Attiecībā uz izmeklēšanas procedūru, ar ko tiek izvērtēta dalībvalsts piešķirtā atbalsta saderība ar kopējo tirgu, Komisijas galīgais lēmums var atšķirties no lēmuma par procedūras uzsākšanu, tomēr negatīvi neietekmējot galīgo lēmumu. Līdz ar to Komisijai nav jāveic lēmuma par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu koriģēšana. Neraugoties uz to, loģiski un vēl jo vairāk iespējamo atbalsta shēmas saņēmēju interesēs ir tas, lai Komisijai gadījumā, ja pēc tam, kad tā ir pieņēmusi lēmumu uzsākt dalībvalsts piešķirtā atbalsta oficiālo izmeklēšanas procedūru, tā atklāj, ka minētais lēmums ir balstīts vai nu uz nepilnīgiem faktiem, vai arī uz šo faktu juridiski kļūdainu vērtējumu, būtu iespēja mainīt savu nostāju, pieņemot lēmumu par procedūras koriģēšanu. Faktiski šāds lēmums par procedūras koriģēšanu, kam seko jauns aicinājums ieinteresētajām personām iesniegt savus apsvērumus, ļauj tām reaģēt uz izmaiņām Komisijas pagaidu novērtējumā saistībā ar attiecīgo pasākumu, izsakot savu viedokli šajā jautājumā.

Šī iespēja nav atkarīga no tā, vai lēmums uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru rada juridiskās sekas, lai varētu celt prasību atcelt tiesību aktu. Nenoliedzami, ir iespējams celt prasību par lēmumu uzsākt procedūru, ja ar to tiek radītas negrozāmas juridiskās sekas, kuras a posteriori nevar tikt grozītas ar galīgo lēmumu. Tā tas ir gadījumā, kad Komisija uzsāk oficiālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz pasākumu, kuru tā pagaidu kārtā atzīst par jaunu atbalstu, jo ar šo lēmumu uzsākt procedūru salīdzinājumā ar galīgo lēmumu tiek radītas patstāvīgas juridiskās sekas. Attiecīgā pasākuma īstenošanas apturēšanai, kuras pamatā saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu ir tas, ka šis pasākums pagaidu kārtā ir atzīts par jaunu atbalstu, salīdzinājumā ar galīgo lēmumu ir patstāvīgs raksturs, kas ir ierobežots laikā līdz brīdim, kad tiek izbeigta oficiālā procedūra.

Procedūras ilgums neizriet no attiecīgās iestādes argumentācijas, ar kuru šo ilgumu varētu attaisnot, bet tas ir pilnībā faktisks apstāklis, kas ir atkarīgs vienīgi no laika, kāds iestādei nepieciešams, lai pabeigtu šo procedūru. Līdz ar to procedūras ilgums neietilpst lēmuma saturā, kurš var tikt pamatots. Tas pieprasa tikai procedūras dažādo posmu — līdz pat attiecīgā lēmuma pieņemšanai — vienīgi faktisku uzskaitīšanu.

Lēmums likt atgūt atbalstu tātad ir gandrīz automātiskas sekas tam, ka šis atbalsts ir atzīts par nelikumīgu vai nesaderīgu — ievērojot vienīgo izņēmumu, kas izriet no minētās tiesību normas otrā teikuma, proti, ja rīkojums par atgūšanu būtu pretrunā kādam no Kopienu tiesību vispārējiem principiem. Komisijai tātad šajā ziņā nav rīcības brīvības. Šādos apstākļos, ja Komisija ir norādījusi iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka attiecīgais atbalsts ir nelikumīgs un nesaderīgs ar kopējo tirgu, tai nav pienākuma pamatot lēmumu, ar kuru ir noteikta atbalsta atgūšana.

It īpaši, ja Komisijas lēmumā par procedūras koriģēšanu ir tieši norādīts nosacījums, saskaņā ar kuru jebkurš pieteikums atbalsta saņemšanai ir obligāti jāiesniedz pirms ieguldījumu projektu uzsākšanas, un ja attiecīgā dalībvalsts, pamatojoties uz regulu, kas pieņemta pēc lēmuma par atbalsta shēmas apstiprināšanu, ir piešķīrusi atbalstu reģionālajiem projektiem, kuru īstenošana tikusi uzsākta pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, šādā gadījumā šis ir jauns atbalsts Regulas Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 88. panta piemērošanai, 1. panta c) punkta izpratnē. Faktiski šie grozījumi nevar tikt kvalificēti par mazsvarīgiem vai nenozīmīgiem. Tiktāl, ciktāl Komisija valsts reģionālā atbalsta shēmu apstiprināšanu ir pakļāvusi nosacījumam, saskaņā ar kuru pieteikums atbalsta saņemšanai ir obligāti jāiesniedz pirms projektu īstenošanas uzsākšanas, ir skaidrs, ka šāda nosacījuma atcelšana varētu ietekmēt atbalsta pasākuma saderības ar kopējo tirgu novērtējumu.

Attiecībā uz pamatnostādnēm par valsts reģionālo atbalstu no to ievaddaļas izriet, ka tajās vispārēji un abstrakti ir noteikti kritēriji, kurus Komisija, piemērojot EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunktu, ievēro, lai izvērtētu reģionālā atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu, un ka tās līdz ar to nodrošina to dalībvalstu tiesisko drošību, kuras piešķir šādu atbalstu. Precīzāk, minēto pamatnostādņu 4.2. punktā ieviestais nosacījums attiecas uz jebkuru tajās paredzēto atbalstu neatkarīgi no tā priekšmeta, veida vai summas.

Apstāklis, ka pieteikumam atbalsta saņemšanai jābūt iesniegtam, pirms tiek uzsākta subsidētā projekta īstenošana, ļauj nodrošināt, ka attiecīgais uzņēmums pirms minētā projekta uzsākšanas ir skaidri paudis savu gribu izmantot attiecīgo atbalsta shēmu. Tas tātad ļauj izvairīties no situācijas, ka pieteikumi netiek iesniegti ex post par tādiem projektiem, kuru īstenošana tikusi uzsākta neatkarīgi no tā, vai atbalsta shēma pastāv. Ņemot vērā šos apsvērumus, vienkāršs secinājums, ka pieteikums atbalsta saņemšanai ir agrāks salīdzinājumā ar investīciju projekta uzsākšanu, ir vienkāršs kritērijs, kas ir piemērots un atbilstošs, lai ļautu Komisijai prezumēt, ka pastāv attīstību veicinoša iedarbība.

Komisijai, veicot paziņotās atbalsta shēmas saderības ar kopējo tirgu pārbaudi, pēc definīcijas nav zināmi atsevišķo iespējamo atbalsta shēmas izmantotāju un konkrēto projektu, kuriem iepriekš minētie var lūgt subsīdijas, īpašie apstākļi. Līdz ar to Komisijai, lai izvērtētu atbalsta shēmas saderību ar kopējo tirgu, ir jābalstās uz kritērijiem, kuri vai nu nav atkarīgi no nākotnes saņēmēju īpašajiem apstākļiem, vai arī ir vienādi visiem nākotnes saņēmējiem.

Šajā ziņā no pamatnostādņu 2. punkta otrās līdz ceturtajai daļai izriet, ka Komisija principā reģionālo atbalstu apstiprina vienīgi atbalsta shēmas veidā, jo tā uzskata, ka individuālais atbalsts ad hoc neatbilst nosacījumam, saskaņā ar kuru jābūt nodrošinātam līdzsvaram starp atbalsta radītajiem konkurences izkropļojumiem un no atbalsta izrietošajiem ieguvumiem, kuri attiecas uz mazāk attīstītāka reģiona attīstīšanu.

Turklāt, ņemot vērā, ka EKL 87. panta 1. punktā paredzētais vispārējais princips aizliedz valsts atbalstu un ka atkāpes no šī principa ir jāinterpretē šauri, lēmums neizvirzīt iebildumus pret atbalsta shēmu attiecas tikai uz šajā shēmā ietilpstošā atbalsta faktisku piešķiršanu un tātad tas nevar būt pamats līdzīgu nākotnes atbalsta projektu iespējamo saņēmēju tiesiskajai paļāvībai saistībā ar to, ka attiecīgais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu.

Valsts atbalsta jomā de minimis noteikuma mērķis ir vienkāršot administratīvās procedūras gan tāda atbalsta saņēmēju interesēs, kura nozīme ir salīdzinoši niecīga un kurš tātad nav spējīgs izkropļot konkurenci, gan arī Komisijas interesēs, kurai ir jāspēj koncentrēt savus resursus Kopienu līmenī patiesi nozīmīgiem gadījumiem.

Šajā ziņā ir jākonstatē, ka ar to, ka tiktu pieļauta atbalsta sadalīšana, lai uz tā daļu varētu attiecināt de minimis noteikumu, netiktu veicināta minētā mērķa sasniegšana. Faktiski vienkārši tas, ka no uzņēmumam paredzētās atbalsta summas tiktu atskaitīta summa, kas atbilst de minimis augšējai robežai, neatbrīvotu Komisiju no pienākuma pārbaudīt aplūkotā atbalsta saderību ar kopējo tirgu attiecībā uz summu, kas pārsniedz šo augšējo robežu, ne arī attiecīgo uzņēmumu no pienākuma sagaidīt šīs pārbaudes rezultātus pirms atbalsta izmantošanas vai arī nelikumīga atbalsta gadījumā — no pienākuma to atmaksāt, ja nepieciešams.

Turklāt de minimis atbalsta jēdziens norāda, ka runa ir par niecīgas summas atbalstu. Tas, ka ex post tiek pieļauta tāda atbalsta sadalīšana, kas pārsniedz šajā ziņā piemērojamo augšējo robežu, nozīmētu, ka attiecībā uz atbalstu, kura summa tā piešķiršanas brīdī nav bijusi niecīga, varētu daļēji tikt izmantots de minimis noteikums.

Ir skaidrs, ka pēc tam, kad ir atgūta visa nelikumīgi piešķirtā atbalsta summa, attiecīgā dalībvalsts principā nekavējoties var piešķirt uzņēmumam jaunu de minimis atbalstu, kas nepārsniedz EUR 100000 augšējo robežu. Tomēr tādā gadījumā būtu nepieciešams, lai dalībvalsts pieņemtu jaunu lēmumu par valsts finansējuma piešķiršanu, un tā būtu brīva pieņemt savu lēmumu, lai aizliegums sadalīt atbalstu netiktu uzskatīts vienīgi par tīri formālu noteikumu.

Līdz ar to Regulas Nr. 69/2001 par EKL 87. un 88. panta piemērošanu de minimis atbalstam 2. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbrīvojums no EKL 88. panta 3. punktā paredzētās prasības par paziņošanu nevar tikt piemērots summām, kuras ir daļa no tāda atbalsta, kura kopējā summa trīs gadu laika posmā pārsniedz EUR 100000 augšējo robežu. Katrā ziņā tas, ka šī šaurā interpretācija ir skaidri iekļauta Regulas Nr. 1998/2006 par EKL 87. un 88. panta piemērošanu de minimis atbalstam 2. panta 2. punkta otrajā daļā, ir jāsaprot kā jauna precizējuma, nevis kā jauna nosacījuma de minimis noteikuma piemērošanai ieviešana.

(sal. ar 304., 305. un 308.–311. punktu)