ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK] SECINĀJUMI,

sniegti 2009. gada 8. septembrī ( )

Lieta C‑215/08

E. Friz GmbH

pret

Carsten von der Heyden

(Bundesgerichtshof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Direktīva 85/577/EEK – Patērētāju tiesību aizsardzība gadījumos, kad līgumi ir noslēgti ārpus uzņēmuma telpām – Piemērošanas joma – Pievienošanās slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība (societas) – Atteikšanās no līguma – Ex nunc iedarbība









Satura rādītājs





I – Ievads

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

B – Valsts tiesiskais regulējums

III – Fakti, pamata prāva un lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu

IV – Tiesvedība Tiesā

V – Lietas dalībnieku argumenti

A – Pieņemamība

B – Pirmais prejudiciālais jautājums

C – Otrais prejudiciālais jautājums

VI – Ģenerāladvokātes vērtējums

A – Ievads

B – Pieņemamība

C – Pirmais prejudiciālais jautājums

1) Pamatjēdzieni

a) Slēgts nekustamo īpašumu fonds

b) Civiltiesību sabiedrība

2) Par to, vai pievienošanās slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, ietilpst Direktīvas 85/577 piemērošanas jomā

a) Līguma Direktīvas 85/577 nozīmē pastāvēšanas nosacījumi

b) Izņēmumi saskaņā ar Direktīvas 85/577 3. panta 2. punktu

i) Līgumi par nekustamajiem īpašumiem

ii) Vērtspapīru līgumi

3) Vācijas HWiG piemērošanas joma

4) Ierosinātais risinājums attiecībā uz pirmo jautājumu

D – Otrais prejudiciālais jautājums

1) Informācijas sniegšana par atteikuma tiesībām

2) Juridiskā analīze pēc būtības

3) Ierosinātais risinājums attiecībā uz otro jautājumu

E – Secinājums

VII – Secinājumi





I – Ievads

1. Šajā lietā par to, kā interpretēt Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām ( ) (turpmāk tekstā – “Direktīva 85/577”), ir izvirzīti divi tiesību jautājumi. Jānoskaidro, pirmkārt, vai Direktīva 85/577 ir piemērojama gadījumā, kad notiek pievienošanās slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, un, otrkārt, vai tiesiskajām sekām, kādas rada atteikšanās no šāda fonda, ir ex tunc vai ex nunc iedarbība.

2. Šīs lietas īpatnība ir tā, ka izvirzītie problēmjautājumi attiecas uz divām tiesību jomām: patērētāju tiesību aizsardzības jomu un sabiedrību tiesību jomu. Šajā sakarā Tiesai nolēmumā būs jāņem vērā īpašās pazīmes, kas piemīt sabiedrības līgumam, ar ko tiek izveidota civiltiesību sabiedrība, un jāizvērtē, vai Direktīva 85/577, kura sākotnēji bija izstrādāta abpusējiem līgumiem, ir piemērojama arī gadījumā, ja sabiedrībai pievienojas jauns sabiedrības dalībnieks, tādējādi kļūstot par sabiedrības līguma slēdzēju. Tajā pašā laikā īpašās pazīmes, kādas ir civiltiesību sabiedrībai, kas balstīta uz sabiedrības dalībnieku vienlīdzības principu, būs svarīgas, izvērtējot sekas, kādas rada atteikšanās no sabiedrības, jo, tā kā arī pārējiem sabiedrības dalībniekiem ir patērētāju statuss Direktīvas 85/577 nozīmē, tad ir jāaizsargā visi sabiedrības dalībnieki, nevis tikai tas, kurš atsakās no sabiedrības. Tāpēc šajā lietā nebūs iespējams akli pamatoties uz minētās direktīvas noteikumu gramatisku interpretāciju, bet gan vajadzēs galvenokārt ņemt vērā direktīvas mērķi, pat ja tādējādi mēs attālinātos no tās normu šaurās gramatiskās nozīmes.

3. Šī prāva būtībā ir saistīta ar plašāku Vācijā radušos problēmjautājumu loku par ieguldījumiem sen būvētos nekustamajos īpašumos, kuri pazīstami ar nosaukumu “Schrottimmobilien” ( ) [graustu nekustamie īpašumi]. Ieguldījums šādos nekustamajos īpašumos, kas Vācijā ir bijis iecienīts galvenokārt nodokļu priekšrocību dēļ, bieži vien nav sniedzis cerētos rezultātus, tāpēc ieguldītāji ir meklējuši veidus, kā izbeigt savas finanšu saistības, arī atsaucoties uz Kopienu direktīvām patērētāju tiesību aizsardzības jomā. Tādējādi Tiesai jau ir bijusi iespēja aplūkot problēmjautājumus saistībā ar līdzīgiem apstākļiem, bet kuri radījuši citādus tiesību jautājumus, – lietā Schulte ( ) un lietā Crailsheimer Volksbank ( ). Lietā Schulte tā ir skaidri atzinusi, ka ar patērētāja atteikšanos no līguma, kas noslēgts ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām, ir jāatjaunojas iepriekšējam stāvoklim [status quo ante] ( ). Tāpēc šajā lietā ir jāpārbauda, vai šis noteikums ir piemērojams bez ierobežojumiem arī tad, ja patērētājs atsakās no slēgta nekustamo īpašumu fonda, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

4. Direktīvas 85/577 1. panta 1. punktā ir paredzēts:

“1. Šī direktīva attiecas uz līgumiem, saskaņā ar kuriem tirgotājs patērētājam piegādā preces vai sniedz pakalpojumus un kurus noslēdz:

[..]

– tirgotāja veikta apmeklējuma laikā:

i) patērētāja mājās vai cita patērētāja mājās;

[..]

ja apmeklējums nenotiek pēc patērētāja izteikta pieprasījuma.”

5. Direktīvas 85/577 2. pantā ir noteikts:

“Šajā direktīvā:

– “patērētājs” ir fiziska persona, kura darījumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kurus nevar uzskatīt par saistītiem ar tās profesionālo darbību;

– “tirgotājs” ir fiziska vai juridiska persona, kas attiecīgajā darījumā darbojas savā tirdzniecības vai profesionālajā statusā, un jebkura persona, kur[a] darbojas tirgotāja vārdā vai vietā.”

6. Direktīvas 85/577 3. panta 2. punktā ir noteikts:

“2. Šī direktīva neattiecas uz:

a) nekustamā īpašuma būvniecības, pirkuma un nomas līgumiem vai līgumiem par citām tiesībām attiecībā uz nekustamo īpašumu.

Šī direktīva attiecas uz līgumiem par preču piegādi un par to iekļaušanu nekustamā īpašumā vai līgumiem par nekustamā īpašuma remontu;

[..].”

7. Direktīvas 85/577 4. pants ir formulēts šādi:

“Darījumos, uz kuriem attiecas 1. pants, tirgotājiem ir jādod patērētājiem rakstveida paziņojums par to atteikuma tiesībām 5. pantā noteiktajā laikā, paziņojumā norādot tās personas vārdu un adresi, pret kuru šādas tiesības var izmantot.

Šādu paziņojumu datē un tajā norāda ziņas, pēc kurām var identificēt līgumu. To nodod patērētājam:

a) gadījumā, kas paredzēts 1. panta 1. punktā, – līguma noslēgšanas laikā;

[..].

Dalībvalstis nodrošina, lai to valstu tiesību aktos būtu paredzēti attiecīgi patērētāju tiesību aizsardzības pasākumi tajos gadījumos, kad šajā pantā minētā informācija nav sniegta.”

8. Direktīvas 85/577 5. pants ir izteikts šādi:

“1. Patērētājam ir tiesības ne mazāk kā ( ) septiņu dienu laikā no dienas, kad patērētājs saņēmis 4. pantā minēto paziņojumu, atteikties no darījuma saistībām saskaņā ar valsts tiesību aktos noteikto procedūru, nosūtot paziņojumu. Ir pietiekami, ja paziņojumu nosūta pirms šā laikposma beigām.

2. Paziņojuma nosūtīšana atbrīvo patērētāju no jebkādām saistībām, kas izriet no izbeigtā līguma.”

9. Direktīvas 85/577 7. pantā ir paredzēts:

“Ja patērētājs izmanto atteikuma tiesības, šāda atteikuma likumīgo spēku nosaka valsts tiesību akti, jo īpaši tie, kas attiecas uz maksājumu atlīdzību par piegādātām precēm un pakalpojumiem un uz saņemto preču atdošanu atpakaļ.”

10. Direktīvas 85/577 8. pantā ir noteikts:

“Šī direktīva neliedz dalībvalstīm pieņemt vai saglabāt spēkā labvēlīgākus patērētāju aizsardzības noteikumus jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.”

B – Valsts tiesiskais regulējums

11. Direktīva 85/577 Vācijas tiesību sistēmā ir transponēta ar 1986. gada 16. janvāra Likumu par sliekšņa darījumu un līdzīgu darījumu atcelšanu (Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften vom 16. Januar 1986 ( ); turpmāk tekstā – “HWiG”). Attiecīgo faktu rašanās laikā minētais likums vēl bija spēkā, bet no 2002. gada 1. janvāra tas tika atcelts ar 2001. gada 26. novembra Likumu par saistību tiesību modernizāciju (Schuldrechtsmodernisierungsgesetzvom 26. November 2001 ( )).

12. HWiG 1. panta 1. punktā ir paredzēts:

“Gribas izteikums par līguma noslēgšanu attiecībā uz maksas pakalpojumu, ko gribas izteicējs (klients), kas uz to pamudināts, paudis

1. Pēc mutiskām sarunām savā darba vietā vai privātajā dzīvesvietā,

[..]

stājas spēkā tikai tad, ja turpmāko septiņu dienu laikā klients to rakstveidā neatsauc.”

13. HWiG 3. panta 1. punktā ir paredzēts:

“Piekrišanas atsaukuma gadījumā katrai no pusēm ir jāatdod atpakaļ saņemtais. Atsaukšanas iespēja saglabājas saņemtās lietas sabojāšanās, bojāejas vai citas atdošanas neiespējamības gadījumā. Ja klients ir atbildīgs par lietas sabojāšanos, bojāeju vai citu atdošanas neiespējamību, tam ir jāatlīdzina otrai līguma pusei lietas vērtības starpība vai visa lietas vērtība.”

III – Fakti, pamata prāva un lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu

14. 1991. gada 23. jūlijā K. fon der Heidens [C. von der Heyden] pēc sarunām, kuras norisinājās viņa mājoklī, pievienojās slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība. Šī nekustamo īpašumu fonda – kurā ir 46 sabiedrības dalībnieki – mērķi ir nekustamā īpašuma, kas atrodas Berlīnē, Bergstrasse 9, atjaunošana, modernizācija un pārvaldīšana. Minētā nekustamo īpašumu fonda pārvaldniece ir sabiedrība E. Friz GmbH. No faktu izklāsta, kas iekļauts rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, skaidri neizriet, vai sabiedrība E. Friz GmbH pati ir iepriekš minētā nekustamo īpašumu fonda dalībniece.

15. 2002. gada 6. augustā K. fon der Heidens saskaņā ar HwiG īstenoja atteikšanos no līguma ( ), proti, atteikšanos no slēgtā nekustamo īpašumu fonda. Sabiedrība E. Friz GmbH – kā fonda pārvaldniece – attiecīgi lūdza K. fon der Heidenam samaksāt summu EUR 16 319 apmērā kā negatīvo atlikumu, kas atbilst starpībai starp ieguldījuma vērtību, ko viņš pārskaitījis brīdī, kad pievienojies fondam, un tā zaudējumu daļu, kas nekustamo īpašumu fondam radušies līdz brīdim, kurā tas atteicies no līguma.

16. Pirmās instances tiesa šo lūgumu apmierināja, bet apelācijas instances tiesa pēc K. fon der Heidena pārsūdzības to vēlāk noraidīja. Augstākas instances tiesa ir apliecinājusi – tas, ka sabiedrības dalībnieks īsteno atteikšanās tiesības, nevar radīt šim pašam dalībniekam pienākumu maksāt sabiedrībai jebkādu summu, jo tādējādi būtu pārkāpti Direktīvas 85/577 noteikumi, saskaņā ar kuriem atteikšanās gadījumā patērētājs ir atbrīvots no jebkādām saistībām, kas izriet no līguma.

17. Pret šo apelācijas tiesas nolēmumu sabiedrība E. Friz GmbH iesniedza kasācijas sūdzību Bundesgerichtshof [Federālā augstākā tiesa] (turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”). Rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu minētā tiesa apliecina, ka saskaņā ar valsts tiesu praksi sabiedrības dalībnieks, kas ir pievienojies sabiedrībai pēc sarunām, kuras veiktas tā dzīvesvietā, un kas pēc tam atsakās no līguma, nav atbrīvots no visām atbilstošajām līgumsaistībām ar ex tunc iedarbību, bet gan šāda atteikšanās rada vienīgi ex nunc sekas. Tādējādi sabiedrības dalībniekam automātiski nerodas tiesības saņemt atpakaļ ieguldījumu, kurš pārskaitīts, pievienojoties sabiedrībai, bet, ņemot vērā atteikšanās dienu, tiek aprēķināta sabiedrības peļņas daļa, kas tam pienākas, vai sabiedrības zaudējumu daļa, kas tam jāsedz.

18. Tātad no principiem, kas izstrādāti minētajā tiesu praksē par tā saukto “nelikumīgo sabiedrību” (fehlerhafte Gesellschaft), izriet, ka atteikuma tiesību izmantošanas sekas nav iepriekšējā stāvokļa atjaunošana. Tāpēc iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šī tiesu prakse atbilst Direktīvas 85/577 interpretācijai, ko Tiesa sniegusi spriedumā lietā Schulte, kurā tā ir nospriedusi, ka minētās direktīvas 5. panta 1. punktā paredzēto atteikuma tiesību izmantošana, ievērojot tā paša panta 2. punktu, atbrīvo patērētāju no saistībām, kas izriet no atceltā līguma ( ).

19. Šādos apstākļos iesniedzējtiesa ar 2008. gada 5. maija rīkojumu nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus divus prejudiciālus jautājumus ( ):

“1. Vai Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, 1. panta 1. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šī direktīva attiecas uz patērētāja pievienošanos personālsabiedrībai, līgumsabiedrībai, apvienībai vai kooperatīvai sabiedrībai, ja pievienošanās galvenais mērķis nav kļūt par sabiedrības, apvienības vai kooperatīvas sabiedrības dalībnieku, bet – kā bieži notiek tieši saistībā ar pievienošanos slēgtam nekustamo īpašumu fondam – dalība [apvienībā kā biedram] ir tikai cits kapitāla ieguldījuma veids vai pakalpojumu, kuri parasti ir abpusējo līgumu priekšmets, saņemšanas veids?

2. Vai Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, 5. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas šīs direktīvas 7. panta izpratnē nepieļauj tādas valsts mērogā paredzētas (tiesu praksē radītas) tiesiskās sekas, saskaņā ar kurām gadījumā, ja sliekšņa darījumā iesaistītais patērētājs paziņo par pievienošanos sabiedrībai un vēlāk atsakās no dalības sabiedrībā, patērētājam, kurš ir izmantojis atteikuma tiesības, atteikuma spēkā stāšanās brīdī rodas prasījuma tiesības pret sabiedrību, apvienību vai kooperatīvo sabiedrību saistībā ar galīgo atlikumu, kas tam pienākas un ko aprēķina dienā, kad atteikšanās pilnībā stājas spēkā, – proti, patērētājs saņem summu, kas atbilst tā dalības sabiedrības, apvienības vai kooperatīvās sabiedrības kapitālā vērtībai attiecību izbeigšanās brīdī, ar no tā izrietošajām (iespējamajām) tiesiskajām sekām, ka sabiedrības, apvienības vai kooperatīvās sabiedrības ekonomiskās darbības rezultātā patērētājs saņem vai nu mazāku summu nekā tā kapitālieguldījuma vērtība, vai pat tam vēlāk ir jāveic maksājumi iepriekš minētajām sabiedrībām, kas pārsniedz zaudēto kapitālieguldījumu, kurš tika iemaksāts, tā daļas negatīva galīgā atlikuma dēļ?”

IV – Tiesvedība Tiesā

20. 2008. gada 5. maija rīkojums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu Tiesā ir saņemts tā paša gada 22. maijā. Vēstulē, kas datēta ar 2009. gada 10. martu, Tiesa ir aicinājusi iesniedzējtiesu paskaidrot, vai brīdī, kad K. fon der Heidens parakstīja līgumu par pievienošanos nekustamo īpašumu fondam, viņš saskaņā ar Direktīvas 85/577 4. pantu ir ticis rakstveidā informēts par tiesībām atteikties no līguma. 2009. gada 19. marta vēstulē iesniedzējtiesa ir atbildējusi, ka pamata lietā apelācijas instances tiesa ir apstiprinājusi, pirmkārt, ka K. fon der Heidens ir juridiski pareizi īstenojis atteikšanos no līguma ( ) un, otrkārt, ka šo apstākli, tāpat arī faktu, ka viņš pievienojies fondam savā dzīvesvietā, lietas dalībnieki nav apstrīdējuši. Atbildē iesniedzējtiesa apliecina arī to, ka saskaņā ar valsts procesuālajām normām, pats šis konstatējums iesniedzējtiesai ir saistošs, un minētā tiesa nevar pārbaudīt tā pareizību.

21. Rakstveida procesā apsvērumus iesniedza K. fon der Heidens, Vācijas valdība un Komisija. 2009. gada 18. jūnija tiesas sēdē lietas dalībnieki sniedza mutvārdu paskaidrojumus un atbildēja uz Tiesas jautājumiem.

V – Lietas dalībnieku argumenti

A – Pieņemamība

22. Attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību K. fon der Heidens un Vācijas valdība apgalvo, ka abi prejudiciālie jautājumi nav pieņemami daļā, kurā tie attiecas uz līgumsabiedrībām, apvienībām un kooperatīvajām sabiedrībām, jo abiem jautājumiem ir hipotētisks raksturs attiecībā pret lietas faktiskajiem apstākļiem. Minētie lietas dalībnieki uzsver, ka prejudiciālie jautājumi ir pieņemami vienīgi daļā, kurā tie attiecas uz situāciju, par ko ir pamata lieta, proti, pievienošanos slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība.

B – Pirmais prejudiciālais jautājums

23. Attiecībā uz pamatotību pēc būtības K. fon der Heidens apgalvo, ka patērētāja pievienošanās slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, ietilpst Direktīvas 85/577 piemērošanas jomā, jo šīs pievienošanās galvenais mērķis ir nevis kļūt par sabiedrības biedru, bet gan ieguldīt kapitālu nekustamo īpašumu fondā. Šādā gadījumā pievienošanās līgumu var uzskatīt par atlīdzības līgumu, jo tā mērķis ir kapitāla ieguldīšana vai dalības “iegūšana” iepriekš minētajā fondā. Tāpēc šajā ziņā pievienošanās līgumu ir iespējams pielīdzināt abpusējiem līgumiem.

24. Tāpat K. fon der Heidens apgalvo, ka Direktīva 85/577 ir piemērojama šajā lietā arī tāpēc, ka attiecīgās civiltiesību sabiedrības mērķis ir nekustamā īpašuma atjaunošana, modernizācija un pārvaldīšana – darbības, kas atbilst pakalpojumu sniegšanai saskaņā ar iepriekš minēto direktīvu. Viņš turklāt apliecina – pat ja Tiesa atzītu, ka šajā lietā nav jautājuma nedz par preču piegādi, nedz pakalpojumu sniegšanu, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu būtu pamatots, jo ar Vācijas valsts tiesību normām, ar kurām minētā direktīva transponēta un kuras ir piemērojamas visiem atlīdzības līgumiem, ir paplašināta šīs direktīvas piemērošanas joma. Ar Direktīvas 85/577 8. pantu dalībvalstīm ir atļauts pieņemt vai saglabāt spēkā labvēlīgākus noteikumus patērētāju aizsardzības jomā, un piemērošanas jomas paplašināšana būtu labvēlīgāks tiesiskais regulējums šādā nozīmē.

25. Savukārt Vācijas valdība apgalvo, ka Direktīva 85/577 nav piemērojama šajā lietā. Tā uzsver, ka minētā direktīva saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu attiecas uz līgumiem starp tirgotāju un patērētāju, un tātad tā attiecas vienīgi uz divpusējiem līgumiem jeb abpusējiem līgumiem klasiskā nozīmē, bet neattiecas uz daudzpusējiem līgumiem, par kādu ir jautājums šajā prāvā. Minētā valdība vēl piebilst, ka dalībnieki nekustamo īpašumu fondā, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, bieži vien ir patērētāji, taču Direktīva 85/577 neattiecas uz līgumiem, kas noslēgti starp patērētājiem. Tā uzskata, ka arī pārējie sabiedrības dalībnieki nedz piegādā preces, nedz sniedz pakalpojumus patērētājam, kurš pievienojas fondam, jo sabiedrības līguma priekšmets ir sabiedrības mērķa sasniegšana. Turklāt līgums par pievienošanos nekustamo īpašumu fondam ietilpst izņēmumā, kas paredzēts Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmajā daļā, jo tas ietilpst “līgum[os] par citām tiesībām attiecībā uz nekustamo īpašumu”, uz kuriem minētā direktīva neattiecas. Minētā nekustamo īpašumu fonda mērķis ir nekustamā īpašuma atjaunošana, modernizācija un pārvaldīšana.

26. Komisija apgalvo, ka, noslēdzot līgumu par patērētāja pievienošanos nekustamo īpašumu fondam, tiek noslēgts līgums saskaņā ar Direktīvas 85/577 1. panta 1. punktu, ja, pirmkārt, šādas pievienošanās dēļ rodas līgumattiecības starp šo patērētāju vai ieguldītāju, kas pievienojas fondam, un minētā fonda dibinātāju un ja, otrkārt, sabiedrības līgums vai cita veida līgums, kurš noslēgts starp nekustamo īpašumu fondu, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, un tā dibinātāju, uzliek dibinātājam pienākumu patērētājam vai ieguldītājam sniegt pakalpojumu, kurš ietilpst tā tirdzniecības vai profesionālās darbības jomā.

27. Šajā sakarā Komisija paskaidro, ka starp patērētāju vai ieguldītāju un fonda dibinātāju ir jābūt līgumattiecībām. Tās var būt tiešas, ja šis dibinātājs ir fonda dalībnieks, vai netiešas, ja līgumattiecības pastāv starp dibinātāju un fondu, kura dalībnieks ir patērētājs vai ieguldītājs. Turklāt minētā iestāde uzskata, ka fonda dibinātājam ir jāapņemas sniegt patērētājam kādu pakalpojumu, piemēram, pārvaldīt nekustamo īpašumu, kas ir daļa no fonda aktīviem.

28. Tāpat Komisija apgalvo, ka līgums par pievienošanos slēgtam nekustamo īpašumu fondam neietilpst izņēmumā, kas paredzēts Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmajā daļā, saskaņā ar kuru minētā direktīva neattiecas uz “nekustamā īpašuma būvniecības, pirkuma un nomas līgumiem vai līgumiem par citām tiesībām attiecībā uz nekustamo īpašumu”. Tā uzsver, ka šis izņēmums attiecas uz pakalpojuma veidu, ko tirgotājs uzņemas sniegt patērētājam, un ka šajā lietā minētais pakalpojums nav nekustamā īpašuma būvniecība, pirkums vai noma, bet gan ir nekustamā īpašuma pārvaldīšana, lai nodrošinātu sabiedrībai ienākumus no aktīviem.

C – Otrais prejudiciālais jautājums

29. K. fon der Heidens un Komisija ierosina Tiesai uz otro jautājumu atbildēt apstiprinoši. Tie norāda, ka Tiesa spriedumā lietā Schulte ( ) ir nospriedusi, ka saskaņā ar Direktīvas 85/577 5. panta 2. punktu atteikuma paziņojuma nosūtīšana atbrīvo patērētāju no visām saistībām, kas izriet no atceltā līguma, kas nozīmē lietu atjaunošanu to sākotnējā stāvoklī gan patērētājam, gan tirgotājam. K. fon der Heidens un Komisija piebilst, ka atbilstoši Direktīvas 85/577 7. pantam atteikuma tiesiskās sekas nosaka valsts tiesības, taču dalībvalstis var īstenot savas pilnvaras, vienīgi ievērojot Kopienu tiesības un īpaši minētās direktīvas noteikumus, kuri tiek interpretēti, ņemot vērā tās mērķus un saskaņā ar noteikumiem, kas nodrošina tās lietderīgo iedarbību. Tātad tie apliecina, ka patērētājam ir jābūt iespējai atteikties no līguma ar ex tunc iedarbību, līdz ar to tam ir jābūt tiesībām saņemt sākotnējā ieguldījuma atmaksu un tikt atbrīvotam no visām saistībām, kas izriet no pievienošanās slēgtam nekustamo īpašumu fondam.

30. Šajā sakarā Komisija piebilst, ka valsts likumdevēja uzdevums ir rast risinājumu, kas atbilst Kopienu tiesībām gadījumā, ja patērētāja atteikums rada nelabvēlīgas sekas atlikušajiem sabiedrības dalībniekiem vai civiltiesību sabiedrības kreditoriem. Tā uzskata, ka minētais likumdevējs var, piemēram, noteikt, ka sabiedrības dibinātājs uzņemas atbildību par daļu, kas piešķirta sabiedrības dalībniekam, kurš atteicies.

31. Attiecībā uz otro prejudiciālo jautājumu Vācijas valdība uzsver, ka, ņemot vērā risinājumu, kāds ierosināts attiecībā uz pirmo jautājumu, otrais jautājums tiek izšķirts tikai pakārtoti. Tā uzsver, ka saskaņā ar Direktīvas 85/577 7. pantu atteikuma tiesiskās sekas nosaka valsts tiesības. Vācijas valdība arī piebilst, ka minētās direktīvas mērķis, protams, ir aizsargāt patērētāju no sasteigtas līguma noslēgšanas riska, nevis vispārīgi aizsargāt to no ieguldījumiem, kuri vēlāk izrādās ekonomiski neizdevīgi. Valsts likumdevējs var brīvi noteikt, vai un kādā mērā patērētājam, kas atsakās no līguma, ir jāuzņemas atbildība par atteikšanās iespējamām negatīvām sekām. Tāpēc minētā valdība uzskata par leģitīmām Vācijas tiesību normas, atbilstoši kurām atteikums nesāk darboties ar atpakaļejošu spēku no brīža, kad notikusi pievienošanās nekustamo īpašumu fondam (ex tunc), bet šim atteikumam ir vienīgi ex nunc iedarbība.

VI – Ģenerāladvokātes vērtējums

A – Ievads

32. Šī lieta ir iekļaujama problēmjautājumu kopumā par neveiksmīgiem ieguldījumiem sen būvētos nekustamajos īpašumos Vācijā, uz kuru jau attiecas lietas, par kurām ir taisīti spriedumi lietā Schulte ( ) un lietā Crailsheimer Volksbank ( ); abi minētie spriedumi ir par tiesiskajām sekām, kādas rada atteikšanās no kredītlīgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām. Šajā prāvā Tiesai – atšķirībā no minētās lietas Schulte un minētās lietas Crailsheimer Volksbank – vajadzēs risināt jautājumus, kas saistīti ar tiesiskajām sekām, kādas rada atteikšanās no sabiedrības līguma, proti, no nekustamo īpašumu fonda, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, kuram patērētājs pievienojies savā dzīvesvietā.

33. Nekustamo īpašumu fondi, kas ir ieguldījumu nekustamajos īpašumos forma, bija iecienīti un augsti vērtēti Vācijā astoņdesmito gadu sākumā, bet tie izplatījās deviņdesmito gadu sākumā pēc abu Vāciju apvienošanās ( ). Pēc 1998. gada notika šo fondu noriets, un daudzi ieguldītāji zaudēja šajā nozarē ieguldīto kapitālu ( ). Nekustamo īpašumu fondu norieta posmā virkne ieguldītāju izmantoja atteikšanos, un tādējādi tiesās ir uzkrājies liels skaits lietu, kurās fondu pārvaldnieki prasīja, lai ieguldītāji izpilda savas saistības. Vācijas tiesu praksē gadījumā, ja patērētāji ir pievienojušies fondam savā dzīvesvietā vai citā vietā ārpus uzņēmuma telpām, ir atļauts piemērot tiesisko regulējumu patērētāju aizsardzības jomā attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma, bet patērētāja atteikums ir atļauts tikai ar ex nunc iedarbību; tas nozīmē, ka patērētājam netiek obligāti atmaksāta visa fondā ieguldītā summa.

34. Iesniedzējtiesa uzdod Tiesai divus prejudiciālus jautājumus. Pirmkārt, tā vaicā, vai uz patērētāja pievienošanos slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, attiecas Direktīvas 85/577 noteikumi. Otrkārt, tā vēlas uzzināt, vai šīs direktīvas noteikumi nepieļauj tādu Vācijas tiesu praksi, atbilstoši kurai patērētājs var atteikties no slēgta nekustamo īpašumu fonda vienīgi ar ex nunc iedarbību.

B – Pieņemamība

35. Vispirms jāpārbauda, vai – kā apgalvo K. fon der Heidens un Vācijas valdība – abi prejudiciālie jautājumi ir nepieņemami daļā, kurā tie attiecas uz pievienošanos līgumsabiedrībai, apvienībai vai kooperatīvai sabiedrībai. Uzskatu, ka šai domai ir jāpiekrīt.

36. Jāatgādina, ka tiesvedībā saskaņā ar EKL 234. pantu, kas pamatota uz skaidru pilnvaru sadali starp valstu tiesām un Tiesu, tikai valsts tiesai, kura izskata prāvu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā tajā ierosinātās lietas īpatnības, novērtē gan to, cik lielā mērā prejudiciāls nolēmums tai ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdodamo jautājumu atbilstību. Tādējādi, ja izvirzītie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu ( ).

37. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamata prāvu vai pamata prāvas priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem ( ).

38. No faktu izklāsta, kurš ietverts rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, izriet, ka šajā lietā patērētājs pats ir pievienojies slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība. Tāpēc uzskatu, ka prejudiciālie jautājumi nav pieņemami daļā, kurā tie attiecas uz pievienošanos līgumsabiedrībām, apvienībām vai kooperatīvām sabiedrībām.

39. Tāpat jāuzsver, ka pirmais jautājums, vispārīgi runājot, attiecas arī uz pievienošanos personālsabiedrībai. Civiltiesību sabiedrība neapšaubāmi ir vienkāršākā personālsabiedrības forma; tomēr personālsabiedrības jēdzienam ir plašāka nozīme, jo tā ietver civiltiesību sabiedrības un līgumsabiedrības ( ). Tā kā faktiskā situācija noteikti attiecas vienīgi uz pievienošanos civiltiesību sabiedrībai, prejudiciālie jautājumi ir jāizskata tikai saistībā ar pieņēmumu par pievienošanos šāda veida sabiedrībai.

40. Ņemot vērā šos apsvērumus, ierosinu Tiesai atzīt, ka uzdotie jautājumi ir pieņemami tikai daļā, kurā tie attiecas uz patērētāja pievienošanos slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība.

C – Pirmais prejudiciālais jautājums

41. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 85/577 1. panta 1. punkts attiecas uz gadījumu, kad patērētājs pievienojas slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība. Turpmāk vispirms paskaidrošu slēgta nekustamo īpašumu fonda jēdzienu un civiltiesību sabiedrības jēdzienu, pēc tam sniedzot analīzi par to, vai pievienošanās šādam fondam ietilpst Direktīvas 85/577 piemērošanas jomā.

1) Pamatjēdzieni

a) Slēgts nekustamo īpašumu fonds

42. Slēgts nekustamo īpašumu fonds (geschlossener Immobilienfonds, fonds immobilier fermé, closed‑end real estate fund) ir viens no kapitālieguldījuma nekustamajā īpašumā veidiem ( ). Šāda veida fonda darbība parasti ietver viena vai vairāku nekustamo īpašumu būvniecību vai iegādi un parasti vēlāku to nodošanu lietošanā ( ). Tomēr šī institūta galvenais aspekts nav ieguldījums, ko privātpersonas veic nekustamajā īpašumā, bet gan tas, ka ieguldītāji saņem daļu no fonda ( ). Ar šo kapitālieguldījuma veidu ieguldītāji vēlas gūt peļņu vai iegūt nodokļu priekšrocības ( ). Slēgtā nekustamo īpašumu fonda raksturīga pazīme ir fakts, ka – atšķirībā no atklāta nekustamo īpašumu fonda – ieguldītāju skaits ir ierobežots un ieguldījuma apmērs ir iepriekš noteikts. Tiklīdz ir savākts pietiekams kapitāls, tas tiek ieguldīts; tomēr no minētā brīža jaunu ieguldītāju ienākšana fondā vairs nav iespējama ( ).

43. Pamatojoties uz Vācijas tiesību normām, slēgts nekustamo īpašumu fonds parasti tiek izveidots kā civiltiesību sabiedrība vai kā civiltiesību komandītsabiedrība ( ). Tā kā šajā lietā slēgtais nekustamo īpašumu fonds ir izveidots kā civiltiesību sabiedrība, turpmāk paskaidrošu, kādas ir tās pamatpazīmes, kam ir nozīme, atbildot uz pirmo prejudiciālo jautājumu.

b) Civiltiesību sabiedrība

44. Civiltiesību sabiedrība (societas) ir institūts, kas radies Romas tiesībās, un mūsdienās tas ir ietverts daudzu dalībvalstu tiesību sistēmās ( ). Civiltiesību sabiedrībā tās dalībnieki ar sabiedrības līgumu apņemas veikt pasākumus kopēja mērķa sasniegšanai. Tādējādi civiltiesību sabiedrības galvenās pazīmes ir: sabiedrības līgums, ko noslēguši vismaz divi sabiedrības dalībnieki, kopējs mērķis un sabiedrības dalībnieku ieguldījums. Turpmāk sīkāk aplūkošu katru no šīm pazīmēm.

45. Lai rastos un pastāvētu sabiedrība, ir jānoslēdz sabiedrības līgums starp vismaz diviem vai vairākiem sabiedrības dalībniekiem ( ). Sabiedrības līgumu noslēdz intuitu personae, kas nozīmē, ka tas ir saistošs sabiedrības dalībniekiem personiski un ka principā sabiedrības dalībnieks nevar nodot savu daļu sabiedrībā citai personai, ja vien sabiedrības līgumā nav noteikts citādi ( ). Sabiedrības dalībnieka atteikšanās vai nāves gadījumā sabiedrība principā beidz pastāvēt, ja vien sabiedrības līgumā nav noteikts citādi ( ); tomēr arī šajā ziņā noteikumi dažādās dalībvalstīs atšķiras ( ). Sabiedrības likvidēšanas iemesli dažādās dalībvalstīs ir noteikti atšķirīgi. Divi raksturīgākie likvidēšanas iemesli ir tas, ka ir sasniegts sabiedrības mērķis, un tas, ka beidzas laika posms, uz kādu sabiedrība ir izveidota. Tomēr, kā jau norādīts, dažās tiesību sistēmās ir paredzēta sabiedrības likvidēšana arī sakarā ar sabiedrības dalībnieka atteikšanos vai nāvi vai citādu iemeslu dēļ ( ).

46. Ar sabiedrības līgumu sabiedrības dalībnieki apņemas censties sasniegt sabiedrības mērķi. Tādējādi ir jāpastāv affectio societatis, proti, sabiedrības dalībnieku gribai izveidot sabiedrību kopēja mērķa sasniegšanai ( ). Šim sabiedrības mērķim ir jābūt likumīgam ( ). Tas var būt daudzpusīgs, bet ir piemērojami ierobežojumi attiecībā uz saimnieciskās darbības veikšanu ( ).

47. Sabiedrības mērķa sasniegšanai sabiedrības dalībniekiem ir jādarbojas līdzi sabiedrībā, veicot ieguldījumus, kas noteikti sabiedrības līgumā; šie ieguldījumi var būt dažādi, bet ir svarīgi, lai tiem būtu aktīvu vērtība, piemēram, kā naudai, precēm vai pakalpojumiem ( ). Ja sabiedrības dalībnieks neveic ieguldījumu, kuru veikt ir tā pienākums, pārējie sabiedrības dalībnieki var vērsties tiesā, lai panāktu minētā pienākuma izpildi (actio pro socio) ( ).

48. Šajā prāvā ir ļoti svarīgi arī noskaidrot, kādas ir sabiedrības dalībnieku tiesības uz sabiedrības aktīviem. Vēlos norādīt, ka atsevišķās dalībvalstīs šis jautājums ir noteikts dažādi ( ). Vācijā doktrīnā ir apgalvots, ka atbilstoši Vācijas tiesību sistēmai sabiedrības aktīvi ir tā sauktais “Gesamthandsvermögen” (kolektīvais koprokas īpašums), kam ir divas būtiskas pazīmes: pirmkārt, šis īpašums ir nodalīts no sabiedrības dalībnieku personiskā īpašuma un, otrkārt, pilnvaras rīkoties ar to ir tikai sabiedrības institūcijām ( ). Uz šādu kolektīvo īpašumu attiecas īpaša īpašuma forma, tā sauktais “Gesamthandseigentum” (koprokas īpašums). Kopš Vācijas tiesu praksē civiltiesību sabiedrībai ir atzīta tiesībspēja ( ), literatūrā un praksē Vācijā tiek diskutēts par to, vai sabiedrības dalībniekiem vēl ir Gesamthandseigentum tiesības uz sabiedrības aktīviem, vai arī to īpašniece ir pati sabiedrība ( ). Tas, protams, ir jautājums, kurš jāatrisina Vācijas doktrīnā un tiesu praksē, bet kas būs jāņem vērā gadījumā, ja, iespējams, tiks piemērots Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētais izņēmums.

2) Par to, vai pievienošanās slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, ietilpst Direktīvas 85/577 piemērošanas jomā

49. Šajā lietā ir apstrīdēts tas, vai sabiedrības dalībnieka pievienošanās slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, ietilpst Direktīvas 85/577 piemērošanas jomā. Tātad jautājums ir par to, vai Direktīva 85/577, kas sākotnēji bija izstrādāta attiecībā uz abpusējiem līgumiem (contractus bilaterales aequales), attiecas uz daudzpusējiem līgumiem, kāds ir līgums, par kuru ir šī lieta.

50. Vispirms jāuzsver, ka aizsardzības, kas patērētājam sniegta ar Direktīvu 85/577, būtība ir aizsargāt patērētāju no sasteigtu lēmumu riska, kādus tas varētu pieņemt ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām. Situācijā, kurā tirgotājs uzņemas iniciatīvu līguma noslēgšanā, – tādējādi patērētājam atrodoties situācijā, kam ir pārsteiguma elements, – ir jānodrošina patērētājam īpaša aizsardzība, jo tam nav iespēju salīdzināt tam piedāvāto kvalitāti un cenu ar citiem piedāvājumiem ( ). Ņemot vērā risku, ka patērētājs pieņems sasteigtu lēmumu saistībā ar līguma noslēgšanu, ir jābūt tā, ka, tiklīdz līgums noslēgts, patērētājam ir pārdomu laiks, lai izvērtētu ar līgumu uzņemtās saistības un izlemtu, vai atteikties no noslēgtā līguma termiņā, kas nav īsāks par septiņām dienām saskaņā ar Direktīvas 85/577 5. panta 1. punktu ( ). Pievienošanās slēgtam nekustamo īpašumu fondam šajā sakarā nav izņēmums; arī tādā gadījumā ir iespējams, ka patērētājs pieņem sasteigtu lēmumu, ko vēlāk nožēlo ( ).

51. Tomēr šajā lietā Tiesai vajadzēs izvērtēt ne tikai to, vai patērētājs ir pelnījis šādu aizsardzību, bet arī vēl jo vairāk to, vai, sabiedrības dalībniekam pievienojoties slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, ir ticis noslēgts līgums Direktīvas 85/577 1. panta 1. punkta nozīmē. Pirms sākt juridisku analīzi pēc būtības, ir jānoskaidro, uz kādu līgumu attiecas prejudiciālais jautājums.

52. Šajā lietā K. fon der Heidens sākotnēji sniedza savu paziņojumu par pievienošanos (Beitrittserklärung) slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība. Sniedzot šo paziņojumu, tas izteica tikai savu gribu pievienoties fondam jeb kļūt par tā dalībnieku. Kā izriet no attiecīgā paziņojuma, tā pievienošanās stājās spēkā tikai tad, kad to rakstveidā bija pieņēmis sabiedrības pārvaldnieks. Minētajā brīdī starp K. fon der Heidenu un pārējiem sabiedrības dalībniekiem tika noslēgts sabiedrības līgums, proti, K. fon der Heidens kļuva par slēgtā nekustamo īpašumu fonda dalībnieku. Tāpēc šajā lietā sabiedrības līgums bija daudzpusējs līgums starp sabiedrības dalībniekiem. Tiklīdz K. fon der Heidens atteicās no sabiedrības līguma, viņš zaudēja nekustamo īpašumu fonda dalībnieka statusu. Tāpēc pirmā prejudiciālā jautājuma mērķis ir noteikt, vai Direktīva 85/577 attiecas uz sabiedrības līgumu, kas noslēgts starp K. fon der Heidenu un pārējiem sabiedrības dalībniekiem.

53. Lai pastāvētu līgums Direktīvas 85/577 1. panta 1. punkta nozīmē, ir jābūt izpildītiem dažiem nosacījumiem attiecībā uz šī līguma pusēm, kā arī tā priekšmetu un noslēgšanas vietu. Pirmkārt, vienai no līgumslēdzējām pusēm ir jābūt patērētājam; otrkārt, otrai līgumslēdzējai pusei ir jābūt tirgotājam ( ); treškārt, līguma priekšmetam ir jābūt preces piegādei vai pakalpojuma sniegšanai; visbeidzot, ceturtkārt, līgumam jābūt noslēgtam tirgotāja organizēta izbraukuma laikā ārpus tā uzņēmuma telpām vai tirgotāja apmeklējuma laikā patērētāja dzīvesvietā, vai cita patērētāja dzīvesvietā vai patērētāja darba vietā, ja apmeklējums nenotiek pēc patērētāja izteikta pieprasījuma.

54. Šajā lietā vēl ir jāpārbauda, vai noslēgtais līgums atbilst kādam no izņēmumiem saskaņā ar Direktīvas 85/577 3. panta 2. punktu, it īpaši kādam no izņēmumiem, kas paredzēti Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā – ar kuru no minētās direktīvas piemērošanas jomas ir izslēgti nekustamā īpašuma būvniecības, pirkuma un nomas līgumi vai līgumi par citām tiesībām attiecībā uz nekustamo īpašumu – vai 3. panta 2. punkta e) apakšpunktā – ar kuru direktīvu piemēro vērtspapīru līgumiem.

a) Līguma Direktīvas 85/577 nozīmē pastāvēšanas nosacījumi

55. Manuprāt, šajā lietā no nosacījumiem, kas nepieciešami, lai pastāvētu līgums Direktīvas 85/577 1. panta 1. punkta nozīmē, ir izpildīts pirmais (vienas līgumslēdzējas puses patērētāja statuss), trešais (preču vai pakalpojumu sniegšana) un pēdējais nosacījums (noslēgšana ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām), bet nav izpildīts otrais nosacījums (otras līgumslēdzējas puses tirgotāja statuss).

56. Atbilstoši Direktīvas 85/577 2. pantam “patērētājs” ir “fiziska persona, kura darījumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kurus nevar uzskatīt par saistītiem ar tās profesionālo darbību”. Šajā lietā nav apstrīdēts, ka K. fon der Heidens nav darbojies savā tirdzniecības vai profesionālajā statusā, un tādējādi ir patērētājs Direktīvas 85/577 nozīmē ( ).

57. Tāpat nav apstrīdēts tas, ka līgums par pievienošanos nekustamo īpašumu fondam ir noslēgts ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām, jo noslēgšana ir notikusi patērētāja dzīvesvietā.

58. Turklāt, manuprāt, pievienošanos slēgtam nekustamo īpašumu fondam var pieskaitīt preču piegādēm. Protams, šajā lietā tiešām nav runas par preču piegādi parastajā klasisko patēriņa līgumu nozīmē, kāds ir, piemēram, pirkuma līgums. Bet jāņem vērā, ka līguma priekšmets ir iepriekš minētā fonda daļas iegāde, kurš, pēc manām domām, ir ietilpināms plašajā preču piegādes jēdzienā. Līdzīga interpretācija minētā jēdziena plašā nozīmē turklāt atbilst šajā jomā radītajai judikatūrai, ar kuru Tiesa ir paplašināti interpretējusi preču piegādes vai pakalpojumu sniegšanas jēdzienu un tādējādi ir atzinusi, ka Direktīvai 85/577 ir plaša piemērošanas joma.

59. Tiesa, piemēram, spriedumā lietā Dietzinger ( ) ir atzinusi, ka galvojuma līgums ir līgums, uz kuru attiecas Direktīva 85/577. Pamatojumā tā ir apliecinājusi, ka, neskarot izņēmumus saskaņā ar 3. panta 2. punktu, pašā direktīvā tās piemērošanas joma nav ierobežota atkarībā no to preču vai pakalpojumu rakstura, kas ir līguma priekšmets, ja vien šīs preces vai pakalpojumi ir paredzēti privātam patēriņam ( ). Spriedumā lietā Travel Vac ( ) Tiesa ir pieļāvusi Direktīvas 85/577 piemērošanu līgumiem, kuru priekšmets ir tiesību uz laiku (time‑share) izmantot nekustamo īpašumu iegūšana, ja vien līgums attiecas ne tikai uz lietas daļlaika lietojuma tiesībām, bet ietver arī tādu atsevišķu pakalpojumu sniegšanu, kuru vērtība pārsniedz šo lietojuma tiesību vērtību ( ). Pēc tam spriedumā lietā Heininger ( ) Tiesa ir paziņojusi, ka Direktīva 85/577 ir piemērojama kredītlīgumiem. Tad Tiesa spriedumos lietā Schulte ( ), lietā CrailsheimerVolksbank ( ) un lietā Hamilton ( ) ir atkārtoti apliecinājusi, ka šī direktīva ir piemērojama kredītlīgumiem.

60. Tomēr šajā lietā ir apšaubāms, ka būtu izpildīts otrais nosacījums tam, lai pastāvētu līgums Direktīvas 85/577 1. panta 1. punkta nozīmē, proti, vai otra līgumslēdzēja puse ir tirgotājs minētās direktīvas nozīmē.

61. Atbilstoši Direktīvas 85/577 2. pantam “tirgotājs” ir “fiziska vai juridiska persona, kas attiecīgajā darījumā darbojas savā tirdzniecības vai profesionālajā statusā, un jebkura persona, kur[a] darbojas tirgotāja vārdā vai vietā” ( ). Ņemot vērā šo definīciju, vispirms ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā ir iesaistīts tirgotājs Direktīvas 85/577 2. panta nozīmē.

62. No pievienošanās paziņojuma, ar kuru K. fon der Heidens ir kļuvis par attiecīgā nekustamo īpašumu fonda dalībnieku, ir redzams, ka to ir parakstījis K. fon der Heidens un sabiedrība Roland GmbH ( ). Līdzās K. fon der Heidena parakstam ir norāde “sabiedrības dalībnieka paraksts” (Unterschrift Gesellschaftler), bet blakus sabiedrības Roland GmbH parakstam ir minēts formulējums “darījumu partnera paraksts” (Unterschrift Vertriebspartner). No šī pievienošanās paziņojuma izriet, ka ar to K. fon der Heidens ir pievienojies sabiedrībai “Grundstücksgesellschaft Bergstr. 9” no brīža, kad tās pārvaldnieks ir rakstveidā pieņēmis K. fon der Heidena pievienošanos. Tādējādi viņš ir kļuvis par sabiedrības līguma slēdzēju, proti, ieguvis civiltiesību sabiedrības dalībnieka statusu.

63. Tādējādi ir jāpārbauda, vai saistībā ar līgumattiecībām, kādas pastāv starp patērētāju, kas pievienojas sabiedrībai, un pārējiem tās dalībniekiem (sabiedrības līgums), ir iespējams identificēt tirgotāju Direktīvas 85/577 nozīmē.

64. Saistībā ar šīm līgumattiecībām teorētiski var nošķirt trīs iespējas.

65. Pirmā iespēja ir tāda, ka visi civiltiesību sabiedrības dalībnieki ir patērētāji. Tādā gadījumā ir skaidrs, ka Direktīva 85/577 uz šīm līgumattiecībām neattiecas, jo “tirgotāja” definīcijā, kas sniegta Direktīvas 85/577 2. pantā, ir prasīts, lai minētais subjekts darbotos savā tirdzniecības vai profesionālajā statusā, ko nav iespējams apliecināt saistībā ar sabiedrības dalībniekiem, kuriem ir patērētāju statuss. Turklāt, ja arī pārējie sabiedrības dalībnieki ir patērētāji, tiesības saņemt aizsardzību ir nevis tikai vienam no tiem, bet gan visiem. Kopienu tiesības patērētāju aizsardzības jomā neattiecas uz attiecībām starp patērētājiem jeb tā sauktajām attiecībām “C2C” (consumer to consumer), bet gan vienīgi uz attiecībām starp tirgotāju un patērētāju, proti, tā sauktajām attiecībām “B2C” (business to consumer) ( ).

66. Otrā iespēja ir tāda, ka visi pārējie civiltiesību sabiedrības dalībnieki – tātad, izņemot to sabiedrības dalībnieku, kurš atsakās no līguma, pamatojoties uz Direktīvu 85/577, – ir tirgotāji minētās direktīvas nozīmē. Ja, piemēram, šajā gadījumā visi pārējie civiltiesību sabiedrības dalībnieki būtu fiziskas vai juridiskas personas, kuru profesionālo darbību veido slēgtu nekustamo īpašumu fondu izveide un daļu pārdošana jauniem sabiedrības dalībniekiem, tad varētu pamatoties uz šo argumentu un apgalvot, ka šajā gadījumā uz līgumattiecībām attiecas Direktīva 85/577. Tomēr minētajam argumentam nevar būt nozīme šajā lietā, jo, kā valsts tiesa norādījusi rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, slēgtos nekustamo īpašumu fondos, kas izveidoti kā civiltiesību sabiedrības, arī pārējie sabiedrības dalībnieki parasti ir patērētāji ( ).

67. Visbeidzot, trešā iespēja ir tāda, ka daži civiltiesību sabiedrības dalībnieki ir patērētāji, un citi – nav. Tādā gadījumā attiecībā uz katru atsevišķo sabiedrības dalībnieku, kas nav patērētājs, vajadzētu noskaidrot, vai to var definēt kā tirgotāju Direktīvas 85/577 nozīmē. Šis uzdevums jāveic valsts tiesai, bet Eiropas Kopienu Tiesa var teorētiski pārbaudīt, vai minētā direktīva ir piemērojama, ja valsts tiesa noskaidrotu, ka tikai daži sabiedrības dalībnieki ir atzīstami par tirgotājiem Direktīvas nozīmē. Uzskatu, ka šajos apstākļos nav iespējams norādīt argumentu, ka tikai tādēļ, ka daži sabiedrības dalībnieki ir tirgotāji Direktīvas 85/577 nozīmē, arī pārējie sabiedrības dalībnieki iegūst tirgotāja statusu minētās direktīvas nozīmē. Līdzīgs risinājums būtu pretrunā prasībai aizsargāt visus tos sabiedrības dalībniekus, kas ir patērētāji. Tāpat risinājumu, atbilstoši kuram gadījumā, ja patērētājs atsakās no sabiedrības līguma, vienīgi tiem sabiedrības dalībniekiem, kuriem ir tirgotāja statuss Direktīvas 85/577 nozīmē, vajadzētu uzņemties šīs atteikšanās finansiālās sekas, diez vai var pieņemt no sabiedrību tiesību viedokļa. Sabiedrības līgums ir balstīts uz sabiedrības dalībnieku vienlīdzības principu, un šajā lietā patērētājs ir atteicies no līguma, kas bija noslēgts ar visiem sabiedrības dalībniekiem, nevis tikai ar tiem dalībniekiem, kam ir tirgotāja statuss Direktīvas 85/577 nozīmē. Turklāt jāuzsver, ka šajā lietā – lai gan galīgi šis vērtējums ir jāveic valsts tiesai – no faktu izklāsta, kas ietverts rīkojumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, nav redzams, ka šie sabiedrības dalībnieki, kas nav patērētāji, būtu tirgotāji Direktīvas 85/577 nozīmē. Tāpēc uzskatu, ka šajā gadījumā nav iespējams piemērot Direktīvu 85/577.

68. Tāpat ir jāpārbauda, vai par “tirgotāju” Direktīvas 85/577 nozīmē var uzskatīt slēgtā nekustamo īpašumu fonda dibinātāju vai izveidotāju ( ). Attiecībā uz fondu lomai, kādu uzņēmies dibinātājs vai izveidotājs, ir izšķiroša nozīme, jo tie rada [fonda] struktūru un pēc tam cenšas piesaistīt sabiedrības dalībniekus, kas tajā ieguldītu kapitālu. Attiecībā uz dibinātāju vai izveidotāju noteikti varam apliecināt, ka nosacījums par darbošanos tirdzniecības vai profesionālajā statusā ir izpildīts; lai gan ir apšaubāmi, vai tos var uzskatīt par tirgotājiem Direktīvas 85/577 nozīmē. Dibinātājs, protams, “pārdod daļas” dalībai fondā, bet šajā sakarā nesaņem visu patērētāja ieguldīto summu. Jaunā sabiedrības dalībnieka pievienošanās dēļ dibinātājs saņem vienīgi komisijas naudu ( ), savukārt summa, ko sabiedrības dalībnieks iegulda, tiek izmantota sabiedrības mērķa sasniegšanai, kurš sabiedrības dalībniekiem ir kopīgs. Dibinātājs sakarā ar minēto komisijas naudu patiešām ir ieinteresēts, lai patērētājs pievienotos fondam, bet dibinātājs nesaņem ieguldīto summu.

69. Jāatzīst, ka Direktīvā 85/577 nav noteikti prasīts, lai patēriņa līgums būtu atlīdzības līgums. Tomēr, manuprāt, no direktīvas sistēmas var secināt, ka gadījumā, ja rodas jautājums par atlīdzības līgumu, tirgotājam ir jāsaņem patērētāja maksājums. Saskaņā ar Direktīvas 85/577 5. panta 2. punktu atteikšanās dēļ patērētājs ir atbrīvots no jebkādām saistībām, kas izriet no izbeigtā līguma. Tas nozīmē, ka tirgotājam ir jāatmaksā patērētājam summa, ko patērētājs tam samaksājis ( ). Tā kā šajā lietā dibinātājs saņem no patērētāja tikai komisijas naudu, patērētājs var prasīt dibinātājam ne vairāk kā šīs summas atmaksu.

70. Tāpēc, manuprāt, nav iespējams pret fonda dibinātāju vai izveidotāju izturēties kā pret tirgotāju Direktīvas 85/577 nozīmē.

71. Šajā gadījumā arī starpnieku nav iespējams definēt kā “tirgotāju” Direktīvas 85/577 nozīmē. Līdzās līgumattiecībām starp sabiedrības dalībniekiem šajā lietā pastāv arī attiecības starp patērētāju, kas pievienojas sabiedrībai, un starpnieku. Patērētājam, kas pievienojas fondam, paužot piekrišanu savā dzīvesvietā, sarunu biedrs parasti ir starpnieks, kurš darbojas šādas sabiedrības labā un kurš mēģina pārliecināt patērētāju pievienoties fondam. Arī starpnieks, neapšaubāmi, ir ieinteresēts pārliecināt patērētāju pievienoties fondam, jo starpnieks saņem komisijas naudu tieši par jaunu dalībnieku pievienošanos slēgtajam nekustamo īpašumu fondam ( ). Turklāt starpnieks ir tas, kurš tieši sazinās ar patērētāju un kuram atbilstoši sabiedrības pilnvarojumam ir pienākums sniegt patērētājam paskaidrojumus par tā tiesībām atteikties no līguma.

72. Šajā gadījumā starpnieks var iegūt “tirgotāja” statusu Direktīvas 85/577 2. panta nozīmē tikai tad, ja tas “darbojas tirgotāja vārdā vai vietā”, proti, vienīgi tad, ja ir iespējams kā “tirgotāju” definēt to tiesību subjektu, kura vārdā vai vietā tas darbojas. Tomēr, ņemot vērā to, kas izklāstīts šo secinājumu 60.–70. punktā, minētais nosacījums šajā lietā nav izpildīts. Tāpēc, manuprāt, starpnieku nav iespējams uzskatīt par “tirgotāju” Direktīvas 85/577 nozīmē.

b) Izņēmumi saskaņā ar Direktīvas 85/577 3. panta 2. punktu

73. Ja, neraugoties uz to, Tiesa nospriestu, ka šajā lietā pastāv līgums Direktīvas 85/577 1. panta 1. punkta nozīmē, tad, visbeidzot, jāatrisina jautājums par to, vai šis līgums ietilpst kādā no izņēmumiem, kuri paredzēti minētās Direktīvas 85/577 3. panta 2. punktā. Šajā sakarā vajadzētu ņemt vērā vispārējo principu, atbilstoši kuram, kā Tiesa noteikusi judikatūrā, izņēmumi tiek interpretēti šaurā nozīmē ( ).

i) Līgumi par nekustamajiem īpašumiem

74. Vispirms ir jāpārbauda, vai attiecīgais līgums ietilpst izņēmumā, kas paredzēts Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā, kurā citu starpā ir noteikts, ka direktīva neattiecas uz līgumiem par citām tiesībām attiecībā uz nekustamo īpašumu ( ).

75. Pievienojoties slēgtam nekustamo īpašumu fondam, ir būtiski, lai ieinteresētā persona saņemtu daļu dalībai fondā ( ). Tāpēc sabiedrības līguma tiešs un tūlītējs priekšmets ir nevis kādu saistību tiesību vai mantisku tiesību iegūšana attiecībā uz nekustamo īpašumu, bet gan daļas iegūšana sabiedrībā vai fondā. Tādējādi ir skaidrs, ka patērētājs, pievienojoties slēgtam nekustamo īpašumu fondam, tieši neiegūst nekādas tiesības uz nekustamo īpašumu.

76. Tomēr ir jāpārbauda, vai patērētājs, iegūstot daļu sabiedrībā, netieši kļūst par tiesību īpašnieku attiecībā uz sabiedrībai piederošo nekustamo īpašumu un vai šāda netieša tiesību iegūšana ir pietiekama, lai būtu piemērojams izņēmums, kas paredzēts Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā.

77. Vācijas doktrīnā ir uzsvērts, ka ar pievienošanos civiltiesību sabiedrībai, patērētājs iegūst tā saukto “Gesamthandseigentum” ( ) attiecībā uz šīs sabiedrības aktīviem. Minētās īpašuma formas īpatnība ir tāda, ka – atšķirībā no kopīpašuma – sabiedrības dalībnieka aktīvu daļa nav noteikta, un aktīvu pārvaldīšana tiek veikta kopīgi ( ). Kopš Vācijas tiesu praksē civiltiesību sabiedrībai ir atzīta tiesībspēja, Vācijas doktrīnā tiek diskutēts par to, vai attiecībā uz sabiedrības aktīviem turpina pastāvēt Gesamthandseigentum, vai arī aktīvu īpašniece ir pati sabiedrība ( ).

78. Atbilde uz jautājumu par to, vai arī pēc civiltiesību sabiedrības tiesībspējas atzīšanas tiesības uz sabiedrības aktīviem ir visiem sabiedrības dalībniekiem (Gesamthandseigentum formā) vai arī pašai sabiedrībai, manuprāt, ir izšķiroša, nosakot to, vai izņēmums, kas paredzēts Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā, attiecas uz patērētāja pievienošanos slēgtam nekustamo īpašumu fondam ( ). Tāpēc atbilde uz jautājumu par Kopienu tiesību piemērošanu šajā gadījumā būs atkarīga no tā, kā tiks atrisināti valsts tiesību jautājumi, kurus izskatīt ir pilnvarota vienīgi valsts tiesa. Tomēr Tiesa prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā varēs sniegt minētajai tiesai visas norādes, ko tā uzskata par nepieciešamām, lai izšķirtu jautājumu, kas ir priekšmets lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu ( ).

79. Šajā sakarā valsts tiesai, manuprāt, būs jāņem vērā turpmāk minētie aspekti.

80. Pirmkārt, ja tā atzīs, ka, neraugoties uz sabiedrības tiesībspēju, tās dalībnieki ir Gesamthandseigentum tiesību subjekti attiecībā uz sabiedrības nekustamo īpašumu, tas liecinās par labu faktam, ka šajā lietā ir iespējams piemērot izņēmumu, kas paredzēts Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā, un nav nozīmes tam, ka patērētājs iegūst tiesības uz nekustamo īpašumu tikai netieši, iegūstot daļu sabiedrībā. Protams, Gesamthandseigentum tiešām ir ļoti īpašas pazīmes, bet tā tas ir neatkarīgi no īpašuma formas. Tāpēc nesaprotu, kādēļ šīs lietas iznākumam vajadzētu būt citādam tikai sakarā ar faktu, ka jautājums ir par sevišķu īpašuma formu ar īpašām pazīmēm. Šajā sakarā, manuprāt, nepārliecina arguments, ka mērķis, kura dēļ patērētājs iegūst fonda daļu, ir kapitālieguldījums. Patērētāja mērķis, neapšaubāmi, ir veikt finanšu ieguldījumu un/vai saņemt nodokļu priekšrocības, bet tas nekādi nemaina patērētāja īpašnieka statusu attiecībā uz attiecīgo nekustamo īpašumu kopīgā un nedalāmā formā ar pārējiem.

81. Otrkārt, veicot analīzi, valsts tiesai nāksies pārbaudīt, vai patērētājs iegūst jebkādas mantiskas vai saistību tiesības uz nekustamo īpašumu. Manuprāt, ir divi iemesli, kuru dēļ Direktīvas 85/577 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā iekļauto frāzi “cit[as] tiesīb[as] attiecībā uz nekustamo īpašumu” ir lietderīgi interpretēt tādējādi, ka tā attiecas ne tikai uz mantiskām tiesībām. Pirmkārt, minētās tiesību normas tekstā nekas neliecina, ka tajā paredzētais izņēmums būtu spēkā tikai attiecībā uz mantiskām tiesībām; gluži otrādi, arī noma, lai gan tā neietilpst mantiskajās tiesībās, ir izslēgta no minētās direktīvas piemērošanas jomas ( ). Otrkārt, paredzot, ka izņēmums ir piemērojams vienīgi mantiskām tiesībām, Direktīvas normas tiktu nepamatoti attiecinātas uz saistību tiesībām, kas attiecas uz nekustamajiem īpašumiem, piemēram, uz īres tiesībām (Pachtrecht) vai pirmpirkuma tiesībām (Vorkaufsrecht). Paskaidrojuma memorandā par priekšlikumu minētajam direktīvas pantam Komisija līdzās nekustamā īpašuma pārdošanai un tiesību nodošanai attiecībā uz mājokļu īpašumu – kas Direktīvas spēkā esošajā redakcijā jau ir ietverti nekustamo īpašumu pirkuma līgumu jēdzienā – ir norādījusi tikai mantiskas tiesības un, precīzāk, hipotēku un ceļu servitūtu ( ), bet tie ir tikai piemēri. Arī praksē “cit[as] tiesīb[as] attiecībā uz nekustamo īpašumu” parasti tiešām būs mantiskas tiesības, bet neredzu iemeslus, kādēļ jau interpretācijas posmā attiecīgais izņēmums būtu jāattiecina tikai uz šo tiesību kategoriju. Tāpēc valsts tiesai šajā lietā nāksies noskaidrot, vai patērētājs, pievienojoties slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, iegūst jebkāda veida saistību tiesības vai mantiskas tiesības attiecībā uz nekustamo īpašumu ( ).

ii) Vērtspapīru līgumi

82. Lai gan neviens lietas dalībnieks to nav norādījis, vēl tiks izskatīts jautājums par to, vai attiecībā uz patērētāja pievienošanos slēgtam nekustamo īpašumu fondam var nepiemērot [Direktīvas 85/577] normas, pēc analoģijas interpretējot izņēmumu, kurš paredzēts tās 3. panta 2. punkta e) apakšpunktā, ar kuru direktīvas noteikumi ir attiecināti uz “vērtspapīru līgumiem”.

83. Manuprāt, šajā gadījumā nav iespējams piemērot minēto izņēmumu.

84. Direktīvā 85/577 patiešām nav nevienas jēdziena “vērtspapīri” definīcijas, bet dažas domas šī jēdziena precizēšanai var secināt no citiem Kopienu normatīvajiem aktiem, piemēram, no Direktīvas 93/22/EEK par ieguldījumu pakalpojumiem vērtspapīru jomā ( ), kurā ar šo nosaukumu ir uzskaitītas trīs minēto vērtspapīru kategorijas un, precīzāk: 1) akcijas un akcijām līdzvērtīgi vērtspapīri; 2) obligācijas un citādas parādzīmes, ko var tirgot kapitāla tirgū, kā arī 3) citādi parasti tirgojami vērtspapīri, kas dod tiesības iegūt šādus pārvedamus vērtspapīrus parakstoties vai biržā vai paredz norēķinu skaidrā naudā, bet kas nav maksāšanas līdzekļi ( ). Tādējādi ir redzams, ka ar vērtspapīriem varam saprast tikai tos vērtspapīrus, kas tiek tirgoti kapitāla tirgū ( ). Tomēr daļu iegūšana slēgtā nekustamo īpašumu fondā nav tirgošana kapitāla tirgū, tāpēc šādas daļas nevar pielīdzināt vērtspapīriem.

3) Vācijas HWiG piemērošanas joma

85. Visbeidzot, jāizskata K. fon der Heidena pārstāvja paustais arguments, ka Vācijas HWiG piemērošanas joma ir plašāka par Direktīvas 85/577 piemērošanas jomu, un tādējādi Vācija ir pieņēmusi labvēlīgākas normas patērētāju aizsardzības jomā Direktīvas 85/577 8. panta nozīmē.

86. Šajā sakarā jānorāda, ka Vācijas HWiG attiecas uz jebkuru noslēgtu līgumu attiecībā uz maksas pakalpojumu. Tāpēc šī likuma piemērošanas joma divos aspektos ir plašāka nekā Direktīvas 85/577 piemērošanas joma. Pirmkārt, iepriekš minētajā likumā nav prasīts, lai līguma priekšmets būtu preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana un, otrkārt, tajā nav prasīts, lai viena no līgumslēdzējām pusēm būtu tirgotājs. Tādējādi abos aspektos minētā likuma piemērošanas joma ir plašāka par Direktīvas 85/577 piemērošanas jomu; tas ļauj saprast, kādu iemeslu dēļ Vācijas judikatūrā HWiG normas tiek piemērotas gadījumā, ja patērētājs pievienojas slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība ( ).

87. Pretēji tam, ko uzskata K. fon der Heidena pārstāvis, manuprāt, šajā lietā nav jāizmanto iespēja, kas dalībvalstīm piešķirta ar Direktīvas 85/577 8. pantu. Šī norma ļauj dalībvalstīm pieņemt vai saglabāt spēkā labvēlīgākus patērētāju aizsardzības noteikumus jomā, uz kuru attiecas minētā direktīva ( ). Ja tomēr valsts tiesību akti attiecas uz nozarēm, kas neietilpst jomā, kuru reglamentē Direktīva 85/577, tad, manuprāt, nav iespējams atsaukties uz tās 8. pantu.

88. Tomēr vēl vēlos vērst uzmanību uz nesenu spriedumu, kas pasludināts lietā Moteurs Leroy Somer ( ), kurā Tiesa saistībā ar Direktīvu 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem ( ) ir atzinusi, ka šī direktīva pieļauj to, ka valsts tiesību aktiem ir plašāka piemērošanas joma nekā minētajai direktīvai. Direktīvā 85/374 ir noteikti apstākļi, kādos ir prasīts atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts lietai, kura paredzēta privātai lietošanai, bet saskaņā ar minēto Tiesas nolēmumu lietā Moteurs Leroy Somer attiecīgā direktīva pieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru cietušais var prasīt, lai tiktu atlīdzināts kaitējums, kas nodarīts lietai, kura paredzēta profesionālām vajadzībām. Manuprāt, arī šajā lietā ir iespējams izdarīt analogu secinājumu, kāds izdarīts spriedumā lietā Moteurs Leroy Somer. Tas nozīmē, ka Vācijas likumdevējs var paredzēt, ka HWiG, ar kuru valsts tiesību sistēmā ir transponēta Direktīva 85/577, attiecas arī uz faktiskām situācijām, kuras minētā direktīva nereglamentē, un tātad arī uz patērētāja pievienošanos slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība.

4) Ierosinātais risinājums attiecībā uz pirmo jautājumu

89. Ierosinu Tiesai pirmo prejudiciālo jautājumu atrisināt, atzīstot, ka Direktīvas 85/577 1. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas neattiecas uz gadījumu, kad patērētājs pievienojas slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība.

D – Otrais prejudiciālais jautājums

90. Otrais prejudiciālais jautājums ir daļēji jāpārformulē tāpēc, ka tas daļēji ir nepieņemams ( ), kā arī tāpēc, ka to nevar atrisināt, pamatojoties uz Direktīvas 85/577 7. pantu ( ), uz kuru savā jautājumā ir norādījusi iesniedzējtiesa ( ).

91. Tātad otrais jautājums ir jāsaprot tādā veidā, ka ar to iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 85/577 5. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj judikatūrā radītus valsts noteikumus, saskaņā ar kuriem patērētājam, ja tas atsakās no slēgta nekustamo īpašumu fonda, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, attiecībā pret šo fondu ir tiesības uz tā daļas galīgā atlikuma samaksu, kuru aprēķina attiecību izbeigšanās brīdī (ex nunc), ar no tā izrietošajām (iespējamām) sekām, ka ar minētā patērētāja atteikšanos tiek izmaksāta mazāka summa nekā tā, ko tas piešķīris fondam, proti, ka tam tiek uzlikts pienākums samaksāt daļu no paša fonda zaudējumiem. Tādējādi ir jautājums par to, vai Direktīva 85/577 nepieļauj, ka principi, kas Vācijas tiesu praksē noteikti, reglamentējot tā sauktās “nelikumīgās sabiedrības” (fehlerhafte Gesellschaft) institūtu, tiek piemēroti gadījumā, ja patērētājs atsakās no slēgta nekustamo īpašumu fonda, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība ( ).

92. Ņemot vērā ierosinājumu uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, atzīstot, ka Direktīva 85/577 nav piemērojama šajā lietā, principā nav jāizskata otrais jautājums ( ). Tomēr ir lietderīgi sniegt īsu analīzi par šo otro jautājumu, ko Tiesa varētu izmantot, ja tā atrisinātu pirmo jautājumu citādi, nekā ierosināts šajos secinājumos.

1) Informācijas sniegšana par atteikuma tiesībām

93. Vispirms jānorāda, ka šajā gadījumā nav skaidrs, vai patērētājs ir bijis rakstveidā informēts par savām tiesībām atteikties no līguma. Uz patērētāja atteikšanās tiesībām attiecas laika ierobežojums ( ), un tas, pamatojoties uz Direktīvu 85/577 vai normām, ar kurām tā transponēta valsts tiesību sistēmā, var izmantot šīs tiesības pēc termiņa beigām vienīgi tad, ja nav bijis informēts par šādu tiesību esamību ( ). Kā jau norādīts šo secinājumu 20. punktā, iesniedzējtiesai bija uzdots jautājums, lai to noskaidrotu, bet tā nespēja uz minēto jautājumu atbildēt tādēļ, ka iepriekšējās instances tiesas veiktajam faktu konstatējumam bija saistošs raksturs. Turklāt iesniedzējtiesa ir apliecinājusi, ka lietas dalībnieki nav apstrīdējuši faktu, ka patērētājs ir juridiski pareizi īstenojis atteikšanos saskaņā ar HwiG, ar kuru Direktīva 85/577 ir transponēta valsts tiesību sistēmā. Šis jautājums tiesas sēdē tika uzdots arī lietas dalībniekiem, bet tie nesniedza nepārprotamu atbildi; K. fon der Heidena pārstāvis apliecināja, ka tam nav šādas informācijas, bet Komisija apgalvoja, ka par to ir iespējams izdarīt tikai netiešus minējumus, pamatojoties uz faktu, ka šajā gadījumā patērētājam ir bijis iespējams īstenot atteikšanos no līguma.

94. Jāuzsver, ka tiesvedībā saskaņā ar EKL 234. pantu, kas pamatota uz skaidru pilnvaru sadali starp valstu tiesām un Tiesu, jebkurš attiecīgo faktu vērtējums ietilpst valsts tiesas kompetencē. Tomēr, lai sniegtu tai noderīgu risinājumu, Tiesa, sadarbojoties ar valsts tiesām, var sniegt tām visas norādes, ko tā uzskata par nepieciešamām ( ). Tādēļ šajā lietā Tiesai vajadzētu pamatoties uz nosacījumu, ka patērētājs nav bijis informēts par tā tiesībām atteikties no līguma, bet šī pieņēmuma pareizība ir jāpārbauda valsts tiesai atbilstoši tās pilnvarām.

2) Juridiskā analīze pēc būtības

95. Ja šajā prāvā Tiesa attiecībā uz pirmo prejudiciālo jautājumu nospriestu, ka Direktīva 85/577 ir piemērojama šajā lietā, tad līdz ar to saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 2. punktu “patērētājs [būtu atbrīvots] no jebkādām saistībām, kas izriet no izbeigtā līguma”. Tas nozīmētu, ka ir jāatlīdzina tam visa summa, ko tas ieguldījis fondā. No tā izrietētu, ka šajā gadījumā tad, ja fondam būtu radušies zaudējumi, pārējiem sabiedrības dalībniekiem vajadzētu uzņemties finansiālo apgrūtinājumu saistībā ar iepriekš minētās summas atmaksu patērētājam, kurš atteicies no fonda.

96. Vispirms jānoskaidro, ko saistībā ar šo lietu nozīmē Direktīvas 85/577 7. pants, kurā ir noteikts, “ja patērētājs izmanto atteikuma tiesības, šāda atteikuma likumīgo spēku nosaka valsts tiesību akti, it īpaši tie, kas attiecas uz maksājumu atlīdzību par piegādātām precēm un pakalpojumiem un uz saņemto preču atdošanu atpakaļ”. Šajā normā dalībvalstīm nav piešķirtas vispārīgas pilnvaras pēc patikas grozīt tiesiskās sekas, kādas paredzētas minētās direktīvas 5. panta 2. punktā, bet gan tām ir vienīgi sniegta iespēja lemt par laiku un noteikumiem, atbilstoši kādiem tiek atlīdzinātas saistības, kas izpildītas, pamatojoties uz līgumu, no kura patērētājs atteicies ( ). Tādēļ iepriekš minētā norma pati nav pietiekama, lai pamatotu patērētāja atteikšanos no fonda ar ex tunc iedarbību.

97. Tādējādi šajā lietā izšķirošu nozīmi iegūst Direktīvas 85/577 5. panta 2. punkta interpretācija. Minētā noteikuma teksts ir nepārprotams: patērētājs ir jāatbrīvo no jebkādām saistībām, kas izriet no izbeigtā līguma. Arī judikatūra par šī noteikuma interpretāciju ir skaidra: spriedumā lietā Schulte Tiesa ir noteikusi, ka patērētāja atteikšanās no līguma, kas noslēgts ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām, ir jāietver iepriekšējā stāvokļa [status quo ante] atjaunošana ( ).

98. Tomēr risinājums, atbilstoši kuram patērētājam ir sniegta iespēja atteikties no fonda, ar ex tunc iedarbību, būtu pretrunā minētās direktīvas mērķim. Tādēļ, izskatot otro prejudiciālo jautājumu, ir jāpamatojas uz Direktīvas 85/577 5. panta 2. punkta teleoloģisko interpretāciju un jāizlemj jautājums, atzīstot, ka minētais noteikums pieļauj judikatūrā radītus valsts noteikumus, saskaņā ar kuriem patērētājam, ja tas atsakās no slēgta nekustamo īpašumu fonda, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, attiecībā pret šo fondu ir tiesības uz tā daļas galīgā atlikuma samaksu, kuru aprēķina attiecību izbeigšanās brīdī (ex nunc), ar no tā izrietošajām (iespējamām) sekām, ka ar minētā patērētāja atteikšanos tiek izmaksāta mazāka summa nekā tā, ko tas piešķīris fondam, proti, ka tam tiek uzlikts pienākums samaksāt daļu no paša fonda zaudējumiem. Par labu šādam secinājumam liecina vairāki argumenti.

99. Pirmais un izšķirošais arguments, kas pamato šo domu, ir fakts, ka principā arī pārējie dalībnieki slēgtā nekustamo īpašumu fondā, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, ir patērētāji ( ). Direktīvā 85/577 patērētājam ir sniegta aizsardzība attiecībā pret tirgotāju, bet ne attiecībā pret pārējiem patērētājiem. Ja šajā lietā pieļauj, ka patērētājs var izstāties no slēgtā nekustamo īpašumu fonda ar ex tunc iedarbību, tad tas tiek faktiski aizsargāts, bet tajā pašā laikā pārējiem patērētājiem, kas paliek fondā, aizsardzība tiek pilnībā liegta. Tāpēc iznāk, ka aizsargāts ir vienīgi tas patērētājs, kas pirmais izlemj atteikties no fonda, savukārt pārējie patērētāji ne tikai nesaņem šo aizsardzību, bet tiem saskaņā ar aizsardzību, kura sniegta šim patērētājam, kas atteicies, stāvoklis pat pasliktinās ( ). Tādējādi, manuprāt, patērētāja atteikšanās no slēgta nekustamo īpašumu fonda ar ex tunc iedarbību nav pieļaujama.

100. Otrkārt, ir jāņem vērā, ka Direktīvas 85/577 mērķis ir aizsargāt patērētāju no riska sasteigti noslēgt līgumu ārpus tirgotāja uzņēmuma telpām, nevis aizsargāt to no riskiem, kas saistīti ar kapitālieguldījumiem. Tāpat kā citas kapitālieguldījumu formas, ieguldījumi slēgtos nekustamo īpašumu fondos ir riskanti; šis risks ieguldītājam var radīt peļņu vai zaudējumus. Ja patērētājs atsakās no fonda pēc tam, kad fonds guvis peļņu, tad patērētājam ir tiesības uz daļu, kura tam pienākas no šīs peļņas, un otrādi – fonda zaudējumu gadījumā patērētājam, kas no fonda atsakās, ir jāsedz daļa no šiem zaudējumiem. Patērētājam ir personiski jāuzņemas šī kapitālieguldījuma risks, tāpat kā tas personiski saņem iespējamo sabiedrības gūto peļņu. Tāpēc, ja patērētājam, kas nav bijis informēts par savām atteikuma tiesībām, atzītu atteikšanās iespēju ar ex tunc iedarbību, rastos absurda situācija, jo tam būtu nodrošināts finansiāli izdevīgāks stāvoklis nekā patērētājam, kas ir atbilstoši noteikumiem informēts par savām tiesībām atteikties no līguma un kuram minēto tiesību īstenošanai būtu laika ierobežojumi.

101. Treškārt, analizējot šo lietu, svarīgs ir fakts, ka patērētājs ir atteicies no slēgtā nekustamo īpašumu fonda pēc 11 gadiem. Kā jau norādīts šo secinājumu 94. punktā, šajā sakarā ir jāpamatojas uz nosacījumu, ka tas ir bijis iespējams tādēļ, ka patērētājs nav bijis informēts par savām atteikuma tiesībām. Taču jāievēro, ka patērētājam sniegtās aizsardzības jēga daļēji atšķiras atkarībā no tā, vai jautājums ir par tā iespēju atteikties no līguma termiņā, kas nav īsāks par septiņām dienām uzreiz pēc līguma noslēgšanas, vai par atteikšanās iespēju arī pēc ilgāka laika posma, pagarinot minēto termiņu, ko noteic tas, ka patērētājam nav sniegta informācija par atteikuma tiesībām, kādas tam piemīt.

102. Jēga patērētājam piešķirtajai iespējai atteikties no līguma uzreiz pēc tā noslēgšanas ir aizsargāt to no sasteigtiem lēmumiem ( ). Tāpēc patērētājam ir jāspēj salīdzinoši īsā termiņā pēc līguma noslēgšanas izvērtēt no tā izrietošās saistības un izlemt, vai īstenot atteikšanos. Savukārt patērētāja iespēja atteikties pēc šī termiņa tādēļ, ka tas nav saņēmis informāciju par atteikuma tiesībām, ir pamatota ar diviem visai atšķirīgiem apsvērumiem. Pirmkārt, iepriekš minētā iespēja ir vērsta uz to, lai ļautu patērētājam efektīvi īstenot savas tiesības; otrkārt, ļaujot patērētājam atteikties no līguma bez laika ierobežojumiem, ja tas nav bijis pienācīgi informēts par atteikuma tiesībām, tirgotāji zināmā mērā tiek piespiesti turpmāk informēt patērētājus par šādu tiesību esamību ( ). Var teikt, ka šāds termiņa pagarinājums, kurā īstenot atteikšanos no līguma, ir sava veida sods tirgotājam, kas nav sniedzis patērētājam paskaidrojumus par tā atteikuma tiesībām. Tomēr šajā lietā šāds soda raksturs attiecībā uz atteikuma īstenošanas termiņa pagarinājumu nepamatoti skartu pārējos patērētājus, kam ir sabiedrības dalībnieka statuss attiecīgajā fondā.

3) Ierosinātais risinājums attiecībā uz otro jautājumu

103. Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ ierosinu Tiesai – ja tā atrisina pirmo prejudiciālo jautājumu, atzīstot, ka Direktīva 85/577 ir piemērojama gadījumā, ja patērētājs pievienojas slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, – uz otro jautājumu atbildēt, norādot turpmāko: Direktīvas 85/577 5. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj judikatūrā radītus valsts noteikumus, saskaņā ar kuriem patērētājam, ja tas atsakās no slēgta nekustamo īpašumu fonda, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība, attiecībā pret šo fondu ir tiesības uz tā daļas galīgā atlikuma samaksu, kuru aprēķina attiecību izbeigšanās brīdī (ex nunc), ar no tā izrietošajām (iespējamām) sekām, ka ar minētā patērētāja atteikšanos tiek izmaksāta mazāka summa nekā tā, ko tas piešķīris fondam, proti, ka tam tiek uzlikts pienākums samaksāt daļu no paša fonda zaudējumiem.

E – Secinājums

104. Jāatzīst, ka risinājums, kas iepriekšējā punktā ierosināts attiecībā uz otro prejudiciālo jautājumu, rada izņēmumu saskaņā ar Direktīvas 85/577 5. panta 2. punktu. Tādēļ noslēgumā ir lietderīgi atgādināt atbildi, kas ierosināta attiecībā uz pirmo prejudiciālo jautājumu, un uzsvērt, ka pareizāks risinājums ir atzīt, ka Direktīva 85/577 nav piemērojama gadījumam, kad patērētājs pievienojas slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība.

VII – Secinājumi

105. Ņemot vērā visus izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Bundesgerichtshof uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīvas 85/577/EEK par patērētāja aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, 1. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas neattiecas uz gadījumu, kad patērētājs pievienojas slēgtam nekustamo īpašumu fondam, kas izveidots kā civiltiesību sabiedrība.