērošana var radīt kaitējumu, kas tādējādi var tikt uzskatīts par sekām, kas norāda uz diskrimināciju”. Skat. spriedumu, 1960. gada 10. maijs, Barbara u.c./Augstā iestāde (no 3/58 līdz 18/58, 25/58 un 26/58, EU:C:1960:18, 404. lpp.).

( 26 ) Par ASV doktrīnas attiecībā uz “disarate impact” (angļu val. – atšķirīga ietekme) ietekmi saistībā ar netiešu diskrimināciju Savienības sociālajās tiesībās skat. it īpaši Tobler, C., Indirect Discrimination. A Case Study into the Development of the Legal Concept of Indirect Discrimination under EC Law, Intersentia, Antverpene–Oksforda, 2005, 91.–96. lpp. Šajā ziņā skat. spriedumu, 1981. gada 31. marts, Jenkins (96/80, EU:C:1981:80, 925. lpp., 13. apsvērums), kā arī ģenerāladvokāta Dž. P. Vornera [J.‑P. Warner] secinājumus lietā Jenkins (96/80, nav publicēti, EU:C:1981:21, 936. un 937. lpp.).

( 27 ) Pirmoreiz Tiesa uz netiešu diskrimināciju (pilsonības dēļ) atsaucās 1974. gada 12. februāra spriedumā Sotgiu (152/73, EU:C:1974:13, 11. punkts) attiecībā uz Padomes Regulu (EEK) Nr. 1612/68 (1968. gada 15. oktobris) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV 1968, L 257, 2. lpp.): “Noteikumi par vienlīdzīgu attieksmi [..] aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī jebkura veida apslēptu diskrimināciju, kura, piemērojot citus atšķirības kritērijus, faktiski noved pie tāda paša rezultāta.” Mans izcēlums. Attiecībā uz nesenu judikatūru darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā, kurā Tiesa izmanto šo jēdzienu, skat. it īpaši spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, PF u.c. (C‑830/18, EU:C:2020:275, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 28 ) Spriedumi, 2019. gada 8. maijs, Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382, 37. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2021. gada 21. janvāris, INSS (C‑843/19, EU:C:2021:55, 24. punkts). Mans izcēlums. Jānorāda, ka šis spriedums iezīmē šā jēdziena definīcijas izmaiņas salīdzinājumā ar agrāko judikatūru, saskaņā ar kuru “netieša diskriminācija šīs tiesību normas izpratnē pastāv tad, ja, piemērojot valsts pasākumu, kaut arī tas ir formulēts neitrāli, nelabvēlīgā situācijā ir daudz vairāk sieviešu nekā vīriešu”. Mans izcēlums. Skat. it īpaši spriedumus, 2011. gada 20. oktobris, Brachner (C‑123/10, EU:C:2011:675, 56. punkts); 2012. gada 22. novembris, Elbal Moreno (C‑385/11, EU:C:2012:746, 29. punkts); 2015. gada 14. aprīlis, Cachaldora Fernández (C‑527/13, EU:C:2015:215, 28. punkts), un 2017. gada 9. novembris, Espadas Recio (C‑98/15, EU:C:2017:833, 38. punkts). Kā tas ir uzsvērts doktrīnā, runa ir par kvalitatīva rakstura pārbaudi, kāda ir pasākuma iespējamā nelabvēlīgā ietekme uz personām, uz kurām attiecas konkrēts kritērijs, salīdzinājumā ar citām personām. Šī jaunā definīcija ļauj aplūkot arī netiešo diskrimināciju, kas ir saistīta ar kritērijiem, attiecībā uz kuriem trūkst kvantitatīvu datu. Šajā ziņā skat. Miné, M., “Les concepts de discrimination directe et indirecte”, ERA Forum, 4. sēj., 2003, 30.–44. lpp., it īpaši 38. un 39. lpp.; Tridimas, T., The General Principles of EU Law, Oxford University Press, 2005, 67.–72. lpp., un Vielle, P., un Wuiame, N., Évaluation de la mise en œuvre de la directive 79/7/CEE relative à l’égalité de traitement entre les hommes et les femmes en matière de sécurité sociale, 1999, 1.–49. lpp., it īpaši 21. lpp.

( 29 ) Skat. spriedumus, 2019. gada 8. maijs, Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382, 38. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2021. gada 21. janvāris, INSS (C‑843/19, EU:C:2021:55, 25. punkts).

( 30 ) Skat. it īpaši Tobler, C., Indirect Discrimination. A Case Study into the Development of the Legal Concept of Indirect Discrimination under EC Law, minēts iepriekš, 58. lpp.

( 31 ) Skat. spriedumu, 2021. gada 21. janvāris, INSS (C‑843/19, EU:C:2021:55, 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Jānorāda, ka netiešo diskrimināciju var konstatēt ar jebkuriem līdzekļiem, nevis tikai uz statistikas datu pamata. Šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382, 46. punkts). Skat. arī spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Schuch‑Ghannadan (C‑274/18, EU:C:2019:828, 56. punkts).

( 32 ) TGSS savos rakstveida apsvērumos norāda, ka “nav nekādu šaubu, ka darba ņēmēji, uz kuriem attiecas īpašā mājsaimniecībā nodarbināto personu sistēma, lielākoties ir sievietes un ka viņu aizsardzības pret bezdarbu izslēgšana varētu radīt netiešu diskrimināciju salīdzinājumā ar darba ņēmējiem vīriešiem”.

( 33 ) Skat. it īpaši spriedumus, 2020. gada 24. septembris, YS (Vadošu darba ņēmēju arodpensijas) (C‑223/19, EU:C:2020:753, 52. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2021. gada 21. janvāris, INSS (C‑843/19, EU:C:2021:55, 26. punkts). Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382, 39. un 45. punkts).

( 34 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. janvāris, INSS (C‑843/19, EU:C:2021:55, 28. punkts).

( 35 ) Attiecībā uz statistikas datiem par 2017. gada pirmo ceturksni skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382, 42. punkts).

( 36 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382, 47. punkts).

( 37 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 8. maijs, Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382, 37. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2021. gada 21. janvāris, INSS (C‑843/19, EU:C:2021:55, 24. punkts).

( 38 ) Skat. spriedumu, 2014. gada 17. jūlijs, Leone (C‑173/13, EU:C:2014:2090, 53. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumus, 1986. gada 13. maijs, Bilka‑Kaufhaus (170/84, EU:C:1986:204, 36. punkts); 1989. gada 13. jūlijs, Rinner‑Kühn (171/88, EU:C:1989:328, 14. punkts); 1994. gada 24. februāris, Roks u.c. (C‑343/92, EU:C:1994:71, 34. punkts), un 2019. gada 8. maijs, Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382, 48. punkts).

( 39 ) Skat. spriedumu, 2014. gada 17. jūlijs, Leone (C‑173/13, EU:C:2014:2090, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 40 ) Spriedumi, 2007. gada 16. oktobris, Palacios de la Villa (C‑411/05, EU:C:2007:604, 65. punkts), un 2020. gada 2. aprīlis, Comune di Gesturi (C‑670/18, EU:C:2020:272, 37. punkts). Skat. arī spriedumu, 2003. gada 11. septembris, Steinicke (C‑77/02, EU:C:2003:458, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 41 ) Skat. spriedumu, 1995. gada 14. decembris, Megner un Scheffel (C‑444/93, EU:C:1995:442, 27., 28. un 32. punkts). Saistībā ar piekļuvi ar vecumu saistītas invaliditātes obligātajai apdrošināšanai skat. spriedumu, 1995. gada 14. decembris, Nolte (C‑317/93, EU:C:1995:438, 31., 32. un 36. punkts). Turklāt Līgumā garantēto pamatbrīvību kontekstā Tiesa ir atzinusi, ka tādi mērķi kā darba ņēmēju sociālā aizsardzība un ar to saistīto administratīvo kontroļu atvieglošana (spriedums, 2013. gada 16. aprīlis, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, 28. punkts)), kā arī cīņa pret krāpšanu, tostarp sociālā nodrošinājuma jomā, un ļaunprātīgas izmantošanas novēršana ir mērķi, kas ietilpst “primārajos vispārējo interešu apsvērumos”, kuri var attaisnot Līgumā atzīto pamatbrīvību īstenošanas ierobežojumu (spriedums, 2018. gada 13. novembris, Čepelnik (C‑33/17, EU:C:2018:896, 44. punkts)). Tomēr vēlos atgādināt, ka jēdzieni “primāri vispārējo interešu apsvērumi” pamatbrīvību kontekstā un “objektīvi pamatojuma iemesli” saistībā ar netiešo diskrimināciju nav līdzvērtīgi.

( 42 ) Skat. it īpaši spriedumus, 1984. gada 12. jūlijs, Hofmann (184/83, EU:C:1984:273, 27. punkts) (par sociālajiem pasākumiem, lai nodrošinātu sieviešu aizsardzību saistībā ar grūtniecību un maternitāti); 1991. gada 7. maijs, Komisija/Beļģija (C‑229/89, EU:C:1991:187, 22. punkts) (par sociālo mērķi nodrošināt minimālos aizstājošos ienākumus), un 2011. gada 20. oktobris, Brachner (C‑123/10, EU:C:2011:675, 91. punkts) (par sociālajam minimumam līdzvērtīgu ienākumu piešķiršanu kā sociālās politikas neatņemamu sastāvdaļu).

( 43 ) Skat. it īpaši spriedumus, 1995. gada 14. decembris, Nolte (C‑317/93, EU:C:1995:438, 33. punkts); 1995. gada 14. decembris, Megner un Scheffel (C‑444/93, EU:C:1995:442, 29. punkts); 1996. gada 1. februāris, Posthuma‑van Damme un Oztürk (C‑280/94, EU:C:1996:27, 26. punkts); 1999. gada 9. februāris, Seymour‑Smith un Perez (C‑167/97, EU:C:1999:60, 74. punkts), un 2011. gada 20. oktobris, Brachner (C‑123/10, EU:C:2011:675, 73. punkts).

( 44 ) Spriedums, 2021. gada 21. janvāris, INSS (C‑843/19, EU:C:2021:55, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 45 ) Doktrīnā turklāt tikusi izteikta kritika arī par to, ka ir pavājinājusies trijos posmos organizētā pamatojuma pārbaude, kā objektīvais raksturs prasa, lai izvēlētie līdzekļi, pirmkārt, atbilstu patiesai vajadzībai (realitātei), otrkārt, būtu piemēroti mērķa sasniegšanai (atbilstība) un, treškārt, būtu nepieciešami šajā nolūkā (samērīgums). Saskaņā ar doktrīnu Tiesa šo pārbaudi piemēro stingrākā un sistemātiskā veidā netiešās diskriminācijas pilsonības dēļ jomā nekā jomās, uz kurām attiecas Direktīva 79/7. Skat. it īpaši Barnard, C., un Hepple, B., “Indirect Discrimination: Interpreting Seymour‑Smith”, Cambridge Law Journal, 58(2), 1999, 399.–412. lpp., it īpaši 409.–412. lpp.: “The real problem is that while the Court of Justice is capable of pronouncing on questions of formal equality, it lacks access to the statistical and social science advice which is needed to assess arguments about disparate impact and objective justification.” [“Patiesā problēma ir tā, ka, lai gan Tiesa spēj pieņemt lēmumus par formālās vienlīdzības jautājumiem, tai trūkst piekļuves statistikas un sociālo zinātņu ieteikumiem, kas ir nepieciešami, lai novērtētu argumentus par atšķirīgo ietekmi un objektīvu pamatojumu.”]; Bell, M., un Waddington, L., “More Equal than Others: Distinguishing European Union Equality Directives”, Common Market Law Review, 38. sēj., 2001, 587.–611. lpp., it īpaši 593. lpp., kā arī Vielle, P., un Wuiame, N., minēts iepriekš, 22. lpp. Par šīs pārbaudes stingras piemērošanas svarīgo nozīmi saistībā ar diskrimināciju dzimuma dēļ skat. Mulder, J., Indirect sex discrimination in employment. Theoretical analysis and reflections on the CJEU case law and national application of the concept of indirect sex discrimination, European Network of Legal experts in gender equality and non‑discrimination, Eiropas Komisija, Brisele, 2020, 130. lpp.

( 46 ) Spriedumi, 1999. gada 9. februāris, Seymour‑Smith un Perez (C‑167/97, EU:C:1999:60, 71. punkts); 2003. gada 20. marts, Kutz‑Bauer (C‑187/00, EU:C:2003:168, 57. punkts), kā arī 2003. gada 11. septembris, Steinicke (C‑77/02, EU:C:2003:458, 63. punkts). Skat. arī spriedumu, 2014. gada 15. janvāris, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, 27. punkts).

( 47 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382, 47. punkts).

( 48 ) Skat. šo secinājumu 65. punktu.

( 49 ) Skat. spriedumu, 2014. gada 17. jūlijs, Leone (C‑173/13, EU:C:2014:2090, 54. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumus, 1986. gada 13. maijs, Bilka‑Kaufhaus (170/84, EU:C:1986:204, 36. punkts); 1989. gada 13. jūlijs, Rinner‑Kühn (171/88, EU:C:1989:328, 14. punkts); 1994. gada 24. februāris, Roks u.c. (C‑343/92, EU:C:1994:71, 34. punkts), un 2019. gada 8. maijs, Villar Láiz (C‑161/18, EU:C:2019:382, 48. punkts).

( 50 ) Spriedums, 2014. gada 17. jūlijs, Leone (C‑173/13, EU:C:2014:2090, 55. un 56. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

( 51 ) Ņemot vērā šo netiešas diskriminācijas pastāvēšanas pārbaudes posmu, proti, pārbaudes attiecībā uz objektīviem pamatojumiem, doktrīnā ir paustas iebildes par Tiesas veikto pārbaudi. Saskaņā ar tajā pausto viedokli – šī pārbaude šķiet pārāk virspusēja visos gadījumos, kad tiek apgalvots, ka attiecīgais pasākums ir pamatots ar leģitīmiem sociālās politikas mērķiem. Skat. it īpaši Pennings, F., European Social Security Law, Intersentia, Antverpene, Oksforda un Portlenda, 2010, 322.–327. lpp.

( 52 ) Spriedums, 2014. gada 17. jūlijs, Leone (C‑173/13, EU:C:2014:2090, 59. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā doktrīnā ir uzsvērts – tas, ka ir minēts leģitīms mērķis, uzreiz nenozīmē, ka Direktīvā 79/7 paredzētā aizsardzība pret netiešu diskrimināciju būtu ierobežota. Skat. Tobler, C., Limites et potentiel du concept de discrimination indirecte, minēts iepriekš, 39. lpp.: “Tādēļ nav pārsteidzoši, ka Tiesa tiek kritizēta par to, ka tā dažus mērķus ir atzinusi par leģitīmiem.”

( 53 ) Turklāt TGSS esot uzsvērusi, ka šie darbinieki varot saņemt bezdarbnieka pabalstu, ja papildus tam, ka viņu darba attiecību pārtraukšana nav bijusi brīvprātīga, viņi ir veikuši iemaksas vispārējā sociālā nodrošinājuma sistēmā sešus gadus pirms viņu dalības sākšanas īpašajā sistēmā, kas piemērojama mājsaimniecībā nodarbinātām personām. Tomēr šķiet, ka tas izslēdz no tiesībām uz bezdarbnieka pabalstu tos darba ņēmējus, kuri vienmēr ir strādājuši par mājsaimniecībā nodarbinātām personām.

( 54 ) Šo mērķu kopīga pārbaude man šķiet atbilstoša, jo tie pārklājas un ir cieši saistīti viens ar otru.

( 55 ) Skat. it īpaši Geulette, A., minēts iepriekš, 555. lpp.

( 56 ) Skat. it īpaši Tobler, C., Indirect Discrimination. A Case Study into the Development of the Legal Concept of Indirect Discrimination under EC Law, minēts iepriekš, 61. un nākamās lpp., kā arī tajās minētā doktrīna: “The term “structural discrimination” refers to a type of discrimination with a much more complex nature. Structural discrimination arises from deeply rooted views, opinions and value judgments relied on in a given society or from societal, cultural, economic patterns and structures.” [“Jēdziens “strukturālā diskriminācija” attiecas uz daudz sarežģītāka rakstura diskriminācijas veidu. Strukturālā diskriminācija izriet no viedokļiem un vērtību skalas, kas ir dziļi iesakņojusies attiecīgajā sabiedrībā, vai no sociālajām, kultūras un ekonomiskajām shēmām un struktūrām.”]. Saistībā ar rasu diskrimināciju skat. arī Apvienoto Nāciju Organizācijas Augstā cilvēktiesību komisāra biroja (OHCHR) sniegto definīciju: “Discrimination can exist explicitly, through institutions, norms and values. [..] Structural discrimination primarily relates to the ways in which common behaviour and equal legislation and norms for everybody can affect, and obscure, discriminatory intent.” (FR), pieejama šādā tīmekļvietnes adresē: https://www.ohchr.org/Documents/Issues/Racism/IWG/Session8/MirjanaNajcevska.doc.

( 57 ) Par šo aspektu skat. it īpaši Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai “ES rīcības plāns 2017.–2019. gadam. Vīriešu un sieviešu darba samaksas atšķirības likvidēšana”, COM(2017) 678 final.

( 58 ) Kā ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek] ir atgādinājis secinājumos lietā SyndicatCFTC (C‑463/19, EU:C:2020:550, 52. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī lietā Instituto Nacional de la Seguridad Social (Piemaksa pie pensijas sievietēm, kurām ir bērni) (C‑450/18, EU:C:2019:696, 37. un 38. punkts), it īpaši atsaucoties uz spriedumiem, 1988. gada 25. oktobris, Komisija pret Franciju (312/86, EU:C:1988:485, 14. punkts); 2001. gada 29. novembris, Griesmar (C‑366/99, EU:C:2001:648, 56. punkts); 2009. gada 26. marts, Komisija pret Grieķiju (C‑559/07, EU:C:2009:198, 69. punkts), un 2015. gada 16. jūlijs, Maïstrellis (C‑222/14, EU:C:2015:473, 47. punkts).

( 59 ) Vielle, P., un Wuiame, N., minēts iepriekš, 24. lpp. Šajā ziņā skat. Vogel‑Polsky, E., “Genre et droit: les enjeux de la parité”, Cahiers du GEDISST (Groupe d’étude sur la division sociale et sexuelle du travail), Nr. 17, 1996, “Principes et enjeux de la parité”, 11.–31. lpp.: “Sieviešu profesionālās darbības segregācijas pamatā ekonomikā un darba vidē ir dzimumu sociālo attiecību kopums [vai] stereotipi, kas ir iesakņojušies kultūrā, izglītībā, skolu sistēmā, ģimenē un plašsaziņas līdzekļos [..].”

( 60 ) Vielle, P., un Wuiame, N., minēts iepriekš, 24. lpp.

( 61 ) Turpat, 24. lpp. Par izsmeļošu analīzi attiecībā uz Eiropas Savienības likumdevēja īstenotu pakāpenisku vienlīdzības stiprināšanu starp sieviešu un vīriešu dzimuma darba ņēmējiem to vecāku lomas izpildē skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā SyndicatCFTC (C‑463/19, EU:C:2020:550, 53. un nākamie punkti).

( 62 ) Šajā ziņā no Komisijas apsvērumiem izriet, ka, lai izskaidrotu pašreizējās atšķirības attiecībā uz dažādu veidu darba ņēmēju un it īpaši mājsaimniecībā nodarbinātu personu aizsardzību, Spānijas doktrīnā ir atsauce it īpaši uz to, ka šī grupa lielākoties sastāv no sievietēm un ka šīm sievietēm tradicionāli ir sociālā nodrošinājuma segums, pateicoties viņu ģimenes saitēm. Skat. it īpaši Otxoa Crespo, I., La Seguridad Social del empleo doméstico: evolución y perspectivas, Universidad del País Vasco – Euskal Herriko Unibertsitatea, 2012, 304. un 305. lpp. Pieejams šādā tīmekļvietnē: https://addi.ehu.es/bitstream/handle/10810/11601/9082‑090‑2‑OtxoaTH.pdf?sequence=6&isAllowed=y.

( 63 ) Spānijas valdība, atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē, norādīja, ka privātie autovadītāji ir iekļauti vispārējā sociālā nodrošinājuma sistēmā un veic iemaksas attiecībā uz bezdarbnieka pabalstiem.

( 64 ) Travail décent pour les travailleurs domestiques, Ziņojums IV(1), Starptautiskā Darba konference, Ženēva, 99. sesija, 2010, 1.–134. lpp. Attiecībā uz profesionālās jomas segregāciju skat. Rodríguez Escanciano, S., “Condiciones de trabajo y discriminación salarial por razón de sexo”, Derecho Social de la Unión Europea. Aplicación por el Tribunal de Justicia, Casas Baamonde, M. E., un Gil Alburquerque, R. (red.), Francis Lefebvre, 2019, 269.–307. lpp., it īpaši 280. un nākamās lpp.

( 65 ) Spriedums, 2014. gada 17. jūlijs, Leone (C‑173/13, EU:C:2014:2090, 53. punkts).

( 66 ) Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2007. gada 16. oktobris, Palacios de la Villa (C‑411/05, EU:C:2007:604, 72. punkts).

( 67 ) Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 9. februāris, Seymour‑Smith un Perez (C‑167/97, EU:C:1999:60, 76. punkts); 2003. gada 20. marts, Kutz‑Bauer (C‑187/00, EU:C:2003:168, 58. punkts); 2003. gada 11. septembris, Steinicke (C‑77/02, EU:C:2003:458, 64. punkts), kā arī 2009. gada 5. marts, Age Concern England (C‑388/07, EU:C:2009:128, 51. punkts).

( 68 ) Skat. šo secinājumu 65. punktā atgādināto judikatūru.

( 69 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 17. jūlijs, Leone (C‑173/13, EU:C:2014:2090, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 70 ) Šajā saistībā skat. šo secinājumu 81. punktu.

( 71 ) No Spānijas valdības mutvārdu apsvērumiem izriet, ka šī sistēma sedz arī riskus saistībā ar grūtniecību un barošanu ar krūti, maternitāti un paternitāti, kā arī nāves un apgādnieka zaudējuma risku.

( 72 ) Komisija kā piemēru min vienkāršotu dažu pakalpojumu apmaksas veidu (franču val. – chèque service), kas pastāv Francijā un Beļģijā, dažiem darba devējiem paredzētu pilnīgu vai daļēju iemaksu samazinājumu vai atbrīvojumu no tām, kā arī papildu prēmijas vai nodokļu atskaitījumus.

( 73 ) Skat. šo secinājumu 75. punktu.

( 74 ) 2011. gada 14. novembraReal Decreto 1620/2011 por el que se regula la relación laboral de carácter especial del servicio del hogar familiar (Karaļa dekrēts 1620/2011, kurā reglamentētas īpašas darba attiecības, kurās ietilpst mājsaimniecības pakalpojumi; BOE Nr. 277, 2011. gada 17. novembris, 119046. lpp.).

( 75 ) Šajā ziņā CJ tiesas sēdē norādīja, ka minēto darbinieku dalības sociālā nodrošinājuma sistēmā skaits 2012. gadā ir pieaudzis no 296949 līdz 414453 darba ņēmējiem.

( 76 ) Rakstveida apsvērumos TGSS tomēr norādīja, ka dalībnieku skaits pēc tam – laikā no 2012. līdz 2019. gadam – ir samazinājies.

( 77 ) Kā esmu norādījis šo secinājumu 63. zemsvītras piezīmē, Spānijas valdība, atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē, norādīja, ka privātie autovadītāji veic iemaksas bezdarba gadījumam.

( 78 ) Rakstveida apsvērumos Komisija atsaucas uz parlamentāru jautājumu, kuru Eiropas Parlamenta Spānijas deputāti ir nosūtījuši Komisijai (P‑128/2020) un kurā attiecībā uz iespēju pārbaudīt dzīvesvietas, lai atklātu krāpšanu, bija norādīts, ka “Tribunal Supremo (Augstākā tiesa (Spānija)) pieprasa tādus pašus nosacījumus (pierādījumus par krāpšanu, nepieciešamības un samērīguma principus), lai pārbaudītu uzņēmumu vai dzīvesvietu”. Pieejams tīmekļvietnē: https://www.europarl.europa.eu/doceo/document/P‑9‑2020‑000128_EN.html.

( 79 ) Šajā ziņā TGSS tiesas sēdē paskaidroja, ka pagaidu darbnespējas pabalsts ir izdevīgāks, jo to izmaksā, sākot no devītās dienas, nevis no piecpadsmitās.

( 80 ) Iesniedzējtiesa norāda, ka tad, ja mājsaimniecībā nodarbināto personu nodarbinātība beidzas ar viņām nesaistītu iemeslu dēļ, neiespējamība saņemt bezdarbnieka pabalstu nozīmē arī neiespējamību saņemt citus sociālos pabalstus, kas ir atkarīgi no tiesību uz šo minēto pabalstu izbeigšanās. Šajā saistībā skat. šo secinājumu 16. punktu.

( 81 ) 2020. gada 31. martaReal Decreto‑ley 11/2020 por el que se adoptan medidas urgentes complementarias en el ámbito social y económico para hacer frente al COVID‑19 (Karaļa dekrētlikums 11/2020 par steidzamu papildu pasākumu veikšanu sociālajā un ekonomiskajā jomā, lai vērstos pret Covid‑19 sekām; 2020. gada 1. aprīļaBOE Nr. 91) 30. pants.

( 82 ) Skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 17. jūlijs, Leone (C‑173/13, EU:C:2014:2090, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 83 ) Šajā ziņā Spānijas valdība tiesas sēdē norādīja, ka ir sākti pasākumi šīs konvencijas ratificēšanai, kā rezultātā varētu tikt atzītas mājsaimniecībā nodarbināto personu tiesības uz aizsardzību pret bezdarbu.