LESD 49., 63. un 65. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, ja šīs dalībvalsts rezidents – citā dalībvalstī dibinātas sabiedrības akcionārs – saņem dividendes, kuras ar nodokli tiek apliktas abās valstīs, un ja dubulta nodokļu uzlikšana ir reglamentēta tādējādi, ka rezidences valstī no šīs pašas summas, par kādu dividenžu izmaksātājas sabiedrības valstī ir samaksāts nodoklis, tiek atskaitīts nodokļu kredīts, dažādu tiešo nodokļu maksimālo robežu mehānismā līdz noteiktam procentuālam apmēram no saņemtajiem ienākumiem gada laikā netiek ņemts vērā vai ņemts vērā tikai daļēji dividenžu izmaksātājas sabiedrības valstī samaksātais nodoklis.

Pirmkārt, atšķirīgas attieksmes dēļ, kas ar šādu nodokļu tiesisko regulējumu tiek radīta nodokļu maksātāju starpā, atkarībā no tā, vai tie dividendes saņem no valsts teritorijā dibinātas sabiedrības vai no citā dalībvalstī dibinātas sabiedrības, fiziskās personas – nodokļu maksātāji, kas ienākumu nodokli galvenokārt maksā rezidences dalībvalstī, tādējādi var tik atturētas ieguldīt savu kapitālu sabiedrībās, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, un tādēļ tas ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums, kas principā ir aizliegts ar LESD 63. pantu.

Otrkārt, šāda dažāda nodokļu attieksme ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, kas principā ir aizliegts ar LESD 49. pantu, jo tas vienas dalībvalsts pilsonim padara mazāk pievilcīgu brīvības veikt uzņēmējdarbību īstenošanu otrā dalībvalstī.

Šāds ierobežojums nav pamatots ne ar nepieciešamību nodrošināt valsts nodokļu režīma konsekvenci, ne ar nepieciešamību nodrošināt nodokļu uzlikšanas kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm.

Attiecībā uz nepieciešamību nodrošināt valsts nodokļu režīma konsekvenci, lai arguments, kas ir pamatots ar šādu attaisnojumu, būtu atbalstāms, ir jāpierāda, ka pastāv tieša saikne starp attiecīgo nodokļu priekšrocību un šīs priekšrocības kompensēšanu ar konkrētu nodokļu atvilkumu, un šīs saiknes tiešais raksturs ir jāvērtē, ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi. Taču nepastāv saikne starp nodokļu priekšrocību, kas izpaužas kā nodokļu atmaksa nodokļu maksātājam un ko šāds regulējums var radīt, un priekšrocības kompensēšanu ar konkrētu nodokļu atvilkumu. Faktiski atmaksātā nodokļa apmērs ir atkarīgs no nodokļa maksātāja samaksāto tiešo nodokļu kopējās summas un no tā, vai šī summa pārsniedz tiesību aktos noteikto maksimālo robežu. Tā aplūkotā nodokļa priekšrocība netiek piešķirta atkarībā no noteiktiem ieturētiem nodokļiem, bet gan tikai tad, ja no visiem maksājamiem nodokļiem radusies summa pārsniedz noteiktu procentuālu daļu no nodokļa maksātāja gada ienākumiem. No tā izriet, ka nav nekādas tiešas saiknes starp attiecīgo nodokļa priekšrocību un noteiktu nodokļu atvilkumu.

Attiecībā uz līdzsvarotu nodokļu kompetenču sadalījumu dalībvalstu starpā – šāds regulējums par nodokļu maksimālām robežām neietekmē dalībvalsts iespēju ar nodokli aplikt tās teritorijā veiktus darījumus un arī neietekmē šīs dalībvalsts iespēju ar nodokli aplikt citā dalībvalstī gūtos ienākumus. Līdz ar to nerodas jautājums par nodokļu kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm šī nodokļu tiesiskā regulējuma piemērošanas priekšnosacījumu sakarā.

(sal. ar 55., 56., 69., 72., 74., 85.–88. punktu un rezolutīvo daļu)