ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada paziņojums par sadarbību”) II iedaļā “Atbrīvojums no sodanaudas [naudas soda]” ietilpstošajā 8., 10. un 11. punktā, kā arī 12. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts: “(8) Komisija atbrīvos no sodanaudas [naudas soda], kas citādi būtu jāmaksā uzņēmumam, kurš atklāj savu līdzdalību iespējamā kartelī [aizliegtās vienošanās darbībā], kas ietekmē [Savienību], ja minētais uzņēmums pirmais iesniedz informāciju un pierādījumus, kuri pēc Komisijas domām ļaus tai: a) veikt mērķtiecīgu pārbaudi saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos] [..] vai b) konstatēt [LESD 101. panta] pārkāpumu saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos]. [..] (10) Atbrīvojumu saskaņā ar 8. punkta a) apakšpunktu nepiešķir, ja pieteikuma iesniegšanas laikā Komisijai jau ir pietiekami pierādījumi, lai pieņemtu lēmumu veikt pārbaudi saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos], vai arī tā jau ir veikusi minēto pārbaudi. (11) Ievērojot 8. punkta b) apakšpunktu, atbrīvojumu piešķir vienīgi ar kumulatīviem noteikumiem, ka Komisijai pieteikuma iesniegšanas laikā nav bijuši pietiekami pierādījumi, lai konstatētu [LESD 101.] panta pārkāpumu saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos] un ka nevienam uzņēmumam saistībā ar iespējamo karteli [aizliegto vienošanos] vēl nav piešķirts nosacīts atbrīvojums no sodanaudas [naudas soda] saskaņā ar 8. punkta a) apakšpunktu. Lai pretendētu, uzņēmumam ir jābūt pirmajam, kas par iespējamo karteli [aizliegto vienošanos] sniedz inkriminējošus pierādījumus, kas attiecas uz pārkāpuma laiku, kā arī sniedz korporatīvu liecību, kurā ietverta tāda veida informācija, kas minēta 9. punkta a) apakšpunktā, kas ļauj Komisijai konstatēt [LESD 101.] panta pārkāpumu. (12) Papildus 8. punkta a) apakšpunktā, 9. un 10. punktā vai 8. punkta b) apakšpunktā un 11. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, lai pretendētu uz atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda], jebkurā gadījumā ir jāievēro šādi nosacījumi: a) uzņēmums patiesi, pilnībā, nepārtraukti un nekavējoties sadarbojas visā administratīvās procedūras gaitā, sākot no pieteikuma iesniegšanas brīža. [..]”
39

Šajā gadījumā iesniedzējtiesa, atbildot uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus, ir apstiprinājusi, ka saskaņā ar tās Vācijas tiesību interpretāciju Vācijas likumdevējs nav pieņēmis lēmumu saskaņā ar Direktīvas 2008/115 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu no šīs direktīvas piemērošanas jomas pilnībā izslēgt trešo valstu valstspiederīgos, kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā. No [likuma] pamatojuma, uz ko atsaucas Vācijas valdība izrietot, ka Vācijas likumdevēja nodoms ir bijis tikai atsevišķi atkāpties no minētās direktīvas 11. panta 2. punkta konkrētās normas, kura attiecas uz ieceļošanas un uzturēšanās aizlieguma spēkā esamības maksimālo termiņu.
13

Šī sabiedrība apstrīd to, ka prasītājām pamatlietā būtu jebkādas tiesības salīdzināt sevi ar tās tīkla izplatīšanas centru darba ņēmējiem vīriešiem, vispirms, pamatojoties uz to, ka nepastāv nekādi kopīgi darba nosacījumi minētā 79. panta 4. punkta izpratnē. Turklāt tā apgalvo, ka LESD 157. pantam neesot tiešas iedarbības attiecībā uz prasībām, kas balstītas uz vienādi vērtīgu darbu, līdz ar to prasītājas pamatlietā nevarot atsaukties uz šo tiesību normu iesniedzējtiesā. Visbeidzot un katrā ziņā, Tesco Stores norāda, ka to nevar kvalificēt kā “vienu avotu”, uz kuru būtu attiecināmi darba apstākļi veikalos un tās tīkla izplatīšanas centros.
21

Pirmām kārtām, par to, vai pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums ietilpst Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā, ir jāuzsver, ka gan no šīs direktīvas nosaukuma un preambulas, gan arī no tās satura un mērķa izriet, ka tā ir vērsta uz to, lai noteiktu vispārēju sistēmu, kas “nodarbinātības un profesijas jomā” nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret ikvienu personu, sniedzot tai efektīvu aizsardzību pret diskrimināciju, kuras pamatā ir jebkurš no šīs direktīvas 1. pantā minētajiem iemesliem, un viens no tiem ir arī vecums (spriedums, 2014. gada 13. novembris, Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
13

Komisijas Regulas (EK) Nr. 1122/2009 (2009. gada 30. novembris), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Regulu Nr. 73/2009 attiecībā uz savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu saskaņā ar minētajā regulā paredzētajām tiešā atbalsta shēmām lauksaimniekiem, kā arī, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1234/2007 attiecībā uz savstarpēju atbilstību saskaņā ar vīna nozarē paredzēto atbalsta shēmu (OV 2009, L 316, 65. lpp.), 71. panta 1. punktā bija paredzēts: “Neskarot 77. pantu, ja konstatētā neatbilstība radusies lauksaimnieka nolaidības dēļ, tad piemēro samazinājumu. Tāds samazinājums parasti ir 3 % no 70. panta 8. punktā minētās kopējās summas. Maksājumu aģentūra, pamatojoties uz novērtējumu, ko sniegusi kompetentā kontroles iestāde kontroles ziņojuma izvērtēšanas daļā saskaņā ar 54. panta 1. punkta c) apakšpunktu, tomēr var nolemt samazināt minēto procentuālo daļu līdz 1 % vai paaugstināt to līdz 5 % no kopsummas, vai 54. panta 1. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā minētajos gadījumos nenoteikt nekādus samazinājumus.”
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 27. panta 1. punkts, lasot to šīs regulas 19. apsvēruma, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts, ka tiesa, kurā ir celta prasība atcelt pārsūtīšanas lēmumu, šīs prasības izskatīšanā nevar ņemt vērā apstākļus, kas ir radušies pēc šī lēmuma pieņemšanas un kas ir izšķiroši, lai pareizi piemērotu šo regulu, izņemot, ja šajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēts īpašs tiesību aizsardzības līdzeklis – kas ietver attiecīgās personas situācijas ex nunc pārbaudi, kuras iznākums ir kompetentajām iestādēm saistošs –, kuru var izmantot pēc šādu apstākļu rašanās un kurš tostarp nav atkarīgs ne no tā, vai šai personai ir atņemta brīvība, ne no apstākļa, vai tuvojas šī pārsūtīšanas lēmuma izpilde.
32

Otrkārt, Polijas valdība vērš uzmanību uz to, ka LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir jānodrošina tiesību aizsardzības līdzekļi, kas ir efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, nemaina ne kompetences piešķiršanas principa būtību, ne Savienības kompetences apjomu. Gluži pretēji, šī tiesību norma esot balstīta uz pieņēmumu, ka Savienības kompetences tiesu sistēmu organizēšanas jomā neesamības dēļ dalībvalstu pienākums ir iecelt kompetentas tiesas un paredzēt pienācīgus procesuālos noteikumus ar mērķi nodrošināt to tiesību aizsardzību, kas tiesību subjektiem izriet no Savienības tiesību sistēmas. Līdz ar to no LES 19. panta 1. punkta otrās daļas nevarot izsecināt nevienu konkrētu noteikumu, kurā būtu regulēta tiesnešu iecelšana amatā vai valsts tiesu organizācija. Attiecībā uz Hartas 47. pantu – tas šajā gadījumā neesot piemērojams. Repubblika esot cēlusi actio popularis, bet tā nepamatojas uz subjektīvām tiesībām, kas tai izrietētu no Savienības tiesībām. Tādējādi šajā gadījumā neesot nekādas “Savienības tiesību aktu īstenošanas” Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē.
54

Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalstu pienākums nodrošināt to tiesību efektivitāti, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, it īpaši attiecībā uz tiesībām, kas izriet no Direktīvas 93/13, nozīmē arī Hartas 47. pantā nostiprināto prasību par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas it īpaši attiecas uz to tiesā celto prasību procesuālajiem noteikumiem, kuru pamatā ir šādas tiesības (šādā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 17. jūlijs, Sánchez Morcillo un Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, 35. punkts, kā arī 2018. gada 31. maijs, Sziber, C‑483/16, EU:C:2018:367, 49. punkts).
35

Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, pieteikuma par atjaunināšanu noraidījums tika pamatots ar to, ka, ņemot vērā it īpaši Granarolo un E.ON noslēgtā enerģijas piegādes līguma noteikumus, ražotne saglabāja funkcionālu saikni ar koģenerācijas iekārtu, līdz ar to abas bija uzskatāmas par vienu un to pašu iekārtu Direktīvas 2003/87 3. panta e) punkta izpratnē, un ka pēc nodošanas Granarolo palika koģenerācijas iekārtas operators šīs direktīvas 3. panta f) punkta izpratnē. Turklāt rodas jautājums, vai minētā pieteikuma par atjaunināšanu apmierināšana būtu bijusi pretrunā minētās direktīvas I pielikuma 2. un 3. punktā ietvertajam noteikumam par summēšanu un būtu ļāvusi apiet ETS noteikumus.
11

Šī likuma 32. pantā “Ienākumi no kapitāla” ir noteikts: “Ar nodokli apliekami ienākumi no kapitāla saskaņā ar turpmāk minētajiem detalizētajiem noteikumiem ir ieņēmumi no aktīviem, peļņa no aktīvu nodošanas un citi ienākumi, ko var uzskatīt par tādiem, kuri ir radušies, pamatojoties uz aktīviem. Ienākumi no kapitāla tostarp ir procentu ienākumi, ienākumi no dividendēm saskaņā ar 33.a–33.d panta noteikumiem, ienākumi no īres un nomas, peļņas daļas, ienākumi no dzīvības apdrošināšanas, kapitāla ienākumi no mežsaimniecības, ienākumi no dabas resursiem un kapitāla pieaugums. Ienākumi no kapitāla ir arī ienākumu no kapitāla daļa no izmaksātajiem uzņēmumu ienākumiem, no konsorcija dalībnieka ienākumiem, kā arī no ienākumiem no ziemeļbriežu audzēšanas.”
23

Ordinul nr. 619/2015 ministrului agriculturii şi dezvoltării rurale pentru aprobarea criteriilor de eligibilitate, condițiilor specifice și a modului de implementare a schemelor de plăți prevăzute la art. 1 alin. (2) și (3) din Ordonanța de urgență a Guvernului no 3/2015 pentru aprobarea schemelor de plăți care se aplică în agricultură în perioada 2015–2020 și pentru modificarea art. 2 din Legea nr. 36/1991 privind societățile agricole și alte forme de asociere în agricultură, prečum și a condițiilor specifice de implementare pentru măsurile compensatorii de dezvoltare rurală aplicabile pe terenurile agricole, prevăzute în Programul Național de Dezvoltare Rurală 2014–2020 (Lauksaimniecības un lauku attīstības ministra Rīkojums Nr. 619/2015, ar kuru ir apstiprināti atbilstības kritēriji, īpašie nosacījumi un īstenošanas kārtība attiecībā uz maksājumu režīmu, kas paredzēts Valdības steidzamības rīkojuma Nr. 3/2015, ar ko ir apstiprināti maksājumu režīmi, kuri ir piemērojami lauksaimniecības jomā laikposmā no 2015. līdz 2020. gadam, 1. panta 2. un 3. punktā, un kurā ir noteikti arī īpašie īstenošanas noteikumi attiecībā uz lauku attīstības kompensācijas pasākumiem, kuri ir piemērojami Valsts lauku attīstības programmā 2014.–2020. gadam), vienā no pamatlietām (C‑304/19) piemērojamās redakcijas 5. panta 2. punktā ir noteikts: “Kopš 2015. pieprasījumu gada dokumenti, kuri saskaņā ar rīkojuma 8. panta 1. punkta n) apakšpunktu ir jāiesniedz APIA, lai pierādītu zemes likumīgu izmantošanu, ir: a) attiecībā uz saimniecību, kurā notiek lauksaimniecības darbības: apliecība tiek aizpildīta atbilstoši paraugam [..] un tai tiek pievienota to lapu apliecināta kopija, kurās ir atrodami Lauksaimniecības reģistra 2015.–2019. gadam iekļautie dati, atbilstoši paraugam [..]; b) attiecībā uz lauksaimniecības zemi, kura ir lauksaimnieka rīcībā: īpašumtiesības apliecinošs dokuments vai citu tiesību uz īpašumu apliecinošu dokumentu, piemēram, nekustamā īpašuma nomas līguma, koncesijas līguma [..], apliecinātas kopijas [..]; c) attiecībā uz lauksaimniecībā izmantoto zemes gabalu nepārprotamu identifikāciju [..].”
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK (2001. gada 4. aprīlis) par kredītiestāžu reorganizāciju un likvidāciju 3. panta 2. punkts un 32. pants, aplūkoti kopā ar tiesiskās drošības principu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta pirmo daļu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā, ja tiesvedībā – kura notiek kādā citā, no izcelsmes dalībvalsts atšķirīgā dalībvalstī un kurā pēc būtības tiek izskatīts jautājums par pasīvu elementu, no kura šī kredītiestāde bija atbrīvojusies kāda šajā izcelsmes dalībvalstī veikta pirmā reorganizācijas pasākuma rezultātā, – tiek bez kādiem citiem nosacījumiem atzītas sekas, ko rada kāds otrais reorganizācijas pasākums, ar kuru ir iecerēts ar atpakaļejošu spēku no dienas, kas bijusi pirms šīs tiesvedības sākšanas, nodot šo pasīvu elementu atpakaļ minētajai kredītiestādei, ja šādas atzīšanas rezultātā kredītiestāde, kurai šie pasīvi bija nodoti ar pirmo pasākumu, ar atpakaļejošu spēku zaudē statusu, kas būtu ļāvis tai būt par atbildētāju šajā norises gaitā esošajā tiesvedībā, tādējādi liekot apšaubīt tiesas nolēmumus, kuri jau pieņemti par labu prasītājam un par kuriem ir attiecīgā tiesvedība.
21

Tā tas it īpaši ir tad, ja viena vai vairākas sastāvdaļas veido galveno pakalpojumu, savukārt pārējās sastāvdaļas ir uzskatāmas par vienu vai vairākiem papildpakalpojumiem, uz kuriem attiecas tāds pats nodokļu režīms kā uz galveno pakalpojumu. It īpaši, pakalpojums ir uzskatāms par galvenā pakalpojuma papildpakalpojumu tad, ja tas pats par sevi nav klienta mērķis, bet veids, kā visērtāk saņemt pakalpojumu sniedzēja galveno pakalpojumu (spriedums, 2010. gada 2. decembris, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 24. un 25. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
116

Tomēr ar to, ka VIIP, ko Komisija ir ņēmusi vērā laikposmā no 2005. līdz 2010. gadam, tika novērtēts, pamatojoties uz apelācijas sūdzības iesniedzējas 2011. gada datiem, un ka optimizācijas korekcijas bija paredzētas, lai aktualizētu aprīkojumu un ekspluatācijas izmaksas salīdzinājumā ar apstrīdētā lēmuma datumā uzbūvēto tīklu, nav pietiekami, lai pierādītu, ka pārsūdzētā sprieduma 225. un 232. punktā Vispārējās tiesas vērtējumā ir pieļauta tiesību kļūda, jo saskaņā ar to šo korekciju mērķis bija esošo aktīvu, aizstājot tos ar modernākiem ekvivalentiem, izmaksu novērtējums, kā rezultātā tie vairs neatspoguļotu tāda konkurenta izmaksas, kas ir tikpat efektīvs kā apelācijas sūdzības iesniedzēja. Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 226. un 233. punktā uzskatot, ka optimizācijas korekciju ņemšanai vērā bija atšķirīgs mērķis salīdzinājumā ar aktīvu atkārtotu novērtēšanu un tā rezultātā būtu bijis jāatkāpjas no izmaksām, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai radušās laikposmā no 2005. gada 12. augusta līdz 2010. gada 31. decembrim.
67

To ievērojot un kā tas izriet no Regulas Nr. 1023/2013 24. apsvēruma, grozot Civildienesta noteikumu V pielikuma 7. pantu un VII pielikuma 8. pantu, Savienības likumdevējs ir vēlējies Civildienesta noteikumu un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības reformas ietvaros modernizēt un racionalizēt normas ikgadējā ceļošanas laika un ikgadējo ceļa izdevumu atlīdzināšanas jomā, tās sasaistot ar ekspatrianta vai ārvalstnieka statusu, lai atvieglotu to piemērošanu un padarītu to pārskatāmāku. Turklāt šis īpašais mērķis iekļaujas plašākā mērķī, kas izriet no šīs regulas 2. un 12. apsvēruma, proti, nodrošināt labu izmaksu efektivitāti Eiropas socioekonomiskajā kontekstā, un tas prasa konsolidēt publiskās finanses un pielikt īpašas pūles no katras publiskās pārvaldes iestādes un tās darbinieku puses, lai uzlabotu efektivitāti un lietderību, vienlaikus saglabājot mērķi nodrošināt personāla atlasi, ievērojot visplašāko iespējamo ģeogrāfisko teritoriju.
18

SK Telecom celto prasību par nodokļu iestādes lēmumu šī nodokļu iestāde noraidīja un pēc tam tā tika nodota Bundesfinanzgericht (Federālā finanšu tiesa, Austrija), kura apmierināja tās pieteikumu par PVN atmaksu, pamatojoties uz to, ka Noteikumi par pārvietošanu ir pārāk plaši piemērojami. Proti, šīs tiesas ieskatā no PVN direktīvas 59.a un 59.b panta izrietot, ka dalībvalstis var uzskatīt, ka telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanas vieta atrodas to teritorijā tikai attiecībā uz tiem pakalpojumiem, kuri sniegti personām, kas nav nodokļa maksātājas un kuras ir reģistrētas vai kuru pastāvīgā adrese vai pastāvīgā dzīvesvieta ir Savienībā. Līdz ar to Bundesfinanzgericht (Federālā finanšu tiesa) secināja, ka Noteikumi par pārvietošanu nav saderīgi ar Savienības tiesībām, tomēr šis secinājums nav pamatots ar SK Telecom argumentu, ka ieņēmumiem no šiem klientiem sniegtajiem viesabonēšanas pakalpojumiem ir piemērojams nodoklis, kas ir pielīdzināms PVN trešā valstī, t.i., nodoklim, kura nodokļa likme bija noteikta 10 % apmērā.
26

Otrkārt, runājot par atlīdzības apmēru, lai gan no Tiesas judikatūras izriet, ka nav nozīmes tam, ka saimnieciskā darbība tiek veikta par cenu, kas ir zemāka par pašizmaksu, no šīs judikatūras, šķiet, turklāt izriet, ka atlīdzība ir jānosaka iepriekš un tai ir jāsedz pakalpojumu sniedzēja darbības izmaksas (skat. it īpaši spriedumu, 2018. gada 22. februāris, Nagyszénás Településszolgáltatási Nonprofit Kft., C‑182/17, EU:C:2018:91, 38. punkts). Šajā gadījumā atlīdzību pakalpojumu sniedzējam katrā atsevišķā gadījumā nosaka kompetentā tiesa atkarībā no pakalpojuma saņēmēja mantiskā stāvokļa, līdz ar to šī atlīdzība netiek noteikta iepriekš un tā katrā ziņā nebūt nenodrošina šim pakalpojumu sniedzējam radušos darbības izdevumu segšanu.
14

Šā pamatlēmuma 3. pants “Citā dalībvalstī pieņemta sprieduma ņemšana vērā jaunā kriminālprocesā” ir formulēts šādi: “1. Katra dalībvalsts nodrošina to, ka kriminālprocesā pret personu saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem ņem vērā spriedumus, kas attiecībā uz to pašu personu par citiem faktiem iepriekš pieņemti citās dalībvalstīs un par ko informācija ir saņemta saskaņā ar piemērojamiem instrumentiem par savstarpēju tiesisko palīdzību vai informācijas apmaiņu no sodāmības reģistra, tiktāl, ciktāl ņem vērā iepriekšējus pašu valstī pieņemtus spriedumus, un to, ka tiem paredz tiesiskās sekas, kas ir līdzvērtīgas iepriekšējo savas valsts spriedumu sekām. 2. Šā panta 1. punktu piemēro pirmstiesas izmeklēšanas posmā, pašā lietas izskatīšanas posmā un sprieduma izpildes laikā, jo īpaši attiecībā uz piemērojamiem procesuālajiem noteikumiem, tostarp tiem, kas attiecas uz iepriekšēju apcietinājumu, nodarījuma kvalifikāciju, soda veidu un līmeni, kā arī noteikumiem, kas reglamentē nolēmuma izpildi. 3. Tam, ka ņem vērā citās dalībvalstīs iepriekš pieņemtus spriedumus, kā noteikts 1. punktā, nav tādas sekas, ka jaunā procesa dalībvalsts iejaucas iepriekš pieņemtos spriedumos vai jebkādos lēmumos saistībā ar to izpildi, vai arī atceļ vai pārskata tos. [..]”
46

Pirmkārt, kā izriet no šī sprieduma 33.–35. punkta, šīs direktīvas 7. pantā minēto procedūru mērķis ir ļaut atsaukties uz tiesībām, kas no vienlīdzīgas attieksmes principa izriet ikvienai personai, kura uzskata, ka ir cietusi no diskriminācijas rasu vai etniskās piederības dēļ, kā arī nodrošināt to ievērošanu. Tātad no tā noteikti izriet, ka tad, ja atbildētājs nav atzinis apgalvoto diskrimināciju, šai personai ir jābūt iespējai panākt, lai tiesa spriestu par iespējamu to tiesību aizskārumu, kuru ievērošanu šādās procedūrās ir paredzēts panākt.
31

Tomēr no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka tas, ka iesniedzējtiesa prejudiciālo jautājumu ir formulējusi, atsaucoties uz dažām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savā jautājuma formulējumā uz tiem atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas un tostarp no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma ir jāizdala tie Savienības tiesību elementi, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (šajā nozīmē it īpaši skat. spriedumu, 2014. gada 9. aprīlis, Ville d’Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve u.c., C‑225/13, EU:C:2014:245, 30. punkts).
Tādējādi minētais pasākums neliedz lauksaimniecības un pārtikas produktu ražotājiem konkurēt ar cenām, izmantojot citu praksi, nevis to, kas ir aizliegta ar attiecīgo pasākumu un kas var būt negodīga komercprakse, piemēram, nosakot šo produktu pārdošanas cenu mazumtirgotājiem, kas ir līdzvērtīga to pašizmaksai vai to ražošanas robežizmaksai neatkarīgi no to ražošanas metožu efektivitātes, kuru veicināšanu Ungārijas likumdevējs tomēr centās panākt.
42

Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietas apstākļos attiecīgo farmaceitisko produktu pārdošana notiek, veicot divas piegādes, no kurām vienu veic aptieka obligātās veselības apdrošināšanas slimokasei, bet otru – šī slimokase veic tajā apdrošinātajām personām. No vienas puses, pirmā piegāde ir piegāde Kopienas iekšienē, kas saskaņā ar Direktīvas 2006/112 138. panta 1. punktu ir atbrīvota no nodokļa Nīderlandē. Tātad obligātās veselības apdrošināšanas slimokasei kā juridiskai personai ir pienākums samaksāt PVN par iegādi, kas ir uzskatāma par šādu piegādi saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktu. No otras puses, otrā piegāde, ko obligātās veselības apdrošināšanas slimokase veic saviem apdrošinātajiem, neietilpst PVN piemērošanas jomā atbilstoši Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta a) apakšpunktam.
30

It īpaši attiecībā valsts pasākumiem, ar kuriem tiek piešķirtas nodokļu priekšrocības, ir jāatgādina, ka šāda veida pasākums – kurš, lai arī ar to netiek veikta valsts līdzekļu nodošana, nostāda saņēmējus finansiāli izdevīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar pārējiem nodokļu maksātājiem – var sniegt selektīvu priekšrocību tā saņēmējiem un tātad būt kvalificējams par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Līdz ar to par valsts atbalstu tiek uzskatīta tostarp rīcība, kas atvieglo izmaksas, kuras parasti ir jāsedz no uzņēmuma budžeta, un kas, lai gan tā nav subsīdija šā vārda šaurākajā nozīmē, ir tai identiska pēc rakstura un rada tādas pašas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1994. gada 15. marts, Banco Exterior de España, C‑387/92, EU:C:1994:100, 13. un 14. punkts, kā arī 2011. gada 15. novembris, Komisija un Spānija/Government of Gibraltar un Apvienotā Karaliste, C‑106/09 P un C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 71. un 72. punkts). Turpretī par šādu atbalstu šīs tiesību normas izpratnē nav uzskatāma nodokļu priekšrocība, kas izriet no vispārēja pasākuma, kurš vienādi ir piemērojams visiem tirgus dalībniekiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. decembris, A‑Brauerei, C‑374/17, EU:C:2018:1024, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Ieņēmumu un muitas dienests, Apvienotā Karaliste) un Wellcome Trust Ltd (turpmāk tekstā – “WTL”) par pievienotās vērtības nodokļa (PVN) atmaksu, kas samaksāts saistībā ar pakalpojumiem, kurus snieguši ārpus Savienības reģistrēti ieguldījumu pārvaldītāji.
14

Iesniedzējtiesā AT apgalvoja, ka atbilstošās tiesību normas, kas piemērojamas pamatlietas faktiem, atšķiras no tiesību normām, kas piemērojamas faktiem, saistībā ar kuriem tika pasludināts 2007. gada 11. oktobra spriedums Hollmann (C‑443/06, EU:C:2007:600). Tā, protams, atgādina, ka šajā spriedumā Tiesa ir nospriedusi, ka CIRS 43. panta 2. punkts, kurā ir paredzēts, ka tiks ņemti vērā tikai 50 % no Portugālē rezidējošu nodokļu maksātāju gūtā kapitāla pieauguma, nerezidentiem rada lielāku nodokļu nastu un līdz ar to tas ir ar LESD 63. pantu aizliegts kapitāla aprites ierobežojums.
63

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 90/314 5. panta 2. punkta trešais ievilkums, ciktāl tajā ir paredzēts pamats atbrīvojumam no kompleksa ceļojuma organizatora atbildības par to pienākumu pienācīgu izpildi, kas izriet no līguma par šādu ceļojumu, kurš ir noslēgts starp šo organizētāju un patērētāju un kuru regulē šī direktīva, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pakalpojumu sniedzējs nepilda vai neizpilda pienācīgi šos pienākumus, kas izriet no šo līgumu izpildošā pakalpojumu sniedzēja darbinieka darbībām: – šis darbinieks nevar tikt uzskatīts par pakalpojumu sniedzēju šīs tiesību normas piemērošanas nolūkā un – organizētāju nevar atbrīvot no atbildības, kas izriet no šādas neizpildes vai nepienācīgas izpildes, piemērojot minēto tiesību normu.