ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32

Vispārējā tiesa pārbaudīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus apstrīdētā sprieduma 36. un 37. punktā. Lai gan dažu šo argumentu, tādu kā argumenta par abu sabiedrību rūpniecisko darbību raksturu, to ekonomisko vērtību, ārējo kadru izmantošanu un Spānijas sabiedrību tiesībām, noraidīšana ir pamatota vienīgi īsi, tas tomēr nemaina to, ka šis pamatojums ir pietiekams, lai ļautu apelācijas sūdzības iesniedzējai saprast iemeslus, uz kuriem Vispārējā tiesa balstījusies. No minētajiem punktiem izriet, ka Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka šie apstākļi nebija tādi, kas ļautu apšaubīt tādu apstākļu – uz kuriem Komisija bija atsaukusies, lai apstiprinātu prezumpciju, saskaņā ar kuru, ņemot vērā to, ka gandrīz viss ASPLA kapitāls piederēja apelācijas sūdzības iesniedzējai, varēja tikt prezumēts, ka tā īstenoja izšķirošu ietekmi uz tās meitasuzņēmumu, – kā apelācijas sūdzības iesniedzējas augstākās vadības loma attiecībā uz abu sabiedrību darbību un to valžu lielā mērā identiskā sastāva praktiskā ietekme pierādījumu spēku.
4

TRIPs līguma III nodaļā tostarp ir ietverts 41. panta 1.–4. punkts, kuros paredzēts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka realizēšanas procedūras, kā precizēts šajā daļā, ir iespējamas saskaņā ar to likumiem tā, lai atļautu efektīvu darbību pret jebkuru šajā līgumā ietverto intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma aktu, ieskaitot steidzamus tiesiskās aizsardzības līdzekļus, lai novērstu pārkāpumus, un līdzekļus, kas attur no turpmākiem pārkāpumiem. Šīs procedūras tiek piemērotas tādējādi, lai izvairītos no barjeru radīšanas likumīgai tirdzniecībai un nodrošinātu aizsardzības līdzekļus pret to ļaunprātīgu izmantošanu. 2. Procedūras attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesību realizēšanas nodrošināšanu ir godīgas un objektīvas. Tās nav nevajadzīgi sarežģītas vai dārgas, tās nenosaka nepamatotus termiņus vai nerada neattaisnotu aizkavēšanos. 3. Procesuālie lēmumi tiek fiksēti rakstveidā (vēlams), un tie ir pamatoti. Tie bez nevajadzīgas aizkavēšanas kļūst pieejami vismaz procesa pusēm. Procesuālie lēmumi tiek pamatoti vienīgi ar pierādījumiem, par kuriem pusēm tika dota iespēja izteikties. 4. Procesa pusēm tiek dota galīgo administratīvo lēmumu pārbaudes iespēja, ko veic tiesu varas institūcija, un atbilstoši dalībvalsts likumdošanas [tiesību] aktiem attiecībā uz lietas nozīmīgumu iespēja pārbaudīt vismaz sākotnējo tiesas procesuālo lēmumu tiesiskos aspektus. [..]”
12

Pēc tam Vispārējā tiesa atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar apgalvot ne to, ka risks, ka kāda iestāde no jauna varētu tikt apstiprināta par woco, būs minimāls, ne arī to, ka iepriekš apstiprinātās wocos apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī būtu bijušas identificējamas. Šajā ziņā tā ir atgādinājusi, ka iespēja noteikt to tiesību subjektu skaitu vai pat identitāti, kam ir piemērojams pasākums, nenozīmē, ka ir jāuzskata, ka šis pasākums šos subjektus skar individuāli.
7

Regulas Nr. 528/2012 80. pantā “Maksas un atlīdzība” ir noteikts: “1. Balstoties uz 3. punktā izklāstītajiem principiem, Komisija pieņem īstenošanas regulu, ar kuru nosaka: a) maksas, kas maksājamas Aģentūrai, tostarp gada maksu par produktiem, kam piešķirta Savienības atļauja saskaņā ar VIII nodaļu, un maksu par pieteikumiem savstarpējai atzīšanai saskaņā ar VII nodaļu; b) noteikumus, lai definētu nosacījumus maksas samazināšanai, atbrīvošanai no maksas un izdevumu atlīdzināšanai tam Biocīdu komitejas loceklim, kurš darbojas kā referents; un c) piemērojamos maksāšanas noteikumus.” Šo Īstenošanas regulu pieņem saskaņā ar 82. panta 3. punktā minēto pārbaudes procedūru. Tā attiecas tikai uz maksām, kas maksājamas Aģentūrai. Aģentūra var iekasēt maksājumus par citiem tās sniegtiem pakalpojumiem. Maksas, kas maksājamas Aģentūrai, nosaka tādā apjomā, lai nodrošinātu to, ka ieņēmumi no šīm maksām kopā ar citiem Aģentūras ieņēmumiem saskaņā ar šo regulu ir pietiekami, lai segtu sniegto pakalpojumu izmaksas. Aģentūra publisko noteiktās maksas. 2. Dalībvalstis tieši iekasē maksas no pieteikuma iesniedzējiem par pakalpojumiem, ko tās sniedz attiecībā uz šajā regulā noteiktajām procedūrām, tostarp par pakalpojumiem, ko veikušas dalībvalstu kompetentās iestādes, darbojoties kā kompetentās iestādes, kas veic novērtēšanu. Balstoties uz 3. punktā izklāstītajiem principiem, Komisija sniedz norādes attiecībā uz maksu saskaņoto struktūru. Dalībvalstis var iekasēt gada maksu par biocīdu piedāvāšanu to tirgos. Dalībvalstis var iekasēt atlīdzību par citiem to sniegtiem pakalpojumiem. Dalībvalstis nosaka un publicē maksu apmērus, kas maksājami to kompetentajām iestādēm. 3. Gan uz 1. punktā minētās īstenošanas regulas, gan uz dalībvalstu pašu noteikumiem par maksām attiecas šādi principi: a) maksas tiek noteiktas tādā apmērā, lai nodrošinātu to, ka ieņēmumi no šīm maksām principā ir pietiekami, lai segtu sniegto pakalpojumu izmaksas, un nepārsniedz to, kas vajadzīgs šo izmaksu segšanai; b) maksu daļēji atlīdzina, ja pieteikuma iesniedzējs pieprasīto informāciju neiesniedz paredzētajā termiņā; c) vajadzības gadījumā ņem vērā MVU īpašās vajadzības, tostarp iespēju sadalīt maksu vairākās iemaksās un posmos; d) maksu struktūrā un apmērā ņem vērā to, vai informācija ir iesniegta kopīgi vai atsevišķi; e) pienācīgi pamatotos apstākļos un ja tam piekrīt Aģentūra vai kompetentā iestāde, ir iespējama pilnīga vai daļēja atbrīvošana no maksas; un f) termiņus maksām nosaka, pienācīgi ņemot vērā šajā regulā paredzēto procedūru termiņus.”
27

Kā norāda Komisija savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos un ģenerāladvokāts savu secinājumu 34. un nākamajos punktos, šīs regulas 11. panta 2. punktā nav ietverts ierobežojums attiecībā uz fizisko vai juridisko personu, kuras var tikt uzskatītas par tādām, kas ietilpst attiecīgās nozares specializēto personu lokā, darbību raksturu. Turklāt no šīs tiesību normas formulējuma, un it īpaši no fakta, ka tajā kā nereģistrētu dizainparaugu nodošanas atklātībā sabiedrībai veids ir paredzēta izmantošana tirdzniecībā un ir noteikts pienākums ņemt vērā “parasto uzņēmējdarbības gaitu”, izvērtējot, vai faktus, kas rada nodošanu atklātībā, var uzzināt specializēto personu loks, izriet, ka tirgotāji, kuri nav piedalījušies attiecīgā izstrādājuma izstrādē, principā nevar tikt izslēgti no to personu loka, kuras var uzskatīt par tādām, kuras ietilpst minētajā specializēto personu lokā.
17

Gan no EKL 62. panta 2. punkta a) apakšpunkta teksta, gan no tā mērķa izriet, ka ar šo tiesību normu Padome ir pilnvarota noteikt kontroļu, kas tiek veiktas uz Eiropas Savienības ārējām robežām un kas ir paredzētas to šķērsojošo personu identitātes pārbaudei, norisi. Tā kā šādā kontrolē ir noteikti jāuzrāda dokumenti, kas ļauj konstatēt šo identitāti, līdz ar to EKL 62. panta 2. punkta a) apakšpunktā Padomei ir atļauts pieņemt normatīvas tiesību normas attiecībā uz šādiem dokumentiem, it īpaši pasēm.
18

Iesniedzējtiesa šaubās par to, kā Gerechtshof te Amsterdam ir interpretējusi jēdzienu “pietiekams iemesls”. No vienas puses, šis jēdziens, kas paredzēts Beniluksa konvencijas 2.20. panta 1. punkta c) apakšpunktā, būtu jāinterpretē atbilstoši Direktīvas 89/104 5. panta 2. punktam. No otras puses, Eiropas Savienības Tiesa 2011. gada 22. septembra spriedumā lietā C-323/09 Interflora un Interflora British Unit (Krājums, I-8625. lpp.) minētajam jēdzienam ir piešķīrusi plašāku tvērumu, kā to ir darījusi Cour de justice Benelux iepriekš minētajā spriedumā lietā Colgate Palmolive/Bols (“Claeryn/Klarein”).
49

OSA, kā arī Čehijas Republikas un Austrijas valdības izsaka šaubas par trešā jautājuma pieņemamību. Patiesi, no iesniedzējtiesas lēmuma neizriet, ka Léčebné lázně būtu centusies noslēgt līgumu ar citā dalībvalstī dibinātu autortiesību aģentūru. Tāpat arī atbilde uz trešo jautājumu nekādi neietekmēs strīda atrisinājumu pamatlietā. Neatkarīgi no tā, kāda būs šī atbilde, tā neatbrīvos Léčebné lázně no pienākuma izmaksāt OSA strīdīgo kompensāciju.
42

Tā kā galalietotājam vairs nav jāizmanto datubāzes mājas lapa un meklēšanas veidlapa, ir iespējams, ka šīs datubāzes veidotājs saņem mazāk ieņēmumu no reklāmas, kas parādās šajā mājas lapā vai šajā meklēšanas veidlapā, it īpaši, ciktāl saimnieciskās darbības subjektiem, kuri vēlas izvietot sludinājumus tiešsaistē, šķistu izdevīgāk to darīt īpašmeklēšanas metameklētāja interneta vietnē, nevis kādā no datubāzēm, kuru ietver šis metameklētājs.
19

Turklāt tā norāda, ka Tiesa savā 2002. gada 15. oktobra spriedumā lietā C-427/98 Komisija/Vācija (Recueil, I-8315. lpp.) ir atzinusi, ka dalībvalstīm ir tiesības nepiemērot Tiesas formulētos principus iepriekšminētajā spriedumā lietā Elida Gibbs, ja pamatpakalpojums ir atbrīvots no nodokļa. Iesniedzējtiesa saistībā ar to uzskata, ka iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Vācija ir jāsaprot tādējādi, ka Tiesas formulētie principi iepriekšminētajā spriedumā lietā Elida Gibbs nav jāpiemēro, ja izplatīšanas ķēdes pēdējā pakalpojuma sniegšana ir atbrīvota no nodokļa. Ja uz pamatpakalpojumu sniegšanu attiecas īpašais režīms, kas ir ieviests ar Sestās direktīvas 26. pantu, ar šī panta 3. punktu tie tiek pielīdzināti no nodokļa atbrīvotai starpniecības darbībai, ja darījumus, kuru nodrošināšanu pakalpojumu sniedzējs lūdz citiem nodokļu maksātājiem, pēdējie minētie veic ārpus Eiropas Savienības. Ja šie darījumi tiek veikti gan Savienībā, gan ārpus tās, tad pakalpojumu sniegšana ir tikai daļēji atbrīvota no nodokļa.
2

Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prasību, ko Eli Lilly and Company Ltd (turpmāk tekstā – “Eli Lilly”) cēlusi pret Human Genome Sciences Inc. (turpmāk tekstā – “HGS”), lai liegtu HGS saņemt jebkādu papildu aizsardzības sertifikātu (turpmāk tekstā – “PAS”), pamatojoties uz HGS piederošo pamatpatentu un tirdzniecības atļauju (turpmāk tekstā – “TA”), ko Eli Lilly vistuvākajā laikā plāno pieprasīt un tad iegūt, lai tā varētu tirgot zāles, kuru sastāvā ir tās izstrādātā un ražotā antiviela.
17

Ar 2003. gada 2. jūnija Regulu (EK) Nr. 964/2003, ar ko nosaka galīgos antidempinga maksājumus dažu dzelzs vai tērauda cauruļu savienotājelementu importam, kuru izcelsme ir Ķīnas Tautas Republikā vai Taivānā, neatkarīgi no tā, vai ir norādīta to izcelsme Taivānā (OV L 139, 1. lpp.), Eiropas Savienības Padome ir noteikusi galīgos antidempinga maksājumus dažu, it īpaši Ķīnas izcelsmes, dzelzs vai tērauda cauruļu savienotājelementu, kuru lielākais ārējais diametrs nepārsniedz 609,6 mm un kuri ir paredzēti sadurmetināšanai vai izmantošanai citiem mērķiem, ko klasificē ar KN kodu ex 7307 99 90, importam. Pamatlietas faktu norises datumā spēkā esošais minētajiem no Ķīnas importētajiem ražojumiem piemērojamais antidempinga maksājums bija 58,6 %.
19

Vispārējā tiesa noraidīja arī piecus pakārtoti izvirzītos pamatus par naudas soda samazināšanu. Attiecībā uz it īpaši ceturtā pamata pirmo daļu par to, ka Komisija, aprēķinot naudas soda apmēru, esot ņēmusi vērā pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu, lai gan tā neesot bijusi izmērāma, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 117. punktā nosprieda, ka “tādējādi, kā izriet no [1998. gada] pamatnostādņu formulējuma, novērtējot pārkāpuma smagumu, pārkāpuma faktiskā ietekme uz tirgu ir jāņem vērā vienīgi tad, ja to ir iespējams izmērīt”. Minētā sprieduma 118. punktā Vispārējā tiesa šī iemesla dēļ noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka tai būtu jāsamazina Komisijas uzliktā naudas soda summa, ja pārkāpuma ietekme uz tirgu nevar tikt izmērīta. Šajā kontekstā tā nošķīra šo lietu no lietas, kurā tika pasludināts tās 2006. gada 5. aprīļa spriedums T-279/02 (Krājums, II-897. lpp.), uz kuru bija atsaukusies apelācijas sūdzības iesniedzēja. Šajā nolūkā šī paša sprieduma 119. punktā tā konstatēja, ka “izskatāmajā lietā nedz Komisija ir apgalvojusi, ka tā spētu izmērīt pārkāpuma ietekmi uz tirgu, nedz arī [apelācijas sūdzības iesniedzēja] ir izvirzījusi jebkādus argumentus vai iesniegusi jebkādus materiālus, kas varētu liecināt par to, ka kartelis faktiski nedarbojās un ka līdz ar to tam nebija nekādas ietekmes uz tirgu”.
49

Tomēr nevar apstrīdēt, ka ikviens procesuālo noteikumu pārkāpums noteikti nerada sekas, kas var ietekmēt šāda lēmuma saturu, un ka līdz ar to tādā gadījumā to nevar uzskatīt par tādu, kas liedz tās personas tiesības, kura to ir izvirzījusi. Šādā gadījumā nešķiet, ka Direktīvas 85/337 mērķis, kas ir sniegt konkrētai sabiedrības daļai plašu iespēju vērties tiesā, tiktu apdraudēts, ja dalībvalsts tiesībās tiktu uzskatīts, ka prasītājs, kas balstās uz šāda rakstura pārkāpumu, būtu uzskatāms par tādu, kas nevar izmantot savas tiesības, un līdz ar to par tādu, kurš ir tiesīgs apstrīdēt šādu lēmumu.
11

Šīs pašas direktīvas 17. pantā ir noteikts: “1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tirdzniecības pārstāvis pēc pārstāvja līguma izbeigšanas saņem atlīdzību saskaņā ar 2. punktu vai kompensāciju par zaudējumiem saskaņā ar 3. punktu. a) Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja [un tiktāl, ciktāl]: — viņš pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem, un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šādiem klientiem, un — šī atlīdzība jāmaksā [šīs atlīdzības izmaksa ir taisnīga], ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem. Dalībvalstis var paredzēt, ka šajos nosacījumos jāietver arī tas, vai piemēro tirdzniecības ierobežošanas klauzulu 20. panta nozīmē; b) atlīdzības summa nedrīkst būt lielāka par viena gada atlīdzības summu, ko aprēķina no tirdzniecības pārstāvja gada vidējā atalgojuma iepriekšējos piecos gados, un, ja līgums noslēgts pirms mazāk nekā pieciem gadiem, atlīdzību aprēķina no vidējā atalgojuma konkrētajā laika posmā; c) šādas atlīdzības piešķiršana neliedz tirdzniecības pārstāvim pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu. 3. Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz kompensāciju par zaudējumiem, ko viņš cieš tādēļ, ka izbeigtas viņa attiecības ar pilnvarotāju. Šādi zaudējumi var rasties īpaši tad, ja attiecības izbeidz šādos apstākļos: — tirdzniecības pārstāvim ir liegta komisijas nauda, ko viņam būtu devusi pienācīga pārstāvja līguma izpilde, nodrošinot pilnvarotājam būtiskus ienākumus, kas saistīti ar tirdzniecības pārstāvja darbību, — un/vai tirdzniecības pārstāvim nav dota iespēja dzēst izmaksas un izdevumus, kas viņam radušies, pildot pārstāvja līgumu saskaņā ar pilnvarotāja padomiem. [..] 5. Tirdzniecības pārstāvis zaudē savas tiesības uz atlīdzību gadījumos, kas paredzēti 2. punktā, vai uz zaudējumu kompensāciju gadījumos, kas paredzēti 3. punktā, ja gada laikā pēc līguma izbeigšanas viņš pilnvarotājam nav paziņojis, ka negatavojas atteikties no savām tiesībām. [..]”
6

Pēc Eiropas Kopienu Komisijas un Austrijas Republikas vienošanās, uz kuras pamata tika pieņemts Komisijas 2003. gada 30. aprīļa Lēmums C(2003) 1329, galīgā redakcija, par valsts atbalstu E 8/02 (OV C 175, 8. lpp.), līdz 2007. gada 1. aprīlimAusfallhaftung bija jāatceļ. Uz visām 2003. gada 2. aprīlī esošajām saistībām Ausfallhaftung turpināja principā attiekties līdz to termiņa beigām. No 2003. gada 2. aprīļa līdz 2007. gada 1. aprīlimAusfallhaftung varēja saglabāt no jauna radītām saistībām ar nosacījumu, ka to termiņš beidzas pirms 2017. gada 30. septembra.
44

Attiecībā it īpaši uz atšķirību starp zālēm un medicīnas ierīcēm Direktīvas 93/42 1. panta 5. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka valsts iestādēm it īpaši ir jāņem vērā, kāds ir šā produkta galvenais iedarbības veids. Tādējādi no minētās direktīvas 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta izriet, ka tikai produkts, kas paredzēto iedarbību uz cilvēkiem galvenokārt panāk nevis ar farmakoloģiskiem, imunoloģiskiem vai metaboliskiem līdzekļiem, var tikt klasificēts kā medicīnas ierīce.
15

Šā paša kodeksa 308. pantā ir noteikts: “(1) Pabalsts, kas piešķirts par dzemdību atvaļinājumam vai bērna uzņemšanas [saistībā ar adopciju] atvaļinājumam sekojošu atvaļinājumu, nevar tikt izmaksāts līdztekus ne bērna audzināšanas pabalstam vai tāda paša veida pabalstam, kas nav Luksemburgas pabalsts, ne pabalstam, kas nav Luksemburgas pabalsts, saistībā ar bērna kopšanas atvaļinājumu, kas piešķirts par vienu vai vairākiem tiem pašiem bērniem, izņemot pagarināto bērna audzināšanas pabalstu par trīs vai vairāk bērniem vai par bērnu invalīdu, ne arī līdzvērtīgam pabalstam, kas nav Luksemburgas pabalsts. (2) Gadījumā, ja viens no vecākiem, neskatoties uz pabalstu pārklāšanās aizliegumu un pat pēc pabalsta maksāšanas beigām, lūdz un pieņem pabalstu, kas nav Luksemburgas pabalsts, kāds tas noteikts iepriekšējā punktā attiecībā uz laikposmu līdz bērna divu gadu vecumam, jau pārskaitītie pabalsta ikmēneša maksājumi ir jāatlīdzina. Pārklāšanās ar 299. pantā paredzēto bērna audzināšanas pabalstu gadījumā pabalsts par bērna kopšanas atvaļinājumu tiek saglabāts un jau izmaksāto bērna audzināšanas pabalstu summu kompensē, ieturot no atlikušajiem [pabalsta par bērna kopšanas atvaļinājumu] ikmēneša maksājumiem. Ja to vairs nevar kompensēt, tad iepriekš minētā summa ir jāatlīdzina. (3) Vecākam, kurš ir saņēmis bērna audzināšanas pabalstu vai tāda paša veida pabalstu, kas nav Luksemburgas pabalsts, par to pašu bērnu vairs nav tiesību saņemt pabalstu, kas piešķirts par atvaļinājumu (kas paņemts otrām kārtām), līdz bērns sasniedz piecu gadu vecumu. (4) Pabalsts, kas piešķirts par atvaļinājumu, kas paņemts (otrām kārtām), līdz bērns sasniedz piecu gadu vecumu, nevar tikt maksāts līdztekus bērna audzināšanas pabalstam vai tāda paša veida pabalstam, kas nav Luksemburgas pabalsts, ko pieprasījis otrs vecāks par vienu vai vairākiem tiem pašiem bērniem, izņemot pagarināto bērna audzināšanas pabalstu par trīs vai vairāk bērniem vai par bērnu invalīdu, vai līdzvērtīgam pabalstam, kas nav Luksemburgas pabalsts. Gadījumā, ja abi pabalsti tiek pieprasīti par vienu un to pašu laikposmu, tiek izmaksāts vienīgi pabalsts par bērna kopšanas atvaļinājumu. Summa, kas atbilst līdztekus pabalstam par bērna kopšanas atvaļinājumu izmaksātajiem bērna audzināšanas pabalsta ikmēneša maksājumiem vai pabalstam, kas nav Luksemburgas pabalsts, tiek kompensēta, ieturot no atlikušajiem [pabalsta par bērna kopšanas atvaļinājumu] ikmēneša maksājumiem. Ja to nevar kompensēt, tad iepriekš minētā summa ir jāatlīdzina. (5) Gadījumā, ja vienam vecākam ir tiesības uz diviem pabalstiem par diviem dažādiem bērniem, bērna audzināšanas pabalsta ikmēneša maksājumi tiek apturēti uz bērna kopšanas atvaļinājuma laiku. Tāda paša veida pabalsta ikmēneša summa, kurš tiek maksāts saskaņā ar tiesību aktiem, kas nav Luksemburgas tiesību akti, tiek atskaitīta no pabalsta, kas piešķirts par bērna kopšanas atvaļinājumu, mēneša summas līdz sešiem mēneša maksājumiem par katru bērnu. Ja to nevar kompensēt, tad iepriekš minētā summa ir jāatlīdzina.”
4

Direktīvas 2004/8 preambulas 1., 5., 24., 26., 31. un 32. apsvērumā ir noteikts: “(1) Pašlaik Kopienā nepietiekami izmanto koģenerācijas kā enerģijas taupīšanas līdzekļa potenciālu. Augstas efektivitātes koģenerācijas, kas balstīta uz lietderīgā siltuma pieprasījumu, veicināšana ir Kopienas prioritāte, ievērojot iespējamo ieguvumu no koģenerācijas attiecībā uz primārās enerģijas taupīšanu, elektrotīklu zudumu novēršanu un emisiju, jo īpaši siltumnīcefekta gāzu emisiju, samazināšanu. Bez tam efektīva koģenerācijā saražotās enerģijas izmantošana var pozitīvi ietekmēt arī energoapgādes drošību un Eiropas Savienības un tās dalībvalstu konkurētspēju. Tādēļ jāveic pasākumi, lai nodrošinātu šā potenciāla labāku izmantošanu iekšējā enerģijas tirgū. [..] (5) Biežāka koģenerācijas izmantošana, kas vērsta uz to, lai taupītu primāro enerģiju, varētu veidot nozīmīgu daļu to pasākumu kompleksā, kas vajadzīgi, lai izpildītu prasības, ko paredz Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējai konvencijai par klimata pārmaiņām pievienotais Kioto protokols [turpmāk tekstā – “Kioto protokols”] [..] [..] (24) Valsts atbalstam jābūt samērīgam ar noteikumiem Kopienas pamatnostādnēs par valsts atbalstu vides aizsardzībai [OV C 31, 3. lpp; turpmāk tekstā – “Kopienu pamatnostādnes”], ieskaitot noteikumus, kas attiecas uz atbalsta neuzkrāšanu. Pašlaik šajās pamatnostādnēs atļauts sniegt konkrētus valsts atbalsta veidus, ja iespējams pierādīt, ka šis atbalsta pasākums labvēlīgi ietekmē vides aizsardzību tāpēc, ka konversijas efektivitāte ir īpaši augsta, šie pasākumi ļauj samazināt enerģijas patēriņu vai enerģijas ražošanas process ir videi nekaitīgāks. Dažos gadījumos šis atbalsts ir vajadzīgs, lai pilnīgāk izmantotu koģenerācijas potenciālu un jo īpaši lai ņemtu vērā nepieciešamību internalizēt ārējās izmaksas. [..] (26) Dalībvalstis pielieto dažādus mehānismus, ieskaitot ieguldījumu atbalstu, atbrīvojumu no nodokļiem vai to samazināšanu, zaļos sertifikātus un tiešās cenu atbalsta shēmas, lai valsts līmenī atbalstītu koģenerācijas izmantošanu. Lai saglabātu ieguldītāju uzticību, svarīgs veids, kā sasniegt šīs direktīvas mērķi, ir garantēt minēto mehānismu pienācīgu darbību, līdz sāk darboties saskaņota Kopienas sistēma. Komisija plāno pārraudzīt stāvokli un ziņot par valsts atbalsta plānu piemērošanā gūto pieredzi. [..] (31) Koģenerācijas kopējā efektivitāte un ilgtspējība ir atkarīga no daudziem faktoriem, piemēram, no izmantotās tehnoloģijas, kurināma veida, slodzes līknēm, stacijas lieluma un arī no siltuma īpašībām. [..] (32) Saskaņā ar subsidiaritātes un proporcionalitātes principiem, kas izklāstīti Līguma 5. pantā, Kopienas līmenī jāievieš vispārēji pamatprincipi koģenerācijas veicināšanai iekšējā enerģijas tirgū, taču to īstenošana jāatstāj dalībvalstu ziņā, tādējādi ļaujot katrai dalībvalstij pašai izvēlēties to režīmu, kas vislabāk atbilst tās konkrētajai situācijai. Šī direktīva nepārsniedz minēto mērķu sasniegšanai vajadzīgo minimumu un to, kas ir vajadzīgs šim nolūkam.”
22

Vispirms ir jāatgādina, ka “veselīguma norāde” Regulas Nr. 1924/2006 2. panta 2. punkta 5. punkta izpratnē ir definēta, izmantojot saikni, kādai ir jāpastāv starp pārtikas produktu vai kādu tā sastāvdaļu, no vienas puses, un veselību, no otras puses; šajā definīcijā nav precizēts ne tas, vai šai saiknei ir jābūt tiešai vai netiešai, ne tas, cik tai ir jābūt intensīvai vai ilgstošai, no kā izriet, ka jēdziens “saikne” ir jāinterpretē plaši (skat. 2012. gada 6. septembra spriedumu lietā C-544/10 Deutsches Weintor, 34. punkts).
16

Šādos apstākļos Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Ja tirgotājam ir atsevišķi reģistrētas Kopienas preču zīmes attiecībā uz a) grafisku preču zīmi un b) vārdisku preču zīmi un tas abas šīs preču zīmes izmanto kopā, vai šādu izmantošanu var uzskatīt par grafiskas preču zīmes izmantošanu atbilstoši Regulas [Nr. 207/2009] 15. un 51. pantam? Apstiprinošas atbildes gadījumā, kā ir jānovērtē grafiskas preču zīmes izmantošana? [..] 2) Vai rodas atšķirība no tā, ka: a) vārdiska preču zīme atrodas uz grafiskas figūras, b) tirgotājam ir arī kombinēta preču zīme, kas sastāv no grafiskas figūras un vārdiskas preču zīmes, kura ir reģistrēta kā Kopienas preču zīme? 3) Vai atbilde uz [pirmo un otro] jautājumu ir atkarīga no tā, vai vidusmēra patērētājs uztver grafisko preču zīmi un vārdus, [pirmkārt], kā divas dažādas zīmes vai, [otrkārt], tādējādi, ka katrai no tām piemīt autonoma atšķirīga loma? Ja tā, tad cik lielā mērā? 4) Vai gadījumā, ja Kopienas preču zīme nav reģistrēta attiecībā uz noteiktu krāsu, taču tās īpašnieks to ir plaši izmantojis noteiktā krāsā vai krāsu kombinācijā tādējādi, ka lielai daļai sabiedrības (lielā daļā, taču ne visā Savienībā) tā asociējas ar šo krāsu vai krāsu kombināciju, krāsa vai krāsas, kādās atbildētāja izmanto strīdīgo apzīmējumu, ietekmē visaptverošo vērtējumu attiecībā uz sajaukšanas iespēju [Regulas Nr. 207/2009] 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē vai netaisnīgi gūtu labumu [šīs regulas] 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē? Ja tā, tad cik lielā mērā? 5) Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai visaptverošajā vērtējumā ietilpst fakts, ka pats atbildētājs lielai daļai sabiedrības asociējas ar noteiktu krāsu vai krāsu kombināciju, ko tas izmanto apstrīdētajā apzīmējumā?”