ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Vai trešās valsts iesniegtam lūgumam izdot Apvienotās Karalistes pilsoni, kas izdošanas lūguma pamatā esošo nodarījumu izdarīšanas laikā bija Eiropas Savienības pilsonis un pirms Izstāšanās līguma noslēgšanas un tā spēkā esamības laikā nepārtraukti uzturējās citas dalībvalsts teritorijā, ir piemērojama judikatūra, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas spriedumiem lietās C-182/15 (Petruhhin), C-191/16 (Pisciotti) un C-897/19 PPU (I.N.), ņemot vērā tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās mehānismu, kas paredzēts Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas 62.–65. pantā un Tirdzniecības un sadarbības nolīguma starp Eiropas Savienību un Eiropas Atomenerģijas kopienu, no vienas puses, un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, no otras puses, trešās daļas VII sadaļā?
3)

Vai ar iepriekš minēto Direktīvu (ES) 2018/822, it īpaši tiktāl, ciktāl ar to ir iekļauts iepriekš minētās Direktīvas 2011/16/ES 8.ab panta 1. un 7. punkts, ir pārkāpts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punktā un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. panta 1. punktā garantētais tiesiskuma princips krimināltiesību jomā, un vai ar to ir pārkāptas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantā un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 8. pantā garantētās tiesības uz privātās dzīves neaizskaramību, jo 30 dienu termiņa sākums, kurā attiecīgajam starpniekam vai nodokļu maksātājam ir jāizpilda pienākums ziņot par ziņojamu pārrobežu shēmu, nav pietiekami skaidri un precīzi noteikts?
1)

Regulas pieņemšanai esot izvēlēts nepareizs juridiskais pamats un tādējādi esot pārkāpts LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunkts, lasot to kopā ar 194. panta 2. punkta otro daļu, jo apstrīdētā regula – lai gan tā būtiski ietekmē dalībvalstu izvēli saistībā ar enerģijas avotiem un energoapgādes vispārējo struktūru – neesot tikusi pieņemta, pamatojoties uz LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunktu, saskaņā ar kuru ir nepieciešams vienprātīgs Padomes lēmums. Polija attiecībā uz apstrīdēto regulu vispirms norāda, ka esot nepareizs tās juridiskais pamats – LESD 122. panta 1. punkts. Tā norāda, ka apstrīdētās regulas galvenais mērķis ir būtiski ietekmēt enerģijas resursu izmantošanas nosacījumus, izvēli saistībā ar enerģijas avotiem un energoapgādes vispārējo struktūru. Tā kā ar regulu tiek būtiski ietekmēta brīvība noteikt energoresursu struktūru, tā esot bijusi jāpieņem, pamatojoties uz LESD 192. panta 2. punkta c) apakšpunktu, uz kuru ir atsauce LESD 194. panta 2. punkta otrajā daļā, t.i., saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru, kurā Padome pieņem vienprātīgu lēmumu.
1)

Vai Regulas Nr. 1896/2006 (1) 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda valsts tiesību norma kā Igaunijas Civilprocesa kodeksa 371. panta 1. punkta 4) apakšpunkts (saskaņā ar kuru tiesa nepieņem prasību izskatīšanai tostarp tad, ja ir stājies spēkā Igaunijas tiesas lēmums par tiesvedības izbeigšanu, kas pieņemts strīdā starp tām pašām pusēm par to pašu priekšmetu un to pašu pamatu un kas neļauj celt jaunu prasību tiesā tajā pašā lietā) liedz izskatīt prasību par prasījumu, par kuru dalībvalsts tiesa ir izdevusi Eiropas maksājuma rīkojumu un pasludinājusi to par izpildāmu?
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2010/75/ES (1) (2010. gada 24. novembris) par rūpnieciskajām emisijām (piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole) un it īpaši tās 4., 18., 34., 28. un 29. apsvērums, kā arī 3. panta 2. punkts un 11., 12. un 23. pants, kā arī LESD 191. pantā un [EKL] 174. pantā paredzētais piesardzības un cilvēku veselības aizsardzības princips var tikt interpretēti tādējādi, ka, piemērojot dalībvalsts likumu – aplūkojamajā gadījumā 2017. gada decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri (DPCM) [Ministru padomes priekšsēdētāja dekrēts, turpmāk tekstā – “DPCM”] – šai dalībvalstij ir iespēja paredzēt, ka Veselības kaitējuma novērtējums ir akts, kas neietilpst Integrētas vides atļaujas (IVA) izsniegšanas un pārskatīšanas procedūrā, un ka tā izstrādei var nebūt automātiskas ietekmes, tādā ziņā, ka kompetentajai iestādei tas būtu savlaicīgi un faktiski jāņem vērā IVA/DPCM pārskatīšanas procedūrā, it īpaši, ja tā rezultāti norāda uz nepieņemamu veselības apdraudējumu ievērojamam iedzīvotāju skaitam, ko skar piesārņojošās emisijas; vai turpretī direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka: (i) pieļaujamais cilvēku veselības apdraudējums var tikt novērtēts, veicot epidemioloģiska rakstura zinātnisku analīzi; (ii) Veselības kaitējuma novērtējumam ir jābūt aktam, kas ietilpst IVA/DPCM izsniegšanas un pārskatīšanas procedūrā, pat jābūt tās nepieciešamajam priekšnosacījumam, un it īpaši iestādei, kuras kompetencē ir IVA izsniegšana un pārskatīšana, tas būtu obligāti, faktiski un savlaicīgi jāņem vērā?
1)

Vai ar Savienības tiesībām, it īpaši Padomes Direktīvu 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (1), ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 21. pantu, ir saderīga situācija, kad valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka privāta organizācija, kuras ētoss balstās uz reliģiju: a) var uzskatīt par nepiemērotām darbam tās dienestā personas, kuras pirms darba tiesisko attiecību nodibināšanas ir izstājušās no konkrētas reliģiskās kopienas, vai b) var pieprasīt no personām, kuras pie tās strādā, lai tās pirms darba attiecību nodibināšanas nebūtu izstājušās no konkrētas reliģiskās kopienas, vai c) kā nosacījumu darba tiesisko attiecību turpināšanai var izvirzīt prasību, lai pie tās strādājoša persona, kura ir izstājusies no konkrētas reliģiskās kopienas, pirms darba tiesisko attiecību nodibināšanas atkal tajā iestājas, ja tā no personām, kuras pie tās strādā, turklāt nepieprasa, lai tās piederētu šai reliģiskai kopienai?
14)

Ja atbilde uz jebkuru no 1.–4., 5.–8., 9.–12. punktā uzdotajiem jautājumiem ir apstiprinoša, it īpaši gadījumā, ja atbilde uz 13. jautājumu ir apstiprinoša –, vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa (efektīvas tiesiskās aizsardzības princips), lasot to kopsakarā ar LES 2. pantu, it īpaši saistībā ar tiesiskuma principa ievērošanu, kā tas interpretēts Tiesas judikatūrā (2021. gada 21. decembra spriedums apvienotajās lietās C-357/19, C-379/19, C-547/19, C-811/19 un C-840/19, Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie un Tribunalul Bihor, EU:C:2021:1034), un vai tiesnešu neatkarības princips, kas noteikts LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Pamattiesību hartas 47. pantā, kā tas interpretēts Tiesas judikatūrā (2018. gada 27. februāra spriedums, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C-64/16, EU:C:2018:117) ir jāinterpretē tādējādi, ka šie principi, ņemot vērā iespēju izdarīt netiešu spiedienu uz tiesnešiem un ģenerālprokurora iespēju izdot saistošus rīkojumus šajā ziņā zemāk stāvošajiem prokuroriem, nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēta prokuratūras atkarība no tādas izpildvaras iestādes kā tieslietu ministrs, kā arī nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas ierobežo tiesas neatkarību un prokurora neatkarību, piemērojot Savienības tiesību normas, it īpaši: a) ustawa z dnia 27 lipca 2001 roku o ustroju sądów powszechnych [2001. gada 27. jūlija Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju] 130. panta 1. punktu, kas ļauj tieslietu ministram – saistībā ar prokurora pienākumu ziņot par situāciju, kurā tiesa lemj, piemērojot Savienības tiesības – izdot rīkojumu nekavējoties pārtraukt tiesneša pienākumu pildīšanu līdz brīdim, kad disciplinārtiesa pieņem lēmumu, uz laiku, kas nepārsniedz vienu mēnesi, ja – ņemot vērā tiesneša izdarīto darbību, kura izpaužas kā Savienības tiesību tiešā piemērošanā – tieslietu ministrs atzīst, ka to prasa cieņa pret tiesu vai būtiskas dienesta intereses; b) ustawa z dnia 28 stycznia 2016 roku Prawo o prokuraturze [2016. gada 28. janvāra Prokuratūras likuma] 1. panta 2. punktu, 3. panta 1. punkta 1. un 3. apakšpunktu un 7. panta 1.–6. un 8. punktu, kā arī 13. panta 1. un 2. punktu, no kuru satura – tos aplūkojot kopsakarā – izriet, ka tieslietu ministrs, kurš vienlaikus ir ģenerālprokurors un galvenā prokuratūras iestāde, var izdot arī tādus rīkojumus, kas ir saistoši zemāk stāvošajiem prokuroriem arī tādā mērā, kas ierobežo vai kavē Savienības tiesību tiešu piemērošanu?
7)

Ja 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts, lasot to tiesiskās drošības un/vai efektivitātes principu gaismā un/vai kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu un/vai 9. panta 2.–4. punktu Orhūsas konvencijā, kas Eiropas Kopienas vārdā ir apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2005/370/EK, vispārīgi nebūtu jāinterpretē tādējādi, kā minēts piektajā jautājumā, vai tas ir šādi jāinterpretē, ja attiecīgās dalībvalsts tiesību akti attiecībā uz ierobežotu termiņu piemērošanu šādās situācijās ir neskaidri un/vai pretrunīgi, un līdz ar to prasītajai pirms tiesvedības ierosināšanas nav tiesiskās drošības par to, vai šāda aizvietošana ir pieļaujama?
C 451/13

Apelācijas sūdzība, ko 2022. gada 30. septembrīGrail LLC iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta paplašinātā sastāvā) 2022. gada 13. jūlija spriedumu lietā T-227/21 Illumina/Komisija

(Lieta C-625/22 P)

(2022/C 451/15)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Grail LLC (pārstāvji: D. Little, Solicitor, J. Ruiz Calzado un J. Jiménez Laiglesia, abogados, A. Giraud, advokāts, S. Troch, advocaat)

Pārējie lietas dalībnieki: Illumina, Inc., Eiropas Komisija, Grieķija Republika, Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste, EBTA Uzraudzības iestāde

Prasījumi

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

— atcelt pārsūdzēto spriedumu,

— atcelt Eiropas Komisijas 2021. gada 19. aprīļa Lēmumu C(2021) 2847 lietā COMP/M.10188 – Illumina/Grail, ar to saistītos Komisijas 2021. gada 19. aprīļa Lēmumus C(2021) 2848 final, C(2021) 2849 final, C(2021) 2851 final, C(2021) 2854 final un C(2021) 2855 final, un ar to saistīto Komisijas 2021. gada 11. marta lēmumu, ar ko Illumina un Grail tika informētas, ka Komisija ir saņēmusi lietas nodošanas pieprasījumu un ka tā juridiskās sekas atbilstoši Apvienošanās regulas (1) 22. panta 4. punkta otrajam teikumam ir tādas, ka atbilstoši tās 7. pantam Illumina un Grail ir aizliegts īstenot koncentrāciju,

— piespriest Komisijai segt savus un atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un tiesvedībā Vispārējā tiesā un

— veikt jebkādus citus pasākumus, ko Tiesa uzskata par piemērotiem.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības pamatošanai GRAIL izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats attiecas uz tiesību kļūdām, kas ietvertas spriedumā veiktajā Apvienošanās regulas 22. panta vēsturiskajā, kontekstuālajā un teleoloģiskajā interpretācijā, kurā secināts, ka saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalsts var iesniegt lietas nodošanas pieprasījumu, neievērojot tās valsts tiesību aktu apvienošanās kontroles jomā tvērumu. Otrais pamats attiecas uz tiesību kļūdām, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, spriedumā i) neizdarot nekādus juridiskus secinājumus no pareizā konstatējuma, ka Komisijas uzaicinājuma vēstules visām dalībvalstīm attiecībā uz koncentrāciju, ar ko Illumina iegūtu pilnīgu kontroli pār GRAIL, izsūtīšana prasījusi “nepamatoti ilgu laiku”, un ii) veicot vērtējumu, kurā izdarīts secinājums, ka Komisija nav pārkāpusi pušu tiesības uz aizstāvību procedūrā, kuras noslēgumā sagatavota uzaicinājuma vēstule un beigās pieņemts Komisijas Lēmums C(2021) 2847. Visbeidzot, trešais pamats attiecas uz tiesību kļūdām pārsūdzētajā spriedumā veiktajā vērtējumā par tiesisko paļāvību un tiesisko drošību, kas izriet no konkurences komisāres/Komisijas priekšsēdētājas izpildvietnieces sniegtā beznosacījumu un konkrētā solījuma par to, kad un kā Komisija īstenos Apvienošanās regulas 22. panta piemērošanas pārvērtējumu.

(1) Padomes Regula (EK) (2004. gada 20. janvāris) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (EK Apvienošanās Regula) (OV 2004, L 24, 1. lpp.).
1.

Vai valsts tiesas – kura izskata strīdu par prasību atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts pretendentam, kurš prettiesiski tika izslēgts no publiskā iepirkuma procedūras – prakse, saskaņā ar kuru tiek atteikta atlīdzība par zaudēto iespēju (loss of opportunity), ir saderīga ar Eiropas Savienības Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/66/EK (1) (2007. gada 11. decembra), ar ko Padomes Direktīvas 89/665/EEK un 92/13/EEK groza attiecībā uz pārskatīšanas procedūru efektivitātes uzlabošanu valsts līgumu piešķiršanas jomā, 2. panta 1. punkta c) apakšpunktu kopsakarā ar tās 2. panta 6. un 7. punktu?
1)

Vai tādos apstākļos, kuros, abonējot periodiskos izdevumus, jaunajiem abonentiem tiek pasniegta dāvana (gadget) PVN Direktīvas (1) 16. panta izpratnē, šī dāvana ir jāuzskata par: a) bezmaksas piegādi, kas nav periodisko izdevumu abonēšanas darījums, vai b) daļu no viena darījuma, kas veikts par atlīdzību, vai arī c) daļu no tirdzniecības paketes, ko veido galvenais darījums (žurnāla abonēšana) un papildu darījums (dāvanas pasniegšana), uzskatot dāvanas pasniegšanu par piegādi par atlīdzību, kas ir būtiska žurnāla abonēšanai?
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: Vai ar Direktīvas 2014/24 72. panta 1. punkta e) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar 4. punkta a) un b) apakšpunktu, ir pieļaujams valsts tiesiskais regulējums vai šī tiesiskā regulējuma interpretācijas un piemērošanas prakse, saskaņā ar kuru prettiesiska izmaiņu veikšana publisko iepirkumu līgumos var izrietēt ne vien no pušu parakstītas rakstiskas vienošanās, bet arī no pušu kopīgām darbībām, kas ir pretrunā noteikumiem par publiskā iepirkuma līguma izmaiņām un izpaužas saziņā un tās rakstiskās pēdās (kā tas ir pamatlietā), kas ļauj izdarīt secinājumu par saskaņotu gribu attiecībā uz izmaiņu veikšanu?
1.

Ar pirmo apelācijas pamatu – kas ir sadalīts divās daļās – apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav īstenojusi pietiekami patstāvīgu atcelšanas prasībā izvirzīto pamatu materiālo pārbaudi, kontrolēdama tikai to, vai Komisija vispār ir izskatījusi konkrētus jautājumus, nevis patstāvīgi pārbaudīdama, vai izmantotie pierādījumi ir uzticami un pareizi interpretēti, kā arī vai Komisijas izdarītie secinājumi ir pareizi un pietiekami ilustrēti ar pierādījumiem arī pašas Vispārējās tiesas ieskatā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka atšķirībā no tās iepriekš taisītajiem spriedumiem – 2018. gada 10. jūlija sprieduma Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala (C-413/06 P, EU:C:2008:392) un 2020. gada 28. maija sprieduma CK Telecoms UK Investments/Komisija (T-399/16, EU:T:2020:217) – Vispārējā tiesa nav piemērojusi pareizo materiālo pārbaudi, lai konstatētu pietiekamu būtiska šķēršļa efektīvai konkurencei rašanās varbūtību pēc apvienošanās Komisijas izvērtētajos produktu tirgos.
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: Vai ar Direktīvas 2014/24 72. panta 1. punkta e) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar 4. punkta a) un b) apakšpunktu, ir pieļaujams valsts tiesiskais regulējums vai šī tiesiskā regulējuma interpretācijas un piemērošanas prakse, saskaņā ar kuru prettiesiska izmaiņu veikšana publisko iepirkumu līgumos var izrietēt ne vien no pušu parakstītas rakstiskas vienošanās, bet arī no pušu kopīgām darbībām, kas ir pretrunā noteikumiem par publiskā iepirkuma līguma izmaiņām un izpaužas saziņā un tās rakstiskās pēdās (kā tas ir pamatlietā), kas ļauj izdarīt secinājumu par saskaņotu gribu attiecībā uz minēto izmaiņu veikšanu?
3)

Ja atbilde uz pirmo vai otro jautājumu ir noliedzoša, vai Direktīva 92/13/EEK un it īpaši tās 1. panta 1. punkta ceturtā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts pārskatīšanas iestādes kompetencei pārskatīt līgumslēdzējas iestādes lēmumus ir jāattiecas uz visām līgumslēdzējām iestādēm, kuras atrodas pārskatīšanas iestādes dalībvalstī, vai arī kompetence ir jānosaka atkarībā no tā, vai attiecībā uz līgumslēdzēju iestādi dominējoša ietekme (Direktīvas 2014/25/ES 3. panta 4. punkta c) apakšpunkta vai 4. panta 2. punkta izpratnē) ir reģionālai vai vietējai iestādei vai publisko tiesību subjektam, kas ir attiecināms uz pārskatīšanas iestādes dalībvalsti?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2022. gada 20. jūlijā iesniedza Bundesverwaltungsgericht (Vācija) – Bundesrepublik Deutschland/GS, kuru pārstāv vecāki

(Lieta C-484/22)

(2022/C 380/08)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Bundesverwaltungsgericht

Pamatlietas puses

Revīzijas sūdzības iesniedzēja: Bundesrepublik Deutschland

Atbildētājs: GS, kuru pārstāv vecāki

Lietas dalībniece: Federatīvās valsts interešu pārstāve Bundesverwaltungsgericht

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas 2008/115/EK (1) 5. panta a) un b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar tiem bez izņēmumiem prettiesisks ir tāds atgriešanas lēmums attiecībā uz nepilngadīgu trešās valsts valstspiederīgo, kurš ir pieņemts, vienlaikus noraidot viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumu, un ar kuru viņam ir noteikts 30 dienu izceļošanas termiņš, sākot no tā spēkā stāšanās dienas, ja juridisku iemeslu dēļ uz nenoteiktu laiku neviens no vecākiem nevar tikt atgriezts uz kādu no Direktīvas 2008/115/EK 3. panta 3. punktā minētajām valstīm un tāpēc arī no nepilngadīgā nevar tikt sagaidīts, ka viņš atstās dalībvalsti viņa aizsargājamās ģimenes dzīves dēļ (Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (2) 7. pants un 24. panta 2. punkts, Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. pants), vai arī pietiek ar to, ka, pamatojoties uz valsts likuma regulējumu, bērna intereses un ģimenes dzīve Direktīvas 2008/115/EK 5. panta a) un b) punkta izpratnē ir jāņem vērā, pēc atgriešanas lēmuma pieņemšanas apturot izraidīšanu?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.).

(2) OV 2000, C 364, 1. lpp.
1)

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (1) I pielikuma b) punktā paredzētais drošas izcelsmes valsts noteikšanas kritērijs šīs direktīvas 37. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā – saskaņā ar kuru konkrēta valsts nodrošina aizsardzību pret vajāšanu vai sliktu apiešanos, ievērojot Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā paredzētās tiesības un brīvības, it īpaši tiesības, no kuru ievērošanas nevar atkāpties saskaņā ar minētās konvencijas 15. panta 2. punktu, – ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja konkrēta valsts ārkārtas stāvokļa laikā šī konvencijas 15. panta izpratnē atkāpjas no Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas uzliktajām saistībām, tā vairs neatbilst šim kritērijam, lai to atzītu par drošu izcelsmes valsti?
A)

Vai var uzskatīt, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēti no Pamatnolīguma 5. klauzulai pretrunā esošas secīgu pagaidu līgumu noslēgšanas vai to pagarināšanas pietiekami atturoši pasākumi, kas atbilst prasībām, kas ir noteiktas Tiesas judikatūrā tās 2018. gada 7. marta spriedumā lietā C-494/16 (1) Santoro, un 2019. gada 8. maija spriedumā lietā C-494/17 (2) Rossato attiecībā uz darba ņēmēja ciesto zaudējumu atlīdzināšanu restitutio in integrum kārtībā, ja tajā paredzēta tikai fiksēta apmēra un objektīvi noteikta kompensācija (divdesmit dienu alga par katru nostrādāto gadu, nepārsniedzot viena gada algu), taču nav paredzēta papildu kompensācija, lai pilnībā atlīdzinātu nodarītos zaudējumus, ja tie pārsniedz šo summu?
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2022. gada 31. maijā iesniedza Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (Portugāle) – NM/Autoridade Tributária e Aduaneira

(Lieta C-349/22)

(2022/C 359/27)

Tiesvedības valoda – portugāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD)

Pamatlietas puses

Prasītājs: NM

Atbildētāja: Autoridade Tributária e Aduaneira

Prejudiciālie jautājumi

Vai LESD 110. pantam ir pretrunā tas, ka tāda valsts tiesību norma kā CISV (Código do Imposto Sobre Veículos (Transportlīdzekļu nodokļa kodekss)) 8. panta 1. punkta d) apakšpunkts, ar ko vieglajiem automobiļiem, kas atbilst konkrētiem vides kritērijiem, atstāj spēkā atlaidi, proti, transportlīdzekļa nodokļa (ISV) samazinājumu līdz 25 % no nodokļa summas, tās redakcijā, kas ir spēkā no 2021. gada 1. janvāra – kas ir stingrāka par līdz šim spēkā esošo –, ir spēkā un to piemēro gan jauniem iekšzemes transportlīdzekļiem, gan no citām Eiropas Savienības dalībvalstīm ievestiem lietotiem transportlīdzekļiem, kas tika pirmreizēji reģistrēti Portugālē pēc šī datuma, piemērojot šiem transportlīdzekļiem tādu pašu nodokļu režīmu, bet radot situāciju, ko var uzskatīt par nevienlīdzīgu attieksmi pret lietotiem transportlīdzekļiem ar tādu pašu lietošanas ilgumu, kas atbilst agrāk piemērotajiem mazāk stingrajiem vides kritērijiem, bet neatbilst jaunajā tiesību aktā noteiktajiem, atkarībā no tā, ka tie (a) tika pārdoti un sākotnēji reģistrēti Portugālē pirms tiesību akta jaunās redakcijas stāšanās spēkā, un šajā gadījumā tiem tika piemērota atlaide, kas ir nodokļa samazinājums līdz 25 % no nodokļa summas, un ir uzskatāms, ka atlaide ir atspoguļota lietotu transportlīdzekļu iegādes cenā, vai [atkarībā no tā, ka tie] (b) tika reģistrēti citā dalībvalstī laikā, kad bija spēkā likuma iepriekšējā redakcija, un nodoti patēriņam Portugālē pēc šī datuma, tādējādi šajā gadījumā ir jāmaksā nodoklis pilnā apmērā?
II.

Vai valsts tiesai ir tiesības autonomi, neiesniedzot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā LESD 267. pantu, attiecībā uz pagātni atstāt spēkā tāda valsts tiesiskā regulējuma sekas, par kuru ir konstatēts, ka tas ir pretrunā PVN direktīvai, kā pamatojumu norādot vispārīgu atsauci uz “nopietniem tiesiskās drošības apsvērumiem, kas izriet no visu iesaistīto publisko un privāto interešu kopuma”, un attiecībā uz apgalvojumu, ka pastāv “faktiska neiespējamība vēlāk atmaksāt nepamatoti iekasēto PVN nodokļu maksātāja piegādāto preču vai sniegto pakalpojumu saņēmējiem vai pieprasīt, lai tie veic vēlāku samaksu prettiesiskas nodokļa neiekasēšanas gadījumā, it īpaši tad, ja ir iesaistīts liels skaits sīkāk neidentificētu personu vai attiecīgi nodokļu maksātājiem nav tādas grāmatvedības sistēmas, kas ļautu vēlāk identificēt attiecīgās piegādes vai pakalpojumus un to vērtību”, ja nodokļu maksātājam pat nav bijusi iespēja pierādīt, ka šāda “faktiska neiespējamība” nepastāv?
1.

Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1150/2000 (1) (2000. gada 22. maijs) ar grozījumiem 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu un 17. panta 2. punktu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, kad tā, interpretējot minētās regulas 6. panta 3. punktu, nolēma, ka summas, kas atbilst budžeta ieņēmumu prasījumiem, kuri noteikti saskaņā ar šīs regulas 2. pantu B kontos, noteikšana ir tikai grāmatvedības darbība, un termiņš šādai noteikšanai tāpēc ir jāaprēķina nevis no dienas, kurā bija jānosaka strīdīgie budžeta ieņēmumu prasījumi saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 2. pantu, bet no dienas, kad Čehijas Republikas kompetentās iestādes tos faktiski noteica. Tāpēc Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu arī, nolemjot, ka Čehijas Republika var atsaukties uz iespēju tikt atbrīvotai no pienākuma nodot strīdīgo summu Komisijai, pamatojoties uz minētās regulas 17. panta 2. punktu (prasījums attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 85.–93. punktu).