ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Apgādei paredzētu preču piegāde, kura ir veikta starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, pat tad, ja šie pēdējie rīkojas kuģu operatoru labā, kuri tās izmantos, piemērojot Direktīvas 2006/112 par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 148. panta a) punktu, ir nošķirama no šiem operatoriem veiktas piegādes. Tādējādi preču piegāde, kas ir veikta starpniekam, kurš rīkojas savā vārdā, nenotiek šo preču tirdzniecības ķēdes galā, ņemot vērā, ka tas tās iegūst nevis, lai izmantotu, bet gan lai pārdotu trešajai personai.

No tā izriet, ka apgādei paredzētu preču piegādi šādiem starpniekiem principā nevar uzskatīt par tādu piegādi, kas minēta Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktā, un tātad tai nevar piemērot šajā normā paredzēto atbrīvojumu. Tātad šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums principā nav piemērojams preču piegādēm, kas paredzētas, lai apgādātu kuģus, ko izmanto kuģošanai atklātā jūrā un kas pārvadā pasažierus par atlīdzību, un kuģus, kurus izmanto komercdarbībai, rūpnieciskai darbībai vai zvejniecībai, kuras veic starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka piegādes datumā ir zināms un pienācīgi noteikts preču izlietojuma mērķis un muitas iestādē ir iesniegti attiecīgi to apstiprinoši pierādījumi saskaņā ar valsts tiesību aktos noteiktajām prasībām.

Turklāt nekas neliek atzīt, ka pastāv analoģija starp šādu degvielas piegādi un atbrīvojuma režīmu, ko piemēro atbilstoši šīs direktīvas 148. panta f) punktam gaisakuģa piegādei, kuru veic operatoram, kurš pats nav aviosabiedrība, jo abas šīs preces ir pilnīgi atšķirīga veida. Tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka nevarētu garantēt direktīvas 148. panta a) punkta vienveidīgu piemērošanu, neapdraudot administratīvās vienkāršošanas mērķi.

Tomēr minēto atbrīvojumu var piemērot, ja attiecīgo preču īpašumtiesību nodošana minētajiem starpniekiem atbilstoši valsts tiesībās paredzētajām formalitātēm notiek agrākais tajā pašā brīdī, kad atklātā jūrā kuģojošu kuģu operatori faktiski iegūst tiesības izmantot šīs preces tā, it kā viņi paši būtu to īpašnieki, un šis apstāklis ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Sākot no brīža, kad degviela ir iepildīta kuģa degvielas tvertnē, parasti pieņem, ka kuģa operators var ar to rīkoties tāpat, it kā viņš būtu tās īpašnieks. Līdz ar to šādos apstākļos, kaut arī saskaņā ar formalitātēm, kādas ir paredzētas piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā, īpašumtiesības uz degvielu formāli tika nodotas starpniekiem un pat ja pieņemtu, ka šie pēdējie būtu rīkojušies savā vārdā, nevienā brīdī šie starpnieki nav varējuši izmantot piegādāto degvielas apmēru, jo tiesības to izmantot ir piederējušas kuģu operatoriem, sākot no minētās uzpildes brīža, ko veica operators, kam tas bija uzticēts. Šādā gadījumā šāda uzpildītāja veiktās darbības nevar kvalificēt kā piegādes starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, bet gan tās ir jāuzskata par tādām, kas ir kvalificējamas kā piegādes tieši kuģu operatoriem, kuri šajā statusā var saņemt Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktā paredzēto atbrīvojumu.

(sal. ar 34.–37., 40., 44., 46., 48.–50., 52. un 53. punktu un rezolutīvo daļu)
Apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē principā ir tikai novērtēt tiesisko risinājumu, kas sniegts attiecībā uz prasības pamatiem, kuri tikuši izvirzīti tiesā, kas lietu izskatīja pēc būtības. Līdz ar to pamata daļa, ar kuru apelācijas stadijā ir ticis izvirzīts jauns arguments, ar kuru tiek apstrīdēta tiesā, kas izskata lietu pēc būtības, apstrīdētā lēmuma pamatojuma atbilstība, nevis tās vērtējuma pamatotība, ir nepieņemama.

Situācijā, kad mātesuzņēmuma atbildība ir tikai atvasināta no tā meitasuzņēmuma atbildības un kad neviens cits apstāklis individuāli neraksturo mātesuzņēmumam inkriminēto rīcību, minētā mātesuzņēmuma atbildība nevar pārsniegt tā meitasuzņēmuma atbildību.

Līdz ar to, ja mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums ir cēluši paralēlas prasības, kurām ir viens un tas pats priekšmets, par Komisijas lēmumu atzīt mātesuzņēmumu par vainojamu par tā meitasuzņēmuma pārkāpjošo rīcību un uzlikt minētajām sabiedrībām solidāri maksājamu naudas sodu, mātesuzņēmumam, kura atbildība ir pilnībā atvasināta no tā meitasuzņēmuma atbildības, principā ir jāgūst labums no iespējamā tam inkriminētās tā meitasuzņēmuma atbildības samazinājuma.

(sal. ar 37.–39. un 41. punktu)
Atšķirības starp pabalstiem, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu piemērošanas joma, un pabalstiem, uz kuriem tā neattiecas, pamatojas galvenokārt uz katra pabalsta būtiskajām pazīmēm, it īpaši uz tā mērķiem un piešķiršanas nosacījumiem, nevis uz to, vai pabalsts valsts tiesību aktā ir vai nav kvalificēts par sociālā nodrošinājuma pabalstu.

Regulas Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā norādītos vecuma pabalstus galvenokārt raksturo tas, ka to mērķis ir nodrošināt tādu personu iztikas līdzekļus, kuras, sasniedzot zināmu vecumu, atstāj darbu un kurām vairs nav pienākuma būt pieejamām nodarbinātībai.

Par vecuma pabalstu šīs tiesību normas izpratnē nevar kvalificēt Ziemassvētku piemaksu, ko nemaksā tikai vecuma pensijas, priekšlaicīgas vecuma pensijas vai militārpersonu un policijas vecuma pensijas saņēmējiem, bet kuras saņēmēju lokā ietilpst arī citu pensiju veidu, īpaši invaliditātes pensijas, sociālās pensijas, atraitnes/atraitņa pensijas vai bāreņa pensijas, saņēmēji un kuras mērķis nav atkarīgs tikai no pensiju, kuras ar to vēlas papildināt, veida.

Tā tas it īpaši ir gadījumā, ja papildu finansējuma, kas tiek izmaksāts Ziemassvētku piemaksas veidā un kura piešķiršana nav atkarīga no kompetento iestāžu veikta pieteicēju personisko vajadzību individuāla un diskrecionāra izvērtējuma, mērķis ir uzlabot sarežģīto saņēmēju sociālo situāciju laikposmā, kurā viņi var personiski izjust savu zemo ienākumu ekonomisko un sociālo nastu, kas izriet arī no tā, ka vairāku likumā noteikto pensiju saņēmēji Ziemassvētku piemaksu saņem tikai vienreiz un tikai tad, ja pensiju kopējais apmērs nepārsniedz noteikto slieksni.

(sal. ar 52., 55., 57., 60. un 61. punktu)
Attiecībā uz regulā ietveramo pamatojumu, lai pamatotu EKL 95. panta izmantošanu, tā kā vispārpiemērojamu tiesību aktu pamatojumā pietiek ar to, ka tiek iekļauta tikai, pirmkārt, norāde uz vispārējo situāciju, kuras dēļ šis tiesību akts ir pieņemts, un, otrkārt, norāde uz vispārējiem mērķiem, kurus ar to ir paredzēts sasniegt, Savienības likumdevējam nevar tikt pārmests, ka tas tikai vispārīgi izklāstījis atšķirības starp dažādu valstu tiesiskajiem regulējumiem attiecībā uz konkrēto jomu un to radītajiem traucējumiem iekšējā tirgus darbībai. Tostarp Savienības likumdevējam pašā pamatregulas preambulā nav konkrēti jānorāda dalībvalstu, kuru tiesiskais regulējums bijis šī tiesību akta pamatā, skaits un identitāte.

Tā kā Apvienoto Nāciju Organizācijas Deklarācijas par pirmiedzīvotāju tautu tiesībām (turpmāk tekstā – “UNDRIP”) 19. panta normai attiecībā uz apspriešanos un sadarbību ar pirmiedzīvotājiem pašai par sevi nav juridiski saistošs spēks, ar Regulas Nr. 1007/2009 par tirdzniecību ar izstrādājumiem no roņiem preambulas 14. apsvērumu šim minētajā pantā paredzētajam pienākumam apspriesties un sadarboties, lai iegūtu inuītu kopienu piekrišanu, tāpat nav piešķirta saistoša iedarbība. Proti, no minētā apsvēruma formulējuma izriet, ka, lai neciestu to inuītu kopienu ekonomiskās un sociālās pamatintereses, kuras nodarbojas ar roņveidīgo medībām, lai sev nodrošinātu iztiku, ir jāļauj laist tirgū izstrādājumus no roņiem, kuri iegūti medībās, ko tradicionāli piekopj šīs kopienas, lai sev nodrošinātu iztiku. Tā kā šāda atļauja ir paredzēta Regulas Nr. 1007/2009 3. panta 1. punktā, ir secināms, ka, atsaucoties uz to, ka UNDRIP atzīst šīs medības par neatņemamu inuītu kopienas locekļu kultūras un identitātes sastāvdaļu, minētais preambulas 14. apsvērums vienīgi pamato šo atkāpi no šajā regulā paredzētā aizlieguma laist tirgū izstrādājumus no roņiem.

Savukārt no minētās regulas preambulas 14. apsvēruma formulējuma nevar tikt secināts juridiski saistošs pienākums nodrošināt atbilstību UNDRIP 19. pantam, kas ir tiesību norma, uz ko turklāt šis apsvērums neattiecas.

(sal. ar 64.–67. punktu)
Komisijai kopš 2000. gada lēmums par finanšu korekciju veikšanu ir jāpieņem tiesību aktos noteiktā termiņā. Komisijai noteiktā termiņa ilgums šāda lēmuma pieņemšanai atšķiras atkarībā no piemērojamā tiesiskā regulējuma. Tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 1083/2006, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu, 100. panta 5. punktu Komisija pieņem lēmumu par finanšu korekciju sešos mēnešos pēc uzklausīšanas dienas un, ja uzklausīšana nenotiek, sešu mēnešu laikposms sākas divus mēnešus no dienas, kurā saņemta Komisijas sūtītā ielūguma vēstule. Tāpēc fakts, ka Komisija attiecībā uz finanšu atbalstu no šiem fondiem nav pieņēmusi lēmumu par finanšu korekciju minētajā tiesiskajā regulējumā paredzētajā termiņā, ir uzskatāms par būtisku procedūras noteikumu pārkāpumu, kura neievērošana Vispārējā tiesā ir uzskatāma par kļūdu tiesību piemērošanā.

(sal. ar 50., 52., 56., 62., 63. un 67. punktu)
Direktīvas 1999/44 par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir jāuzskata par noteikumu, kas valsts tiesību sistēmā ir uzskatāms par sabiedriskās kārtības tiesību normu, un ka valsts tiesai pēc savas ierosmes ir jāpiemēro ikviena valsts tiesību norma, kas nodrošina tās transponēšanu.

Pierādīšanas pienākuma sadalījums saskaņā ar minētās direktīvas 7. pantu ir saistošs gan pusēm, kuras no tā nevar atkāpties, vienojoties, gan dalībvalstīm, kurām jānodrošina tā ievērošana. No tā izriet, ka šis noteikums par pierādīšanas pienākumu ir jāpiemēro pat tad, ja patērētājs, kurš no tās varētu gūt labumu, to nav skaidri norādījis.

Turklāt Direktīvas 1999/44 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka noteikums, saskaņā ar kuru tiek pieņemts, ka neatbilstība pastāvēja preces piegādes brīdī,

— ir piemērojams, ja patērētājs sniedz pierādījumus, ka pārdotā prece neatbilst līgumam un ka attiecīgā neatbilstība izpaudās, proti, tika materiālā veidā atklāta, sešu mēnešu laikā kopš preces piegādes. Patērētājam nav jāpierāda ne šīs neatbilstības cēlonis, ne arī tas, ka neatbilstības esamībā ir vainojams pārdevējs;

— to var nepiemērot tikai tad, ja pārdevējs juridiski pietiekami pierāda, ka minētā neatbilstības cēloņa vai rašanās pamatā ir apstāklis, kas ir radies pēc preces piegādes.

(sal. ar 55., 57., 75. punktu un rezolutīvās daļas 2) un 4) punktu)
Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma, kas ir grozīta ar Direktīvu 91/680, 13. panta B daļas a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbrīvots apdrošināšanas darījums šīs tiesību normas izpratnē ir pakalpojumu sniegšana, kuru gadījumā no lietotu automobiļu tālākpārdevēja neatkarīgs saimnieciskās darbības subjekts garantē par vienotas summas samaksu mehānisko bojājumu novēršanu, kas var skart noteiktas šī automobiļa detaļas.

Neatkarīgi no tā, vai līgums ir noslēgts starp lietota automobiļa pircēju un no minētā automobiļa tālākpārdevēja neatkarīgu saimnieciskās darbības subjektu vai arī šis tālākpārdevējs slēdz šo līgumu pats savā vārdā, bet pircēja interesēs, vai arī, visbeidzot, automobiļa tālākpārdevējs nodod pircējam tiesības, kas izriet no līguma, ko tas ir noslēdzis savā vārdā un uz sava rēķina ar neatkarīgo saimnieciskās darbības subjektu, jēdziens “apdrošināšanas darījums” Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkta izpratnē ir pietiekami plašs, lai aptvertu ikvienu no šīm situācijām.

Turklāt pakalpojuma kvalificēšana par “apdrošināšanas darījumu” Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkta izpratnē nevar būt atkarīga no veida, kādā apdrošinātājs pārvalda apdrošinātā riska apmēru un aprēķina atbilstošo prēmijas summu. Šajā ziņā pati “apdrošināšanas darījuma” būtība Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkta izpratnē ir balstīta uz to, ka, samaksājot noteiktu, bet ierobežotu prēmiju, apdrošinātais tiek atbrīvots no finansiālu zaudējumu riska, kas ir nenoteikti, bet potenciāli nozīmīgi finansiāli izdevumi..

Visbeidzot tāda pakalpojuma, kāds ir minētais pakalpojums, sniegšana un lietota automobiļa pārdošana principā ir jāuzskata par atsevišķiem un neatkarīgiem pakalpojumiem, kas pievienotās vērtības nodokļa mērķiem ir jāaplūko atsevišķi. Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai lietota automobiļa pārdošana un garantija, ko ir sniedzis no šī automobiļa tālākpārdevēja neatkarīgs saimnieciskās darbības subjekts attiecībā uz tādu mehānisku bojājumu, kas var skart noteiktas tā detaļas, ir savstarpēji saistītas tādējādi, ka tās ir jāuzskata par vienotu darījumu vai, tieši otrādi, tās ir neatkarīgi darījumi.

(sal. ar 38., 41., 42. un 58. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2004/48 par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu 8. panta 3. punkta e) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kas neierobežoti un nenosacīti atļauj banku iestādei atsaukties uz banku noslēpumu, lai saskaņā ar šīs direktīvas 8. panta 1. punkta c) apakšpunktu atteiktos izpaust informāciju par konta īpašnieka vārdu un adresi.

Proti, šī neierobežotā un beznosacījumu atļauja atsaukties uz banku noslēpumu var nepieļaut to, ka Direktīvā 2004/48 paredzētās procedūras un kompetento valsts iestāžu noteiktie pasākumi, it īpaši, ja pēdējās minētās vēlas noteikt nepieciešamās informācijas paziņošanu atbilstoši šīs direktīvas 8. panta 1. punktam, pienācīgi ņem vērā katru intelektuālā īpašuma tiesību specifiskās īpašības un attiecīgā gadījumā to, vai aizskārums ir izdarīts ar nodomu vai bez. No tā izriet, ka šāda atļauja atbilstoši Direktīvas 2004/48 8. pantam var būtiski aizskart intelektuālā īpašuma pamattiesību efektīvu īstenošanu par labu Direktīvas 2004/48 8. panta 1. punktā norādīto personu tiesībām uz tās skarošo personas datu aizsardzību, kas izriet no banku iestāžu pienākuma ievērot banku noslēpumu. Šāda valsts tiesību norma, aplūkojot to izolēti, var radīt pamattiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību un noteikti intelektuālā īpašuma pamattiesību, kuras ir šo tiesību īpašniekiem, būtisku aizskārumu un tādējādi tā neievēro prasību nodrošināt pienācīgu līdzsvaru starp dažādām pamattiesībām, kas ir līdzsvarotas Direktīvas 2004/48 8. pantā.

Iesniedzējtiesai tomēr ir jāpārbauda, vai attiecīgā gadījumā valsts tiesībās ir citi tiesību aizsardzības līdzekļi vai veidi, kas ļautu kompetentajām tiesu iestādēm izdot rīkojumu, ka tiek sniegta nepieciešamā informācija par Direktīvas 2004/48 8. panta 1. punktā norādīto personu identitāti atbilstoši katra gadījuma specifikai, kā noteikts tās preambulas 17. apsvērumā.

(sal. ar 39.–43. punktu)
2)

Itālijas Republika samaksā Eiropas Komisijai kavējuma naudu EUR 120000 apmērā par katru nokavējuma dienu to pasākumu īstenošanā, kas ir vajadzīgi, lai izpildītu spriedumu Komisija/Itālija (C‑297/08, EU:C:2010:115), sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz pilnīgai sprieduma Komisija/Itālija izpildei (C‑297/08, EU:C:2010:115), ieskaitot to kontā “Eiropas Savienības pašu resursi”;
Direktīvas 2004/48 par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu normu mērķis ir regulēt nevis visus ar intelektuālā īpašuma tiesībām saistītos aspektus, bet tikai tos, kas ir saistīti, pirmkārt, ar šo tiesību ievērošanu un, otrkārt, ar to pārkāpumiem, liekot paredzēt efektīvus tiesību aizsardzības līdzekļus, kuru mērķis ir novērst, pārtraukt vai atlīdzināt ikvienu esošo intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu. No Direktīvā 2004/48 paredzētajiem pasākumiem, kārtības un aizsardzības līdzekļiem izriet, ka tiesiskos līdzekļus, kas paredzēti, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību, papildina ar tiem cieši saistītās prasības par atlīdzināšanu. Tātad tiesvedība, kuras priekšmets ir to zaudējumu atlīdzināšana, kas nodarīti ar arestu, kuru sākumā dalībvalsts tiesu iestādes uzdevušas, lai novērstu gaidāmo intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu, un pēc tam šīs pašas iestādes atcēlušas tādēļ, ka pārkāpuma esamība nebija pierādīta, loģiski izriet no prasības, ko cēlis intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks nolūkā panākt lēmumu par tūlītēju pasākumu, kas tam ļautu, negaidot nolēmumu par lietas būtību, novērst jebkādu iespējamu tā tiesību pārkāpumu. Šāda prasība par zaudējumu atlīdzību atbilst minētajā direktīvā par labu atbildētājam paredzētajām garantijām, kas atsver pagaidu pasākuma, kas varētu ietekmēt tā intereses, noteikšanu. Līdz ar to šāda tiesvedība ietilpst Direktīvas 2004/48 piemērošanas jomā.

(sal. ar 73.–76. punktu)
Proti, jebkāda citāda vārda “maksājama” šī 27. panta izpratnē interpretācija dalībvalsts kompetences atbilstoši šai regulai maksājamo pabalstu jomā piemērojamību laikā padarītu atkarīgu no ātruma, kādā valstu iestādes izskatītu pensiju pieteikumus, kas būtu pretrunā vienam no šīs regulas mērķiem – katrs sociāli apdrošinātais, kas ietilpst tās piemērojamībā, tiek apdrošināts turpināti.

Regulas Nr. 1408/71, redakcijā ar grozījumiem un atjauninājumiem, kas veikti ar Regulu Nr. 118/97, kurā grozījumi veikti ar Regulu Nr. 1992/2006, 27. pants, aplūkojot to kopsakarā ar minētās Regulas Nr. 1408/71 VI pielikuma R daļas 1. punkta a) un b) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka saņēmēja pensija ir jāuzskata par maksājamu no tā laikposma sākuma, par kuru šī pensija tika faktiski maksāta šai attiecīgajai personai, lai kāds būtu datums, kurā tika formāli konstatētas tiesības uz šo pensiju, un tajā skaitā, attiecīgā gadījumā, ja tas sākās pirms lēmuma datuma par pašas pensijas piešķiršanu.

Regulas Nr. 1408/71 27. pants un 84.a pants, ar Regulu Nr. 118/97 grozītajā un atjauninātajā redakcijā, kas grozīta ar Regulu Nr. 1992/2006, aplūkojot tos kopsakarā ar tās VI pielikuma R daļas 1. punkta a) un b) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas neļauj pensijas, ko šī dalībvalsts piešķīrusi ar viena gada atpakaļejošu spēku, saņēmējam iegūt obligāto veselības aprūpes apdrošināšanu ar šādu pašu atpakaļejošu spēku un kura rezultātā šim saņēmējam tiek liegta jebkāda aizsardzība sociālā nodrošinājuma jomā, neņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, tostarp viņa personisko situāciju.

Protams, varētu būt leģitīmi kādai dalībvalstij ierobežot iespēju ar atpakaļejošu datumu iegūt veselības aprūpes apdrošināšanu, lai mudinātu personas, kurām šāda apdrošināšanas jāizņem, to darīt, cik vien drīz iespējams. Tomēr nosacījumiem dalībai dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmās, kas ir dalībvalstu kompetencē, ir jāievēro Savienības tiesības un to rezultātā nevar tikt izslēgtas no valsts tiesiskā regulējuma piemērošanas jomas personas, kurām atbilstoši Regulai Nr. 1408/71 ir piemērojams šis tiesiskais regulējums. Šīs ar šo regulu izveidotās kolīziju normu sistēmas lietderīgā iedarbība, kas obligāti piemērojama gan dalībvalstīm, gan attiecīgajām personām, nevar tikt nodrošināta, ja šīs valstis, izmantojot savu tiesisko regulējumu, var liegt attiecīgajai personai iespēju pilnībā pildīt pienākumus, kas tai noteikti atbilstoši šai pašai regulai.

Tomēr ir jānorāda, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 84.a panta 2. punktam, ja netiek ievērots 1. punkta trešajā daļā minētais pienākums sniegt informāciju, šis 84.a pants paredz piemērot tikai samērīgus pasākumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kuriem, pirmkārt, ir jābūt līdzvērtīgiem pasākumiem, ko līdzīgās situācijās piemēro saskaņā ar valsts tiesību aktiem, un, otrkārt, to dēļ attiecīgās personas nezaudē iespēju vai tām nav pārmērīgi grūti praktiski izmantot tiesības, kuras tām piešķirtas ar šo regulu.

(sal. ar 48., 49., 53., 57. un 59. punktu un rezolutīvo daļu)
Jēdziens “sniegt spriedumu” LESD 267. panta otrās daļas izpratnē ir jāinterpretē plaši, lai novērstu to, ka noteikts skaits procesuālu jautājumu tiks uzskatīti par nepieņemamiem un nevarēs būt Tiesas interpretācijas priekšmets. Tātad šis jēdziens ir jāsaprot tādā nozīmē, ka tas ietver visu procesu, kas vainagojas ar iesniedzējtiesas spriedumu, lai Tiesa varētu lemt par visu to Savienības procesuālo tiesību normu interpretāciju, kas iesniedzējtiesai ir jāpiemēro, lai taisītu savu spriedumu.

Regulas Nr. 1393/2007 par tiesas un ārpustiesas civillietu vai komerclietu dokumentu izsniegšanu dalībvalstīs, un ar ko atceļ Regulu Nr. 1348/2000, 1. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prasības tiesā par atlīdzību par valdījuma un īpašuma tiesību aizskārumu, par līgumsaistību izpildi un par zaudējumu atlīdzību, kādas ir pamatlietā, ko iesniegušas privātpersonas, kas ir valsts obligāciju īpašnieces, pret emitenti valsti, ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā, ja vien nav acīmredzami, ka tās nav civillietas vai komerclietas.

Lai noteiktu, vai Regula Nr. 1393/2007 ir piemērojama, pietiek ar to, ka tiesa, kurā celta prasība, secina, ka tas, ka tajā celtā prasība nav civillieta vai komerclieta, nav acīmredzami. Jautājums par to, vai dokuments, uz kura pamata ir ierosināta lieta, attiecas uz civillietu un komerclietu šīs regulas izpratnē obligāti ir jāatrisina, pirms lietas dalībniekiem, kas nav prasītāji, ir ticis izsniegts minētais dokuments, ja tieši no atbildes uz šo jautājumu ir atkarīgi šī paša dokumenta izsniegšanas noteikumi. Šādos apstākļos attiecīgajai tiesai ir tikai jāizdara tās rīcībā esošo dokumentu sākotnējā pārbaude, lai nolemtu, vai tajā celtā prasība ir civillieta vai komerclieta, vai arī pieder jomai, uz kuru šī regula neattiecas atbilstoši tās 1. panta 1. punktam, un šīs pārbaudes rezultāts, protams, nevar iepriekš noteikt vēlākos lēmumus, ko tiesa, kas izskata lietu, pieņems attiecībā it īpaši uz savu kompetenci un par aplūkojamās lietas būtību.

Attiecībā uz prasībām par zaudējumu atlīdzību, ko iesniegušas privātpersonas, kas ir valsts obligāciju īpašnieces, pret emitenti valsti, ir jāpārbauda, vai pušu tiesiskās attiecības acīmredzami raksturo publiskās varas izpausme no debitores valsts puses, ciktāl tā atbilst pārsniegtu pilnvaru izpildei saistībā ar vispārējām tiesībām, ko piemēro attiecībās starp privātpersonām. Tomēr obligāciju emisija obligāti nenozīmē, ka tiek pārsniegtas pilnvaras salīdzinājumā ar vispārējām tiesībām, ko piemēro attiecībās starp privātpersonām. Turklāt attiecībā uz iespējamo valsts obligāciju maiņu, pirmkārt, apstāklis, ka šī iespēja ir ieviesta ar likumu, pats par sevi nav noteicošs, lai secinātu, ka valsts ir īstenojusi publisko varu, un, otrkārt, nav acīmredzami, ka šī likuma pieņemšana tieši un nekavējoties radītu grozījumus aplūkojamo vērtspapīru finanšu nosacījumos un tātad izraisītu prasītāju apgalvoto kaitējumu.

(sal. ar 44.–46., 49., 51., 53., 55.–57. un 59. punktu un rezolutīvo daļu)