ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN]

VIEDOKLIS,

sniegts 2014. gada 13. maijā ( 1 )

Atzinums 1/13

Eiropas Komisijas lūgums sniegt atzinumu

“Lūgums sniegt atzinumu atbilstoši LESD 218. panta 11. punktam — Pieņemamība — “Paredzēta” nolīguma jēdziens — Starptautiski nolīgumi jomā par tiesu iestāžu sadarbību civillietās — Hāgas 1980. gada 25. oktobra Konvencija par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem — Eiropas Savienības ekskluzīvā vai dalītā kompetence sniegt piekrišanu trešās valsts pievienošanās faktam šai konvencijai — Tāda starptautiska nolīguma noslēgšana, kurš var ietekmēt Savienības kopīgos noteikumus vai mainīt to piemērošanas jomu LESD 3. panta 2. punkta izpratnē — Joma, kuru lielākajā daļā jau regulē ar Savienības tiesību normām — Apdraudējuma risks Savienības tiesību normu vienveidīgai un saskaņotai piemērošanai un ar tām izveidotās sistēmas pienācīgai darbībai — Mijiedarbība ar Regulu (EK) Nr. 2201/2003”

Satura rādītājs

I – Ievads II – Lūguma sniegt atzinumu konteksts III – Tiesvedība Tiesā IV – Par pieņemamību A – Par to tiesību instrumentu kvalifikāciju, kas ir lūguma sniegt atzinumu priekšmets B – Par aplūkojamo starptautisko nolīgumu pusēm C – Par aplūkojamo starptautisko nolīgumu progresu V – Par lietas būtību A – Ievadvārdi B – Par Savienības ekskluzīvās ārējās kompetences, kas izriet no judikatūras pirms LESD, norobežošanas kritērijiem C – Par šo judikatūras principu nozīmes saglabāšanos pēc LESD stāšanās spēkā D – Par kritēriju saistībā ar ietekmes esamību uz kopīgiem noteikumiem piemērošanu šajā lietā 1. Aplūkojamo starptautisko nolīgumu raksturīgās iezīmes 2. Kopīgo noteikumu esamība starptautisko nolīgumu regulētajā jomā 3. Risks, ka aplūkojamie starptautiskie nolīgumi ietekmēs šos kopīgos noteikumus VI – Secinājumi

I – Ievads

1. Šī viedokļa priekšmets ir Eiropas Komisijas Tiesā iesniegtais lūgums sniegt atzinumu saskaņā ar LESD 218. panta 11. punktu ( 2 ). Šajā lietā Tiesai tiek jautāts, vai piekrišanas sniegšana par trešās valsts pievienošanos Hāgas 1980. gada 25. oktobra Konvencijai par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (turpmāk tekstā – “Hāgas 1980. gada konvencija”) ( 3 ) ir vai nav Eiropas Savienības ekskluzīvā kompetencē. Šis jautājums rodas it īpaši attiecībā uz grozījumiem, kas izdarīti ar Lisabonas līgumu, saistībā ar kompetenču sadali starp Savienību un tās dalībvalstīm, ko šeit Tiesai tiek lūgts paskaidrot.

2. Vispirms jāprecizē, ka katra Savienības dalībvalsts atsevišķi, nevis Savienība pati ir Hāgas 1980. gada konvencijas dalībniece, jo šī konvencija nepieļauj starptautisku organizāciju pievienošanos tai. Tomēr Komisija ir uzskatījusi, ka tiesības sniegt piekrišanu trešo valstu pievienošanās faktam šai konvencijai, kas paredzēta tās 38. pantā, ir ietvertas Savienības ekskluzīvajā ārējā kompetencē un ka tādēļ dalībvalstīm tas bija jāveic nevis individuāli un savā vārdā, bet vienlaikus un Savienības interesēs. Komisijas šajā ziņā iesniegtie Padomes lēmumu priekšlikumi tika noraidīti ar dalībvalstu balsu vairākumu, precizējot, ka to lielākā daļa jau ir sniegusi piekrišanu vismaz vienas no šīm trešajām valstīm pievienošanās faktam.

3. Lai attaisnotu savu pieeju, kuru apstrīd gan Eiropas Savienības Padome, gan gandrīz visas dalībvalstis, kas ir iesniegušas apsvērumus šajā lietā ( 4 ), Komisija, kuru atbalsta Eiropas Parlaments, norāda, ka šeit runa ir par starptautiska nolīguma noslēgšanu, kurš var ietekmēt Savienības kopīgos noteikumus vai grozīt to piemērošanas jomu LESD 3. panta 2. punkta izpratnē.

4. Tostarp pastāv konkurences un pat kolīzijas risks ar Padomes 2003. gada 27. novembra Regulu (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu ( 5 ) (turpmāk tekstā – “Briseles IIa regula). Šīs regulas materiālās piemērošanas joma daļēji sakrīt ar Hāgas 1980. gada konvencijas piemērošanas jomu, jo arī tajā ir ietvertas normas par bērnu pārrobežu nolaupīšanu, no kurām dažās ir atsauce uz minēto konvenciju. Šajā ziņā rodas jautājums, vai Tiesas judikatūrā pirms LESD stāšanās spēkā definētie kopīgo noteikumu apdraudējuma riska, ko rada starptautisks nolīgums, novērtējuma kritēriji ir joprojām nozīmīgi šajā lietā.

5. Katrā ziņā, pirms var noteikt, vai Savienībai ir ekskluzīva vai dalīta ārējā kompetence sniegt piekrišanu trešās valsts pievienošanās faktam šai konvencijai, Tiesai būtu jāpārbauda, vai šis lūgums sniegt atzinumu ir pieņemams, par ko pastāv nopietnas šaubas.

6. Šajā ziņā vispirms ir jāpārbauda, vai tiesību instrumenti, par kuriem ir lūgums sniegt atzinumu, ir LESD 218. panta 11. punktā minētie “nolīgumi”, ņemot vērā, ka šie tiesību instrumenti ir netipiski gan to rakstura dēļ, gan to līgumslēdzēju pušu dēļ, jo runa ir par virkni deklarāciju par piekrišanu trešo valstu pievienošanās faktam minētajai konvencijai, kuras ir sniegušas dalībvalstis, nevis pati Savienība. Apstiprinošas atbildes gadījumā, ņemot vērā iepriekš minēto faktu kontekstu, pēc tam vajadzētu noteikt, vai aplūkojamie nolīgumi vienmēr ir “paredzēti” šīs normas izpratnē, un līdz ar to, cik lietderīgu atzinumu Tiesa var sniegt.

II – Lūguma sniegt atzinumu konteksts

7. Hāgas 1980. gada konvencijas, kas stājās spēkā 1983. gada 1. decembrī, priekšmets saskaņā ar tās 1. pantā noteikto ir “nodrošināt bērnu, kuri nelikumīgi aizvesti uz vai aizturēti kādā no Līgumslēdzējām Pusēm, ātru atgriešanos” un “nodrošināt to, ka tiesības uz aizbildnību [aizgādības tiesības] un apmeklēšanu [saskarsmes tiesības] saskaņā ar vienas Līgumslēdzējas Puses likumiem tiek respektētas arī citās Līgumslēdzējās Pusēs”.

8. Laikā no 2007. līdz 2011. gadam astoņas valstis, kas nav Savienības dalībvalstis, proti, Armēnijas Republika, Albānijas Republika, Seišelu Republika, Marokas Karaliste, Gabonas Republika, Singapūras Republika, Andoras Firstiste un Krievijas Federācija secīgi deponēja pievienošanās instrumentus minētajai konvencijai ( 6 ).

9. Tie ir saistoši katrai valstij, kas ir Hāgas 1980. gada konvencijas dalībniece, atbilstoši tās 38. panta pirmajā līdz trešajā daļā paredzētajai kārtībai ( 7 ). Tomēr no minētā 38. panta ceturtās un piektās daļas izriet, ka uz jaunas valsts pievienošanos piekrišanas periods attiecas tādā veidā, ka pievienošanās ir spēkā tikai attiecībās starp valsti, kas pievienojās, un tām līgumslēdzējām valstīm, kas ir piekritušas šim pievienošanās faktam ( 8 ).

10. Lai gan tikai dalībvalstis, nevis Savienība ir Hāgas 1980. gada konvencijas dalībnieces, Komisija tomēr uzskatīja, ka jautājums par bērnu starptautisko nolaupīšanu ietilpst Savienības ekskluzīvajā ārējā kompetencē, jo ir pieņemta Briseles IIa regula un šīs konvencijas saturs ir integrēts šajā regulā. Tādēļ 2011. gada 21. decembrī tā pieņēma astoņus Padomes lēmumu priekšlikumus par dalībvalstu piekrišanas deklarācijām Eiropas Savienības interesēs katras no šo astoņu trešo valstu pievienošanās faktam šai konvencijai ( 9 ).

11. Eiropas Parlaments šos priekšlikumus pieņēma un tiem piekrita ( 10 ). Savukārt Padomē lielākā daļa dalībvalstu pārstāvju iebilda pret šiem priekšlikumiem. Tie norādīja, ka Padomei nebija juridiska pienākuma tos pieņemt, jo Savienībai neesot ekskluzīvas kompetences sniegt piekrišanas deklarācijas trešo valstu pievienošanās faktam Hāgas 1980. gada konvencijai, jo šī konvencija galvenokārt esot divpusējās sadarbības instruments starp līgumslēdzējām valstīm ( 11 ). Līdz ar to Padome nepieņēma aplūkojamos priekšlikumus.

12. Turklāt lielākā daļa dalībvalstu individuāli noformulēja deklarācijas par piekrišanu vienas vai vairāku valstu pievienošanās faktam, no kurām attiecībā uz dažām tas bija labu laiku pirms minētiem Komisijas priekšlikumiem ( 12 ).

13. Šajā kontekstā Komisija uzskatīja, ka ir lietderīgi vērsties Tiesā atbilstoši LESD 218. panta 11. punktam ar šo lūgumu sniegt atzinumu, kas iesniegts 2013. gada 21. jūnijā, un uzdot šādu jautājumu: “Vai Savienības ekskluzīvajā kompetencē ietilpst sniegt piekrišanu faktam par trešo valstu pievienošanos [Hāgas 1980. gada 25. oktobra konvencijai]?”

III – Tiesvedība Tiesā

14. Rakstveida apsvērumus iesniedza Komisija, Eiropas Parlaments un Padome, kā arī Čehijas Republikas, Vācijas, Igaunijas, Īrijas, Grieķijas, Spānijas, Francijas, Itālijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Austrijas, Polijas, Rumānijas, Slovākijas, Somijas, Zviedrijas un Apvienotās Karalistes valdības.

15. Tiesa uzdeva vienu jautājumu rakstveida atbildes sniegšanai par iespējamo ietekmi, kāda uz šo lietu ir īpašajai Dānijas Karalistes situācijai ( 13 ). Komisija, Eiropas Parlaments un Padome, kā arī Čehijas Republikas, Dānijas, Spānijas, Francijas un Polijas valdības uz to atbildēja.

16. Tiesas sēdē, kas notika 2014. gada 1. aprīlī, tika uzklausīti Komisijas, Eiropas Parlamenta un Padomes, kā arī Čehijas Republikas, Dānijas, Vācijas, Grieķijas, Spānijas, Francijas, Itālijas, Latvijas, Polijas, Rumānijas, Somijas, Zviedrijas un Apvienotās Karalistes valdību pārstāvji.

IV – Par pieņemamību

17. Padome un vienpadsmit dalībvalstis, kas iesniedza rakstveida apsvērumus ( 14 ), apšauba šī lūguma sniegt atzinumu pieņemamību, proti, to apšaubot formāli, lai gan Komisija un Eiropas Parlaments izsaka savas pretēja veida domas. Manuprāt, šis lūgums ir jāatzīst par daļēji pieņemamu zemāk izklāstīto iemeslu dēļ.

18. No LESD 218. panta 11. punkta izriet, ka Komisija ( 15 ) var saņemt Tiesas atzinumu par jebkuriem jautājumiem saistībā ar “paredzētā [starptautiskā ( 16 )] nolīguma [..] saderību ar Līgumu noteikumiem” un ka, “ja Tiesas lēmums [atzinums] ir nelabvēlīgs, paredzētais nolīgums nevar stāties spēkā, kamēr tas nav grozīts vai kamēr Līgumi nav pārskatīti”.

19. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, kuras saturs ir pārņemts Tiesas Reglamenta 196. panta 2. punktā, atzinumu var sniegt par jautājumiem ne tikai attiecībā uz to, vai šāda nolīguma noslēgšana ir saderīga ar Savienības pamattiesību normām ( 17 ), bet arī, kā šajā lietā, vai šis projekts ir vai nav Savienības kompetenču sfērā ( 18 ).

A – Par to tiesību instrumentu kvalifikāciju, kas ir lūguma sniegt atzinumu priekšmets

20. Pirmais jautājums šajā lietā ir par to, vai LESD 218. panta 11. punkts ir piemērojams tādiem tiesību instrumentiem, par kādiem ir lūgums sniegt atzinumu ( 19 ).

21. Vispirms jānorāda, ka šajā lietā netiek aplūkotas pašas Hāgas 1980. gada konvencijas pārrunas vai noslēgšana, pat ne tās pārskatīšana. Runa ir tikai par tās 38. panta piemērošanu un to, ka valstis, kas jau ir konvencijas dalībvalstis, izmanto priekšrocību, kura tām tiek piešķirta ar šo pantu un kuru veido iespēja piekrist vai nepiekrist uzņemties saistības attiecībā uz jaunajām [konvencijas] dalībvalstīm. Citiem vārdiem, Komisijas uzdotais jautājums būtībā ir par kompetenču sadali starp Savienību un dalībvalstīm nevis tādēļ, lai grozītu Hāgas 1980. gada konvencijas materiālo piemērošanas jomu, bet tikai tādēļ, lai paplašinātu tās teritoriālo piemērojamību.

22. Iebilstot pret šī lūguma sniegt atzinumu pieņemamību, Vācijas valdība norāda, ka pēc savas gramatiskās izpratnes nolīguma jēdziens noteikti pieprasa divu atbilstošu gribas izpausmju tikšanos. Tā apgalvo, ka trešās valsts pievienošanās Hāgas 1980. gada konvencijai, no vienas puses, un līgumslēdzējas puses deklarācija par piekrišanu šīs pievienošanās faktam, no otras puses, neatbilst šai prasībai, un tas tā ir, pat pieņemot, ka šie divi elementi tiek uzskatīti par tādiem, kas veido nešķiramu kopumu ( 20 ), jo šādi akti nav ietverami savstarpējās līgumattiecībās ( 21 ).

23. Manuprāt, šis arguments, kurš ir tikai teorētisks, ir jānoraida. No Tiesas judikatūras izriet, ka tā jau kopš paša sākuma un nepārtraukti ir izvēlējusies plašāku, nevis formālu starptautisko nolīgumu koncepciju, šādi sniedzot pamatu atzinuma procedūrai ( 22 ).

24. Turklāt saskaņā ar Vīnes konvencijas par starptautiskajām līgumtiesībām ( 23 ) (turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija”) 15. panta a) punktu valsts piekrišana līguma saistošajam raksturam tiek izteikta ar pievienošanos, ja līgums to paredz. Tāds ir Hāgas 1980. gada konvencijas gadījums.

25. Patiešām, ar Hāgas 1980. gada konvencijas 38. pantu tiek ieviesta sistēma piekrišanas apmaiņai, kas izraisa sekas tikai starp pusēm, jo saskaņā ar šo pašu noteikumu pievienošanās šai konvencijai ietekmē tikai attiecības starp valsti, kas pievienojās, un tām līgumslēdzējām valstīm, kuras ir deklarējušas savu piekrišanu šim pievienošanās faktam. Šī vienkāršotā sistēma tādējādi atšķiras no klasiskās pievienošanās daudzpusējai konvencijai kārtības. Tomēr tā atbilst Vīnes konvencijas prasībām, it īpaši tās 11. pantā noteiktajām prasībām ( 24 ).

26. Tādējādi Hāgas 1980. gada konvencijas īpatnība ir tā, ka pievienošanās faktam nav daudzpusēja rakstura, jo ir nepieciešams, lai pievienošanās faktam piekristu katra no jau esošajām līgumslēdzējām valstīm, un šai iespējamai piekrišanai ir ietekme tikai attiecībās starp divām attiecīgajām valstīm. Konkrēti, šī pilnīgi jauna pievienošanās nolīguma vienkāršotā procedūra rada starptautisko tiesību divpusējo attiecību kopumu, kura saturs ir Hāgas 1980. gada konvencijas saturs ( 25 ). Šāda mehānisma mērķis ir sniegt līgumslēdzējām pusēm tiesības noteikt, kuras ir tās valstis, attiecībā pret kurām tās piekrīt uzņemties šīs konvencijas saistības, kas ir identiskas tās sākotnējās noslēgšanas brīdī pastāvējušai izvēles iespējai.

27. Tomēr šis īpašais mehānisms, kas ir pilnībā saskaņots ar līgumtiesības regulējošo līgumslēgšanas brīvības principu, nekādā veidā nemaina to, ka pievienošanās darbība un piekrišanas deklarācija attiecībā uz to rada savstarpējas līgumiskas attiecības starp divām attiecīgajām valstīm, kuras līdz ar to var uzskatīt par tādām, kas veido patiesu starptautisku “nolīgumu” LESD 218. panta 11. punkta izpratnē, un šajā ziņā nav lietderīgi uzdot jautājumus par šīs deklarācijas autonomo vai pakārtoto raksturu attiecībā uz Hāgas 1980. gada konvencijas tekstu.

28. Tā rezultātā, ņemot vērā gan lūguma sniegt atzinumu priekšmetu sastādošo tiesību instrumentu priekšmetu, gan to raksturu, šajā lietā uzdotais jautājums var tikt ietverts jomā, kuru regulē ar LESD 218. panta 11. punktu.

B – Par aplūkojamo starptautisko nolīgumu pusēm

29. Ņemot vērā [tiesas] debates šīs lietas ietvaros, otrajā vietā ir jāpārliecinās, vai var faktiski uzskatīt, ka LESD 218. panta 11. punkts attiecas uz atbilstošajiem nolīgumiem, proti, deklarācijām, ar kurām dalībvalstis piekrīt trešo valstu pievienošanās faktam Hāgas 1980. gada konvencijai, lai gan pati Savienība nav tās [līgumslēdzēja] puse.

30. Šīs normas teksts nav skaidrs, runājot par to starptautisko nolīgumu dalībnieku identificēšanu, kuri var sniegt atzinumu, jo, pretēji minētā panta 1. punktam, šajā 11. punktā nav precizēts, vai runai noteikti ir jābūt par nolīgumiem “starp Savienību un trešajām valstīm” ( 26 ).

31. Savukārt no Tiesas judikatūras, it īpaši no tās atzinuma 2/91, skaidri izriet, ka lūguma sniegt atzinumu pieņemamību neietekmē tas, vai dalībvalstis rīkojas solidāri Savienības interesēs, nevis rīkojas tikai Savienība, piedaloties aplūkojamā [tiesību] instrumentā, jo Savienība var īstenot savu ārējo kompetenci ar to starpniecību ( 27 ). Šī judikatūra man šķiet pilnībā atbilstoša šajā lietā.

32. Šeit netiek apstrīdēts, ka pati Savienība nevar būt Hāgas 1980. gada konvencijas līgumslēdzēja puse, jo tajā nav nevienas klauzulas, kas ļautu tādai reģionālai ekonomiskās integrācijas organizācijai kā Savienībai ( 28 ) tai pievienoties, pat ja tā tagad ir Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences (turpmāk tekstā – “HCCH”) ( 29 ) dalībniece.

33. Tādējādi tikai tās Savienības dalībvalstis, kas ir minētās konvencijas līgumslēdzējas valstis, var formāli piekrist jaunas valsts pievienošanās faktam atbilstoši tās 38. panta ceturtajai daļai. Tomēr tās to var darīt arī Savienības interesēs, ja Savienība uzņemtos iniciatīvu aicināt un atļaut dalībvalstu kopumam rīkoties šādā veidā, ievērojot, ka šāds pilnvarojums izteiktu tās gribu īstenot savu ārējo kompetenci ar to starpniecību tādēļ, ka tā pati rīkoties nevar ( 30 ).

34. Tā tās pēdējā lūgumā sniegt atzinumu Komisija norāda, ka, lai varētu piekrist trešās valsts pievienošanās faktam Hāgas 1980. gada konvencijai, dalībvalstīm bija jāsaņem “iepriekšējs lēmums, ar ko Padome to atļauj, [..] kas juridiski ir nepieciešams, kad nolīgums ietilpst Savienības ekskluzīvajā kompetencē”. Turklāt katrā no iepriekš minēto lēmumu priekšlikumiem ( 31 ) tā ieteica, ka dalībvalstīm tas būtu jādara “Savienības interesēs” un “vienlaicīgi termiņā, kas noteikts Padomes lēmumā”, pamatojoties uz “[LESD] 218. pantu kopā ar tā 81. panta 3. punktu” ( 32 ).

35. Gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka Savienībai faktiski ir ekskluzīva kompetence jomās, uz kurām attiecas paredzamie nolīgumi, patiešām šāds dalībvalstu pilnvarojums būtu obligāts, jo saskaņā ar Savienības tiesību normām šos nolīgumus parasti būtu jāslēdz tikai šai pēdējai minētajai ( 33 ).

36. Šajā ziņā jāuzsver, ka šeit var izšķirt trīs atšķirīgus gadījumus, kuros dalībvalstis var rīkoties Savienības ekskluzīvās ārējās kompetences ietvaros, lai formāli nebūtu runas par nolīgumu, kas ir noslēgts “starp Savienību un trešajām valstīm”, kāds ir minēts LESD 218. panta 1. punktā ( 34 ). Pirmajā gadījumā dalībvalstis rīkojas solidāri Savienības interesēs ( 35 ). Otrajā gadījumā dalībvalsts noslēdz starptautisku nolīgumu individuāli, bet Savienības interesēs ( 36 ). Trešais gadījums ir tad, kad dalībvalsts rīkojas savā vārdā, bet ar Savienības interesēm saderīgā veidā ( 37 ).

37. Tā kā šie jautājumi ietilpst Savienības ekskluzīvās kompetences jomā, šajos trijos gadījumos šai pēdējai minētajai ir jāsniedz pilnvarojums dalībvalstīm atbilstoši LESD 2. panta 1. punktam, kas var būt dažādos veidos sniegta atļauja un uz kuru var attiecināt prasību par konkrētu nosacījumu izpildi ( 38 ). No iepriekš minētās judikatūras ( 39 ) izriet, ka LESD 218. panta 11. punktā paredzētā atzinuma procedūra ir ietverta vismaz tajā situācijā, kas atbilst pirmajam gadījumam.

38. Precizēšu, ka, ja starptautiskais nolīgums ir šādi noslēgts Savienības interesēs pēc skaidras Padomes ( 40 ) atļaujas saņemšanas, tas nerada nekādas juridiskas sekas attiecībās starp Savienību un attiecīgajam trešajām valstīm ( 41 ). Attiecībā uz šīm pēdējām minētajām saistības atbilstoši starptautiskajām tiesībām ir tikai dalībvalstīm, nevis Savienībai pašai ( 42 ). Šādā gadījumā Savienība no savas puses nesniedz nedz garantijas, nedz arī kādu citu starptautisku apņemšanos ( 43 ). Turklāt pats par sevi ir saprotams, ka trešajām valstīm nevar būt saistošas no šī Padomes lēmuma izrietošās sekas.

39. Manuprāt, no tā izriet, ka šajā gadījumā Tiesas judikatūra par lūguma sniegt atzinumu pieņemamību attiecībā uz Savienības vēlmi uzņemties saistības ar minēto starptautisko nolīgumu, ņemot vērā brīdi, kurā šajā ziņā sniegtā piekrišana ir kļuvusi par galīgu, nav piemērojama ( 44 ). Vienīgā ietekme, kāda būs pieņemamajam atzinumam, paliek no Savienības izrietošo tiesību un pienākumu līmenī gan attiecībā uz iestādēm, gan dalībvalstīm, un tā attieksies tikai uz jautājumu, kam – Savienībai vai dalībvalstīm – ir kompetence rīkoties.

40. Lai gan ir šis īpašais konteksts, saskaņā ar atzinumā 2/91 ( 45 ) sniegto normu ir pilnībā pieņemami, ka atzinuma procedūras priekšmets, kā šajā lietā, ir kompetenču sadale attiecībā uz starptautiskā nolīguma projektu, kura dalībniece formāli Savienība nebūs, bet kas tiks noslēgts ar šim nolūkam pilnvaroto dalībvalstu starpniecību, kuras rīkosies solidāri un tās interesēs ( 46 ).

41. Tomēr trešajam novērtēšanas kritērijam, kuram ir temporāls raksturs, manuprāt, būtu jāizraisa šī lūguma sniegt atzinumu pieņemamības niansēšana.

C – Par aplūkojamo starptautisko nolīgumu progresu

42. Jāuzsver, ka vēršanās Tiesā, lai saņemtu atzinumu, jānotiek ex ante, proti, pirms minētā nolīguma noslēgšanas atbilstoši LESD 218. panta 11. punktam ( 47 ), kurā ir divreiz precizēts, ka nolīgumam jābūt “paredzētam” ( 48 ), nevis jau pabeigtam.

43. Kā Tiesa jau ir uzsvērusi kopš pirmā sniegtā atzinuma, atzinuma procedūras “mērķis ir novērst sarežģījumus, kas rodas no prasībām tiesā attiecībā uz starptautisko nolīgumu, ar kuriem Kopienai [pašreiz – Savienībai] tiek uzliktas saistības, saderību ar Līgumu” ( 49 ).

44. Tādējādi, pirmkārt, tās mērķis ir novērst Savienības atbildības iestāšanos gadījumā, kad attiecīgā starptautiskā nolīguma tiesiskums tiktu apstrīdēts pēc tā noslēgšanas ( 50 ), jo tas radītu kaitējuma nodarīšanas risku visām ieinteresētajām personām, ieskaitot trešajām valstīm ( 51 ). Tāpat gadījumā, kad, kā šajā lietā, Savienība pati nevar noslēgt nolīgumu ( 52 ), atzinuma procedūra ļauj novērst juridiskus “sarežģījumus”, ko rada situācijas, kurās dalībvalstis uzņemas nolīguma noteiktās saistības, nesaņemot prasīto pilnvarojumu šādai rīcībai, lai gan tām attiecībā uz Savienības tiesībām nav nepieciešamās likumdošanas kompetences, lai šīs saistības izpildītu.

45. Protams, šai preventīvajai funkcijai vairs nav nozīmes un lūgums sniegt atzinumu zaudē savu priekšmetu, ja starptautiskais nolīgums, par kuru tas ir, vairs nav projekta stadijā, bet, tieši pretēji, tas ir jau saistošs līgumslēdzējām valstīm ( 53 ). Šajā lietā jāargumentē, ņemot vērā šo jēdziena “paredzētais nolīgums” funkcionālo pieeju.

46. Šajā lietā nav strīda par to, ka dalībvalstu vairākums individuāli un savā vārdā jau ir piekritušas vienas, vairāku vai visu astoņu trešo valstu pievienošanās faktam Hāgas 1980. gada konvencijai, par ko ir lūgums sniegt atzinumu. Precīzāk, lūguma sniegt atzinumu datumā, proti, 2013. gada 21. jūnijā, vienīgās no 28 dalībvalstīm, kas nebija piekritušas nevienam aplūkojamam pievienošanās faktam, bija Austrijas Republika, Portugāles Republika, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kā arī Dānijas Karaliste, tomēr jāatgādina, ka šai pēdējai ir īpašs statuss attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbību civillietās Savienībā ( 54 ). Attiecībā uz pārējām 24 dalībvalstīm – vismaz viens nolīgums ar trešajām valstīm, uz ko attiecas šis lūgums sniegt atzinumu, jau bija noslēgts līdz ar piekrišanu šo pēdējo valstu pievienošanās faktam minētajai konvencijai.

47. Runājot par piekrišanas deklarācijām, kuras deponējušas šīs pēdējās minētās dalībvalstis, jāpiekrīt, ka neviena no tām nav uzskatāma par starptautisku nolīgumu, kurš būtu vēl bijis “paredzētais” brīdī, kad Tiesa saņēma lūgumu [sniegt atzinumu], lai gan šī prasība ir skaidri noteikta LESD 218. panta 11. punktā. Šis konstatējums liedz Tiesai sniegt atzinumu uz šāda pamata. Atbilstoši iepriekš minētajai Tiesas judikatūrai es uzskatu, ka šī atzinuma procedūra ir zaudējusi gan savu priekšmetu, gan lietderīgo ietekmi, ciktāl tā attiecas uz šo virkni deklarāciju par piekrišanu pievienošanās faktam, kas jau ir stājušās spēkā no starptautisko tiesību viedokļa, un ka tātad attiecībā uz tām šis lūgums sniegt atzinumu nav pieņemams.

48. Savukārt šis lūgums [sniegt atzinumu], manuprāt, ir pieņemams, ciktāl tas attiecas uz Savienības kompetenci sniegt atzinumu par tām aplūkotajām piekrišanas deklarācijām, kuras lūguma sniegt atzinumu iesniegšanas dienā dalībvalstis, izņemot Dānijas Karalisti ( 55 ), vēl nebija deponējušas, ņemot vērā, ka šie divpusējie nolīgumi joprojām bija potenciālā projekta stadijā, tātad tikai “paredzēti” LESD 218. panta 11. punkta izpratnē.

49. Kā atzina Komisijas pārstāvis tiesas sēdē, lai arī kāda būtu Tiesas ieņemtā nostāja, šī procedūra nekādi nemainīs starptautiskās tiesības tajā ziņā, ka lūgumā sniegt atzinumu sniegtā atbilde neatspēkos saistības, ko rada piekrišanas sniegšana pievienošanās faktam, bet tā tomēr varētu ļaut identificēt pienākumu neizpildi, kuru saistībā ar Savienības tiesībām ir pieļāvušas iepriekš minētās 24 dalībvalstis.

50. Es uzskatu tāpat kā Čehijas Republikas, Grieķijas, Francijas, Polijas un Somijas valdības, kā arī Padome, ka LESD 218. panta 11. punktā paredzētais lūgums sniegt atzinumu nav atbilstošs tiesību līdzeklis, ja Komisijas mērķis, vēršoties Tiesā, patiesībā bija izbeigt vairākās dalībvalstīs esošo praksi, kuras individuāli piekrita trešo valstu pievienošanās faktam Hāgas 1980. gada konvencijai, kāds, šķiet, bija tās nodoms ( 56 ). Šajā nolūkā Komisija kā līgumu sargātāja varēja celt prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, pamatojoties uz LESD 258. pantu ( 57 ), pret tām dalībvalstīm, kas piekopa šādu praksi, jo tā ir Savienībai rezervētās kompetences ( 58 ) jomas aizskaršana, kā tas tika izdarīts lietās, kurās ir taisīti vairāki tā sauktie “atvērto debesu” ( 59 ) spriedumi, ņemot vērā, ka šāda veida procedūrās ir jāievēro principi, kuru nav atzinuma procedūrā ( 60 ).

51. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai atzīt, ka šis lūgums sniegt atzinumu ir tikai daļēji pieņemams, proti, tikai daļā par tām piekrišanas deklarācijām trešo valstu pievienošanās faktam Hāgas 1980. gada konvencijai, kuras šī lūguma iesniegšanas dienā dalībvalstis ( 61 ) vēl nebija deponējušas, izņemot īpašo Dānijas Karalistes situāciju. Pārējā daļā, proti, attiecībā uz minētajām piekrišanas deklarācijām, kuras jau bija deponētas šajā datumā, šis lūgums sniegt atzinumu, manuprāt, ir jāatzīst par nepieņemamu tādēļ, ka tas šajā ziņā ir nevis par “paredzēto nolīgumu” LESD 218. panta 11. punkta izpratnē, bet par jau noslēgtu nolīgumu.

V – Par lietas būtību

A – Ievadvārdi

52. Vispirms jāatgādina, ka LESD 218. panta 11. punktā paredzētās atzinuma procedūras mērķis tostarp ir novērst normu konfliktus ( 62 ) un definēt Savienības tiesību normu apjomu, Savienības un dalībvalstu atbilstošo kompetenci jomā, kas ir aplūkojamā starptautiskā nolīguma priekšmets, nevis noteikt, vai Savienībai atbilstoši LESD 216. un 217. pantam ( 63 )ir spēja uzņemties no nolīguma izrietošās saistības ( 64 ).

53. Turklāt nav strīda par to, ka “[atbilstoši EKL IV sadaļai] kopš Amsterdamas līguma stāšanās spēkā Kopienas [tagad – Savienības] kompetencē ir pieņemt pasākumus, kas attiecas uz tiesu iestāžu sadarbību civillietās un kam piemīt pārrobežu aspekti, ciktāl tas ir vajadzīgs iekšējā tirgus pareizai darbībai. Kopiena [pēc tam – Savienība] ir īstenojusi šo kompetenci, pieņemot vairākus tiesību instrumentus, no kuriem daudzi daļēji vai pilnīgi atbilst HCCH darba jomām” ( 65 ).

54. Šāda pārklāšanās it īpaši pastāv starp Hāgas 1980. gada konvencijas normām un Briseles IIa regulas normām jūtīgajā bērnu starptautiskās nolaupīšanas jomā. Tātad šajā lūgumā sniegt atzinumu uzdotais jautājums, lai noteiktu, vai Savienībai ir ekskluzīvā ārējā kompetence piekrist trešās valsts pievienošanās šai konvencijai faktam, ir jo īpaši saasināts.

55. Visas iestādes un lielākā daļa valdību, kuras iesniegušas apsvērumus ( 66 ), piekrīt tam, ka Savienībai ir kompetence noslēgt šādu starptautisku nolīgumu. Es arī uzskatu, ka šādas ārējās kompetences princips ir jāsaglabā attiecībā uz acquis [jau iegūtām tiesībām] šajā lietā, atgādinot, ka tā var izrietēt tikai no tiešas piešķiršanas ar līgumu vai arī netieši izrietēt no citām līguma normām vai no Savienības atvasinātajiem tiesību aktiem, ja agrāka Kopienas tiesību normu pieņemšana ir izraisījusi šādas nepieciešamās sekas ( 67 ), kā tas ir šajā lietā. Tiesu iestāžu sadarbības civillietās ietvaros LESD 81. pantā, it īpaši tā 3. punktā, attiecībā uz ģimenes lietām nav skaidri paredzēta Savienības kompetence noslēgt starptautiskus nolīgumus šajā jomā, bet tā izriet netiešā veidā no citām Savienības tiesību normām ( 68 ).

56. Skaidrs, ka šīm iestādēm un valdībām ir vairāk nevienprātības par šīs ārējās kompetences raksturu, proti, par jautājumu, vai Savienība var to īstenot ekskluzīvā veidā vai, tieši pretēji, dalībvalstīm saglabājas daļa no vienlaicīgas kompetences šajā jomā ( 69 ). Itālijas valdība, Komisija un Eiropas Parlaments uzskata, ka šādā kontekstā ir izpildīti nosacījumi, lai konstatētu Savienības ekskluzīvo kompetenci, bet Padome un citas valdības, kas izteica savu viedokli pēc būtības, apgalvo pretējo par labu dalītai kompetencei ( 70 ). Savukārt es izvēlēšos pirmo no šīm nostājām tālāk norādīto iemeslu dēļ.

57. Tomēr jāprecizē, ka, ja Tiesa faktiski lemj par labu Savienības ekskluzīvajai ārējai kompetencei, tas tomēr neliek apšaubīt Padomes rīcības brīvību izmantot vai neizmantot šo kompetenci, lai noslēgtu aplūkotos starptautiskos nolīgumus, to darot ar dalībvalstu starpniecību, kuras ir Hāgas 1980. gada konvencijas dalībnieces, jo ir skaidrs, ka Savienība nav spējīga to darīt pati ( 71 ). Turklāt paredzētais lēmums neietekmēs jautājumu, vai dalībvalstīm, kuras Savienība ir pilnvarojusi sniegt piekrišanu trešo valstu pievienošanās faktam, var būt pienākums to darīt vai tām eventuāli var aizliegt to darīt gadījumā, kad Savienība izvēlētos nepiekrist pievienošanās faktam. Faktiski šie jautājumi nav atrisināmi atzinuma procedūras ietvaros.

B – Par Savienības ekskluzīvās ārējās kompetences, kas izriet no judikatūras pirms LESD, norobežošanas kritērijiem

58. Pirms Lisabonas līguma spēkā stāšanās principus, kurus piemēroja Kopienas kompetences ekskluzīvā vai neekskluzīvā rakstura noteikšanai, lai noslēgtu starptautiskos nolīgumus, Tiesa bija definējusi it īpaši spriedumā lietā Komisija/Padome, kas saukta par “AETR” ( 72 ), kā tas tika skaidri norādīts iepriekš minētajā Lēmumā 2006/719 ( 73 ). Saskaņā ar šo lēmumu, “kaut arī EK līgumā nav skaidras norādes uz ārējo kompetenci, no [Tiesas] prakses izriet, ka iepriekš minētie EK līguma noteikumi ir juridiskie pamati ne tikai Kopienas iekšējiem aktiem, bet arī Kopienai slēdzot starptautiskus nolīgumus [ ( 74 )]. Kopiena var slēgt starptautiskus nolīgumus visos gadījumos, kad jau izmantota iekšējā kompetence, lai pieņemtu pasākumus kopīgo politiku īstenošanai, kā uzskaitīts iepriekš, vai ja starptautiskais nolīgums ir vajadzīgs, lai sasniegtu kādu no Eiropas Kopienas mērķiem [ ( 75 )]. Kopienas ārējā kompetence ir ekskluzīva, ciktāl starptautiskie nolīgumi skar Kopienas iekšējos noteikumus vai maina to darbības jomu [ ( 76 )]. Šādos gadījumos ārējas vienošanās ar trešajām valstīm vai starptautiskajām organizācijām slēdz nevis dalībvalstis, bet gan Kopiena. Starptautisks nolīgums var pilnīgi vai tikai daļēji būt Kopienas ekskluzīvajā kompetencē”.

59. Citiem vārdiem, atbilstoši šeit atgādinātajai judikatūrai Kopienai var piešķirt ekskluzīvo ārējo kompetenci netiešā veidā, ja pastāv risks, ka paredzamais starptautiskais nolīgums negatīvi ietekmēs kopīgos noteikumus, kas ir radušies no tā, ka Kopiena iepriekš ir izmantojusi savu iekšējo kompetenci, kas ir princips, no kura izriet simetrija starp šo divu veidu kompetencēm ( 77 ).

60. Kritērijs par kopīgo noteikumu ietekmēšanu tika definēts Tiesas agrākajā judikatūrā. Tā attīstījās trīs pamatposmos ( 78 ), no kuriem pēdējais ir atzinums 1/03 ( 79 ). Vispirms Tiesa norādīja, ka trīs gadījumi ( 80 ), kuri norādīti atzinumā 1/94 un pārņemti trijos iepriekš minētajos tā sauktajos “atvērto debesu” spriedumos, bija tikai “piemēri, kuri formulēti atbilstoši konkrētām situācijām, ko Tiesa ir ņēmusi vērā” ( 81 ). Pēc tam tā paskaidro, ka, “lemjot daudz vispārīgāk, Tiesa ir atzinusi Kopienas ekskluzīvo kompetenci gadījumā, ja dalībvalstu nolīguma noslēgšana ir pretrunā kopējā tirgus vienotībai un Kopienu tiesību vienveidīgai piemērošanai [ ( 82 )] vai ja pašu pastāvošo Kopienas noteikumu [..] rakstura dēļ jebkurš nolīgums šajā jautājumā noteikti ietekmētu Kopienu tiesību normas iepriekš minētā AETR sprieduma nozīmē” ( 83 ). Tā arī precizēja, ka, lai ekskluzīvo kompetenci varētu uzskatīt par iegūtu uz šī pēdējā pamata, “jomai, uz kuru attiecas starptautisks nolīgums, un jomai, ko reglamentē Kopienu tiesiskais regulējums, nav noteikti jābūt savstarpēji pilnībā atbilstošām” ( 84 ), nedz arī noteikti ir jāpastāv būtiskai pretrunai starp saistībām un kopīgiem noteikumiem, kas izriet no šāda nolīguma ( 85 ).

61. Kā norādīja ģenerāladvokāts Ī. Bots ( 86 ), atzinumā 1/03 “Tiesa, apkopojot savu judikatūru, šķiet, nonāca pie plašākas ietekmes uz kopīgiem noteikumiem jēdziena izpratnes” un “tā turklāt sniedza analīzes metodi, kas ļauj noskaidrot, vai ir izpildīts kritērijs, kas iekļauts frāzē “joma, uz kuru lielā mērā jau attiecas Kopienas noteikumi” [ ( 87 )]”. Šajā ziņā tā norādīja, ka analīzei, pirmkārt, “ir jābalstās ne tikai uz konkrēto noteikumu piemērošanas jomu, bet arī uz to raksturu un saturu” un, otrkārt, tajā ir“jāņem vērā ne tikai attiecīgo jomu reglamentējošo Kopienu tiesību aktu faktiskais stāvoklis, bet arī to attīstības perspektīvas, ja tās ir iespējams paredzēt šīs analīzes veikšanas brīdī” ( 88 ). Tā arī uzsvēra, ka “ir būtiski nodrošināt, lai Kopienu tiesību normas tiktu piemērotas vienādi un saskaņoti un ar tām ieviestā sistēma darbotos pareizi tā, lai pilnībā saglabātos Kopienu tiesību efektivitāte” ( 89 ).

62. Jāpiebilst, ka šajā pašā atzinumā Tiesa atgādināja, ka “Kopienai ir tikai piešķirtā kompetence un ka līdz ar to kompetences esamībai, kas turklāt nav tieši paredzēta Līgumā un kas ir ekskluzīva, ir jābūt pamatotai ar secinājumiem, kas ir izdarīti, konkrēti analizējot saistību, kura pastāv starp paredzēto nolīgumu un spēkā esošiem Kopienu tiesību aktiem un no kuras izriet, ka šāda nolīguma noslēgšana var ietekmēt Kopienu tiesību normas” ( 90 ).

63. Tālāk norādīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka gan Savienības ārējās kompetences noteikšanas kritērijiem, gan to piemērošanu nosakošām metodēm, kuras ir definējusi Tiesa, ir nozīme, atbildot uz šajā lūgumā sniegt atzinumu uzdoto jautājumu, pat ja tas ir ietverams LESD un ne vairs EKL normu ietvarā.

C – Par šo judikatūras principu nozīmes saglabāšanos pēc LESD stāšanās spēkā

64. Pašreiz saskaņā ar LESD 3. panta 2. punktu papildus ekskluzīvai kompetencei, kas tai ir nodota ierobežoti uzskaitītās jomās šī panta 1. punktā ( 91 ), “Savienības ekskluzīvā kompetencē ir arī noslēgt starptautisku līgumu, ja tā slēgšana ir paredzēta Savienības leģislatīvajā aktā vai ja tas ir nepieciešams, lai ļautu Savienībai īstenot tās iekšējo kompetenci, vai ciktāl līguma slēgšana ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu” (izcēlums mans).

65. Vispirms ir jāpiezīmē, ka šī teksta redakcijā vispārējos terminos kompetences ekskluzīvais raksturs ir pakārtots tikai nolīguma saturam ( 92 ), nenošķirot atkarībā no tā, kas ir līgumslēdzējas puses, no kā izriet, ka ar trešajām valstīm to var noslēgt gan Savienība pati, gan ar dalībvalstu starpniecību, kā to tika paredzēts darīt šajā lietā.

66. Visi lietas dalībnieki, kas šajā lietā ir iesnieguši apsvērumus Tiesā, piekrīt uzskatam – manuprāt, pareizi –, ka ir jālemj par to, vai Savienības kompetence atbilstoši LESD 3. panta 2. punktam ir vai nav ekskluzīva, un ka šajā lietā nozīme ir tikai pēdējam no trim šajā normā paredzētajiem gadījumiem. Nav strīda par to, ka aplūkojamo starptautisko nolīgumu noslēgšana neietilpst ekskluzīvā kompetencē, kas būtu skaidri paredzēta Savienības tiesību aktā, un ka šāda darbība nav nepieciešama, lai Savienība varētu īstenot savu iekšējo kompetenci ar šiem nolīgumiem aptvertajā jomā. Tādējādi Savienības ārējās kompetences raksturs šeit ir atkarīgs tikai no tā, vai piekrišana trešās valsts pievienošanās Hāgas 1980. gada konvencijai faktam var ietekmēt kopīgos noteikumus vai mainīt to darbības jomu minētā 2. punkta izpratnē.

67. Lietas dalībniekiem ir dažādas pieejas attiecībā uz šīs normas pēdējam elementam sniedzamo interpretāciju, it īpaši tad, ja – kā tas, šķiet, ir šajā lietā – paredzamā starptautiskā nolīguma reglamentētā joma tiek jau vismaz daļēji regulēta ar atbilstošiem kopīgiem noteikumiem. Komisija, Eiropas Parlaments un Itālijas valdība uzskata, ka ārējās ekskluzīvās kompetences esamība varētu izrietēt no tā, ka, pirmkārt, Hāgas 1980. gada konvencijas joma lielākajā daļā sakrīt ar Savienības tiesību normām, jo šī konvencija ietver normas, kas ir vienādas un cieši saistītas ar Briseles IIa regulas normām, un, otrkārt, ka ar minēto regulu tika ieviesta vienāda kopēja sistēma, kas balstās uz šīs konvencijas mehānismu. Savukārt Padome un visas citas valdības, kas ir iestājušās šajā lietā, apstrīd šos apgalvojumus un iestājas par stingrāku pieeju, atbilstoši kurai no LESD 3. panta 2. punkta spēkā stāšanās brīža šādos apstākļos Savienībai nav piešķirta ekskluzīva kompetence.

68. Lai atrisinātu šo pretrunu, galvenais jautājums ir noteikt, vai agrākie judikatūras kritēriji, kas ļāva noteikt ietekmi uz kopīgiem noteikumiem, joprojām ir nozīmīgi, proti, izšķiroši, lai gan ir grozījumi, kas veikti ar Lisabonas līgumu. Šis eventuālās turpinātības jautājums it īpaši rodas attiecībā uz kritēriju, kas izriet no atzinuma 2/91 ( 93 ), par to, ka attiecīgo jomu jau “lielākajā daļā regulē [Savienības tiesību] normas”, kā arī attiecībā uz papildkritēriju, kas ir atzinumā 1/03 ( 94 ), par apdraudējuma risku “[Savienības tiesību] normu vienveidīgai un saskaņotai piemērošanai un ar tām izveidotās sistēmas pienācīgai darbībai”.

69. Tāpat kā ģenerāladvokātes J. Kokote [J. Kokott] ( 95 ) un E. Šarpstone ( 96 ) es arī uzskatu, ka judikatūrā noteiktiem kritērijiem par Savienības ekskluzīvo ārējo kompetenci ir jāsaglabājas jaunajā normatīvajā kontekstā, kuru veido LESD 3. panta 2. punkts, ja izrādās, ka ar šo normu minētie kritēriji tika kodificēti ( 97 ). Pat ja iepriekš minētie formulējumi nav skaidri pārņemti LESD 3. panta 2. punktā, lai paskaidrotu to, ko ietver ietekme šī punkta izpratnē ( 98 ), man šķiet acīmredzams, ka LESD autori ir ņēmuši vērā šo judikatūru un ka Tiesas izmantotie novērtējuma elementi joprojām darbojas, ņemot vērā gan vēsturisko, gan normatīvo kontekstu, kādā atrodas šī norma.

70. LESD izveides analīze parāda, ka tā sastādītāji bija paredzējuši iestrādāt judikatūru, nevis attālināties no tās, kā to apgalvo Padome, tomēr nesniedzot pierādījumus savam apgalvojumam ( 99 ). Zinot, ka LESD plašā apmērā balstās uz noraidīto Līgumu par Konstitūciju Eiropai, interesanti ir piezīmēt, ka Konventa par Eiropas nākotni dalībnieki tika aicināti sastādīt plānotā līguma normas par ārējo ekskluzīvo kompetenci “saskaņā ar pastāvošo Tiesas judikatūru” un “tieši formulēt kā Tiesas judikatūrā” ( 100 ).

71. Turklāt manis atbalstītā plašā pieeja nav pretrunā sistēmas pārbaudei, kurā ietilpst LESD 3. panta 2. punkts. Lai iebilstu pret judikatūrā noteiktā kritērija saglabāšanu, saskaņā ar kuru Savienības ekskluzīvās kompetences pamatošanai pietiek ar to vien, ka jomu “lielākajā daļā jau regulē kopīgie noteikumi”, Vācijas, Igaunijas, Latvijas, Austrijas, Zviedrijas un Apvienotās Karalistes valdības argumentē, balstoties uz LES un LESD pielikumā esošo Protokolu (Nr. 25) par kopīgas kompetences īstenošanu ( 101 ), kā arī uz priekšrokas tiesībām saistībā ar dalīto kompetenci, kas ir noteikta LESD 2. panta 2. punktā. Tās iebilst, ka no šiem tekstiem izriet, ka, ņemot vērā faktu, ka Savienība jau ir īstenojusi savu iekšējo kompetenci, var ņemt vērā tikai elementus, kurus regulē šādi pieņemts tiesību akts, nevis visu attiecīgo jomu. Tomēr es tāpat kā Komisija uzskatu, ka nedz minētais protokols (Nr. 25), nedz LESD 2. panta 2. punkts, uz kuru šajā protokolā ir vienīgā norāde ( 102 ), nav formāli šķēršļi agrākas – pirms LESD – judikatūras piemērošanai, jo šīs normas tikai regulē dalītās kompetences izmantošanas nosacījumus un ar tām netiek ierobežotas ekskluzīvās kompetences, ko paredz LESD 3. panta 2. punkts, apjoms, kā to pierādīja jau citi ģenerāladvokāti ( 103 ).

72. Šajā ziņā ģenerāladvokāte J. Kokote stingri uzsvēra, ka “ekskluzīvā kompetence saskaņā ar LESD 3. panta 2. punkta trešo nosacījumu nav primāri atkarīga no kopīgu noteikumu esamības vai neesamības noteiktā jomā, bet gan ir saistīta ar risku, ka šie kopīgie noteikumi var tikt ietekmēti vai var tikt mainīta to darbības joma. Šāds risks var rasties jau tad, ja starptautiskā nolīgumā ir ietverts tiesiskais regulējums, kam ir cieša saistība ar [kopīgo] noteikumu saturu, kuri lielā mērā jau Savienības tiesībās nosaka attiecīgo jomu. Proti, šāds starptautisks nolīgums var nelabvēlīgi ietekmēt šādus [kopīgos] noteikumus pat tad, ja tie un starptautiskais nolīgums nereglamentē vienus un tos pašus“elementus” (25. protokola izpratnē). [Šādos apstākļos] judikatūrā iedibinātais kritērijs – joma, uz kuru lielā mērā jau attiecas [kopīgie] noteikumi, – arī pēc Lisabonas līguma spēkā stāšanās nav zaudējis savu nozīmi” ( 104 ) (izcēlums mans).

73. Tādējādi es uzskatu, ka Tiesas izstrādātā analīzes skala agrāk piemērojamo EKL normu interpretācijai turpina pastāvēt pašreiz spēkā esošo LESD 3. panta 2. punkta normu fonā.

D – Par kritēriju saistībā ar ietekmes esamību uz kopīgiem noteikumiem piemērošanu šajā lietā

74. Lai novērtētu, vai Savienībai ir ekskluzīva kompetence noslēgt starptautiskos nolīgumus, par kuriem ir šis lūgums sniegt atzinumu, LESD 3. panta 2. punkta normas ir jāinterpretē un jāpiemēro, ņemot vērā iepriekš atgādinātos no judikatūras izrietošos principus ( 105 ). Tas nozīmē, ka Tiesa pārbauda, pirmkārt, vai pastāv kopīgie noteikumi nolīgumu regulētajā jomā un, otrkārt, ciktāl pastāv risks, ka šo nolīgumu noslēgšana varētu ietekmēt šo noteikumu saturu un/vai piemērošanas jomu. Vispirms šajā lietā ir jāsniedz daži precizējumi šajā ziņā par paredzētajiem starptautiskajiem nolīgumiem.

1. Aplūkojamo starptautisko nolīgumu raksturīgās iezīmes

75. Ņemot vērā Tiesai jau sniegtos apsvērumus, rodas jautājums par to, vai Savienības tiesību normu ietekmēšanas risks, ko rada aplūkojamie starptautiskie nolīgumi, LESD 3. panta 2. punkta izpratnē ir jānovērtē, salīdzinot ar Hāgas 1980. gada konvenciju vai ar deklarācijām par piekrišanu trešo valstu pievienošanās šai konvencijai faktam, vai arī salīdzinājumā ar šiem abiem instrumentiem, tos aplūkojot kopā.

76. Manuprāt, nav pieņemami argumentēt tikai saistībā ar Hāgas 1980. gada konvenciju, ja šajā lūgumā sniegt atzinumu ir lūgts lemt par tādiem starptautiskajiem nolīgumiem, kuri nevis maina šī teksta saturu, bet ar kuriem paplašina tā piemērošanas jomu starp Savienības dalībvalstīm un trešajām valstīm. Tieši pretēji, deklarācijas par piekrišanu jauno līgumslēdzēju valstu pievienošanās faktam, kas šeit tiek aplūkotas, nevar uzskatīt par autonomi pastāvošām, jo šo tiesību aktu priekšmets ir tieši ietekmēt konvencijas noteikumus, proti, tās 38. pantu ( 106 ). Skaidrs, ka ir jāņem vērā šo aktu pakārtotais raksturs salīdzinājumā ar [konvenciju] un ka to ietekmes pārbaudei nav jēgas, ja tā tiek veikta, abstrahējoties no teksta, kurš ir to esamības pamatā un ar kura palīdzību tie var radīt būtiskas sekas.

77. Ciešai saiknei, kas pastāv starp šiem diviem tiesību instrumentu veidiem, noteikti ir ietekme uz Savienība ekskluzīvās vai dalītās kompetences novērtējumu tādā veidā, ka šo darbību var veikt tikai kombinēti, proti, ņemot vērā iespējamo negatīvo ietekmi uz Savienības tiesību normām, kāda var būt vienlaicīgi gan Hāgas 1980. gada konvencijas noteikumiem, gan deklarācijām par piekrišanu, kuras var traucēt minētajām normām.

78. Savukārt šajā novērtējumā nav nozīmes tam, ka tikai daži paredzamo starptautisko nolīgumu elementi ir pretrunā, proti, nonāk konfliktā, ar Savienības tiesību normām. Kā norādīja ģenerāladvokāte E. Šarpstone, “[LESD 3. panta 2. punktā] izmantotais vārds “ciktāl” skaidri norāda, ka, pamatojoties uz to, starptautiskā nolīguma daļas var ietilpt Eiropas Savienības ekskluzīvajā kompetencē, savukārt attiecībā uz citām daļām kompetence joprojām varētu tikt dalīta” ( 107 ). Šo pieeju atbalsta gan nesenās pozitīvās tiesības ( 108 ), gan Tiesas judikatūra pirms LESD, no kuras izriet, ka ekskluzīvu kompetenci Savienība var iegūt pat tad, ja attiecīgi kopīgo noteikumu un konkrētā starptautiskā nolīguma regulētās jomas nesakrīt pilnībā ( 109 ), un ka šīs normas drīzāk ir jāpielīdzina starptautiska nolīguma būtiskajiem mērķiem ( 110 ).

2. Kopīgo noteikumu esamība starptautisko nolīgumu regulētajā jomā

79. Saskaņā ar iepriekš minētajiem judikatūrā ( 111 ) noteiktajiem kritērijiem, lai noteiktu, vai paredzētais starptautiskais nolīgums ietilpst “jomā, kuru jau lielākajā daļā regulē ar kopīgiem noteikumiem”, ir jāatsaucas gan uz atbilstošo kopīgo noteikumu apjomu, gan uz to raksturu un saturu, ņemot vērā ne tikai to pašreizējo stāvokli, bet arī to attīstību, ja tāda tiek paredzēta.

80. Šajā lietā nenoliedzami Savienības iekšējās kompetences izmantošanas pamatā Briseles IIa regulā ir bijusi joma par bērnu starptautiskās nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem, kas ir precīzs Hāgas 1980. gada konvencijas priekšmets un piekrišana par pievienošanos tai.

81. Runājot par šo kopīgo noteikumu apjomu, šķiet, ka minētās regulas piemērošanas joma ir plašāka nekā Hāgas 1980. gada konvencijai. Šīs pēdējās mērķi ir ar sadarbību starp līgumslēdzējām valstīm “starptautiski aizsargāt bērnus no nelabvēlīgās ietekmes, ko radījusi viņu nelikumīga aizvešana vai aizturēšana, un izstrādāt rīcību, kas nodrošinātu ātru [tūlītēju] atgriešanos viņu pastāvīgās dzīvesvietas valstī, kā arī nodrošināt tiesību uz apmeklēšanu [saskarsmes tiesību un aizgādības tiesību efektīvu] aizsardzību” ( 112 ). Savukārt ar Briseles IIa regulu starp Savienības dalībvalstīm tiek regulēta “jurisdikciju un spriedumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par abu laulāto vecāku atbildību par bērniem” ( 113 ). Tomēr, runājot par bērnu pārrobežu nolaupīšanas civiltiesisko izskatīšanu, šai regulai un minētajai konvencijai ir vienādi mērķi un visi tās noteikumi ir tādi paši kā konvencijai, un to inkorporē, pat ja normas nav pilnībā identiskas ( 114 ).

82. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Hāgas 1980. gada konvencijas galveno normu starpā ir tās 3. pants, kurā ir definēti nosacījumi, ar kuriem “bērna aizvešana vai aizturēšana tiek uzskatīta par nelikumīgu”; tās 6. un 7. pants, kas attiecas uz “centrālajām iestādēm”, kuras līgumslēdzējām valstīm ir jānozīmē it īpaši sadarbības nolūkā ( 115 ); tās 8.–20. pants, kuri attiecas uz “bērnu atgriešanu” un paredz kārtību, kādā līgumslēdzēju pušu centrālajām iestādēm, tiesu vai administratīvajām iestādēm ir jārīkojas, lai nodrošinātu bērna tūlītēju atgriešanu, ja vien tas nav izņēmuma apstākļu gadījums; tās 16. pants, kurā tostarp ir precizēts, ka tās valsts centrālā iestāde, uz kuru bērns ir aizvests vai kurā tas ir aizturēts, var pieņemt lēmumu pēc būtības par aizgādības tiesībām tikai tad, ja ir pierādīts, ka konvencijā noteiktie bērna atgriešanas nosacījumi nav izpildīti; tās 21. pants, kurā ir paredzēts, ka “pieprasījumu par pasākumu veikšanu, lai organizētu vai nodrošinātu tiesības uz apmeklēšanu [saskarsmes tiesību] efektīvu realizāciju, var iesniegt Līgumslēdzēju Pušu Centrālajām Iestādēm tādā pašā kārtībā kā pieprasījumu par bērna atdošanu”.

83. Briseles IIa regulā ir ne tikai ir līdzīga jēdziena “bērna nelikumīga aizvešana vai aizturēšana” ( 116 ) definīcija, bet tajā ir arī konkrēts skaits normu ar vienādu mērķi, kas tādēļ attiecas uz to pašu jomu, kuru regulē Hāgas 1980. gada konvencija. It īpaši runa ir par minētās regulas 10. pantu, kurā ir definēta īpašās jurisdikcijas norma dalībvalstu tiesām “bērnu nolaupīšanas gadījumā” ( 117 ); tās 11. pantu ar detalizētām procedūrām, kas jāveic, lai “bērnu atdotu atpakaļ”; tās 41. un 42. pantu, kurā, atzīstot un izpildot dalībvalstī pieņemtus spriedumus, runa ir par “konkrētu spriedumu saistībā ar saskarsmes tiesībām un konkrētu spriedumu, ar kuriem nosaka bērnu atgriezt, izpildāmību”; kā arī tās 53. pantu, kurš regulē “sadarbību starp centrālajām iestādēm vecāku atbildības jautājumos”.

84. Lai gan ir šīs līdzības, no Briseles IIa regulas ( 118 ) preambulas izriet, ka tās mērķis ir nevis pilnībā aizstāt Hāgas 1980. gada konvenciju, bet to papildināt. Šīs regulas V nodaļā ( 119 ) ir iedibināta tāda saistība starp tām, ka dalībvalstu attiecībās šī regula aizstāj minēto konvenciju, izņemot jomas, kuras reglamentē šī konvencija, nevis regula.

85. Šo divu tiesību aktu pārklāšanās ir nozīmīga, un to kombinācija ir diezgan sarežģīta, kā to simbolizē minētās regulas 11. punkts, ar kuru ir paredzēts apvienot divus atsevišķus mērķus, proti, turpinātību un izmaiņas. Tajā ir redzams politiskā kompromisa rezultāts starp, no vienas puses, tām dalībvalstīm, kas šīs jomas regulējumu uzskatīja par nelietderīgu Savienības līmenī, un, no otras puses, tām, kas apgalvoja, ka esot jāpastiprina Hāgas 1980. gada konvencijas iedibinātā sistēma, tostarp, lai izbeigtu tās ļaunprātīgas izmantošanas iespēju, kuras pamatā bija izņēmums no šīs konvencijas 13. panta b) apakšpunktā paredzētā tūlītējas atgriešanas principa ( 120 ).

86. Patiešām Briseles IIa regulas teritoriālā piemērošanas joma atšķiras no Hāgas 1980. gada konvencijas piemērošanas jomas, jo tā regulē tikai attiecības starp Savienības dalībvalstu iestādēm. Tādējādi šajā regulā noteiktās normas par “lēmumiem par vecāku atbildību, tostarp bērnu aizsardzības pasākumiem” ( 121 ), nav piemērojamas, ja sadarbības process aizvestā bērna atgriešanai izrādās nepieciešams starp dalībvalsti un trešo valsti. Tomēr minētās regulas piemērošana ir iespējama, ja bērns parasti dzīvo trešajā valstī ( 122 ) un ja tādējādi arī trešās valsts iestādes ir iesaistītas. Turklāt nevar izslēgt, ka piekrišana vai nepiekrišana trešās valsts pievienošanās faktam šai konvencijai, kas rada problēmas šajā lietā, var ietekmēt arī attiecības starp dalībvalstīm. Es pie tā atgriezīšos vēlāk ( 123 ).

87. Runājot par kopīgo noteikumu raksturu, kas izriet no šīs regulas, it īpaši attiecībā uz jomu, kurā tai ir savstarpēja ietekme ar Hāgas 1980. gada konvenciju, proti, joma par bērnu pārrobežu nolaupīšanu, jāpiezīmē, ka šie noteikumi par dalībvalstu tiesu jurisdikciju, kā arī nolēmumu savstarpējo atzīšanu un izpildi tajās ir saistoši pasākumi, ar kuriem tiek veikta nevis minimāla, bet pilnīga saskaņošana. Tostarp Briseles IIa regulas 11. panta 3. punktā un 15. panta 5. punktā vienveidīgi un stingrākā veidā nekā minētās konvencijas 11. pantā – kas tikai ietver norādes – ir noteikts ātrums, kādā dalībvalstīm jārīkojas, un it īpaši sešu nedēļu termiņš. Dalībvalstu izpildvara tādējādi pašreiz ir vairāk nekā ierobežota šajos jautājumos.

88. Visbeidzot, runājot par šo kopīgo noteikumu saturu, var norādīt, ka dažas Briseles IIa regulas normas ietver skaidru atsauci uz Hāgas 1980. gada konvenciju ( 124 ). Papildus norādēm šīs regulas preambulas 17. un 18. apsvērumā atsauces uz šo konvenciju, it īpaši uz tās 12. un 13. pantu, ir regulas 11. panta 1., 2., 4., 6. ( 125 ) un 8. punktā, paturot prātā, ka šiem diviem konvencijas pantiem un šiem pēdējiem minētiem noteikumiem ir vienāds mērķis, proti, “bērna atgriešanas” kārtība. Šīs pašas regulas 42. panta 2. punktā ir atsauce uz Hāgas 1980. gada konvencijas 13. panta saturu jautājumā par dalībvalsts tiesas nolēmuma, ar kuru tiek nolemts izdot rīkojumu par bērna atgriešanu, izpildāmību. No tā izriet, ka šajās minētās konvencijas normās noteiktie nosacījumi ir jāievēro it īpaši personai, kurai ir aizgādības tiesības un kura dalībvalsts tiesai lūdz atgriezt attiecīgo bērnu, balstoties uz kumulatīvu abu tiesību aktu piemērošanu.

89. Ņemot vērā šos elementus, man šķiet, ka bērnu pārrobežu nolaupīšanas jomu jau vismaz “lielākajā daļā” regulē atbilstošie Savienības tiesību kopīgie noteikumi. Pat ja Briseles IIa regulas normās, it īpaši tās 11. pantā, ir paredzēts saglabāt Hāgas 1980. gada konvencijas piemērojamību starp dalībvalstīm, šai piemērošanai turpmāk jānotiek atbilstoši pienākumam, kas izriet no Savienības tiesībām un no šīs regulas viedokļa, proti, kopā ar īpašajām šīs regulas paredzētajām normām, kuras ir pārākas pār minētās konvencijas noteikumiem šajā ziņā ( 126 ).

90. Taču šo pēdējo normu saturs un piemērošanas joma atšķiras, jo ar Briseles IIa regulu tika ieviesta sistēma kompetenču sadalei un sadarbībai starp dalībvalstu iestādēm, kas tika gan pastiprināta, gan uzlabota salīdzinājumā ar mehānismiem, kas izriet no šīs konvencijas, ņemot vērā šajos mehānismos novērotos trūkumus, lai gan ir arī to faktiskie ieguldījumi ( 127 ). Šim nolūkam Savienības likumdevējs ir izmantojis četrus galvenos pamatus ( 128 ). Pirmkārt, tika noteikti ierobežoti gadījumi, kuros var atteikt tūlītēju [bērna] atgriešanu ( 129 ). Otrkārt, pat sprieduma par neatdošanu atpakaļ gadījumā atbilstoši minētās konvencijas 13. pantam, bērna izcelsmes dalībvalsts tiesas ir pēdējās, kuras pieņem nolēmumu pēc būtības par aizgādības tiesībām, lai pēc iespējas atturētu nolaupītāju un katrā ziņā lai tiesas tam nebūtu labvēlīgas ( 130 ). Treškārt, procedūru ilgums tika saīsināts. Ceturtkārt, oficiālā atzīšana tika atcelta tiem nolēmumiem par saskarsmes tiesībām un par bērnu atgriešanu pēc nolaupīšanas, kuri ir izpildāmi un kurus ir pienācīgi apstiprinājušas to izdevējas valsts tiesas. Turklāt par svarīgu tika atzīta bērna uzklausīšana, kuras nebija Hāgas 1980. gada konvencijā ( 131 ).

91. Tātad es uzskatu, ka šajā ziņā ir izpildīts viens no LESD 3. panta 2. punktā paredzētajiem ar trešo piemēru saistītajiem nosacījumiem, kā tas ir precizēts Tiesas judikatūrā. Atliek pārbaudīt pēdējo no šiem nosacījumiem, kas ir saistīts ar lūgumā sniegt atzinumu minēto paredzamo starptautisko nolīgumu ietekmi, kāda tiem var būt uz nolīguma regulētajā jomā pastāvošajiem kopīgajiem noteikumiem.

3. Risks, ka aplūkojamie starptautiskie nolīgumi ietekmēs šos kopīgos noteikumus

92. Kā jau tika norādīts ( 132 ), tikai tas vien, ka pastāv kopīgi noteikumi, kuri regulē jomu, kurā jau lielākoties tiek piemēroti starptautiskie nolīgumi, nav pietiekami, lai pamatotu Savienības ekskluzīvo ārējo kompetenci. Šiem nolīgumiem turklāt ir jābūt negatīvai ietekmei, kas rada risku, ka ar tiem tiks ietekmēti minētie kopīgie noteikumi vai ka tiks mainīta to darbības joma LESD 3. panta 2. punkta izpratnē, pat nenonākot materiālā pretrunā. Tomēr šāds risks var pastāvēt arī tikai tādēļ, ka šajos starptautiskajos nolīgumos ir ietvertas normas, kas ir cieši saistītas ar attiecīgajiem kopīgajiem noteikumiem. Iespējams, ka šādas saiknes esamības dēļ kļūst grūtāk nodrošināt pareizu Savienības tiesību normu piemērošanu un to lietderīgo ietekmi.

93. Šajā lietā starp abiem attiecīgajiem tiesību instrumentiem pastāvošās daudzās saiknes var radīt ietekmes problēmu. Tas jo vairāk ir tā attiecībā uz iespējamo mijiedarbību starp Briseles IIa regulas 11. pantu un Hāgas 1980. gada konvencijas 12. un 13. pantu, jo ar šī 11. panta 2. un 8. punktā paredzētām normām vai nu tiek aizstāti šīs konvencijas atbilstošie panti, vai arī tiek stingri ierobežota šo pēdējo īstenošana ( 133 ). Kā to ir uzsvērusi Komisija, ilustrējot savu priekšlikumu konkrētā veidā ( 134 ), grūtības ir ne tikai hipotētiskas, bet praksē tās var parādīties vairākos veidos.

94. Manuprāt, problēmas tieši neizriet no tā, ka individuālas dalībvalstu piekrišanas sniegšana trešo valstu pievienošanās faktam var izraisīt bērnu starptautiskās nolaupīšanas izskatīšanu atšķirīgā veidā. Faktiski šīs atšķirības jau pastāv Hāgas 1980. gada konvencijas sistēmā, jo tajā ir paredzēts, ka jaunas līgumslēdzējas valsts pievienošanās spēkā esamība attiecībā pret valsti, kas jau ir šīs konvencijas dalībniece, ir atkarīga no tā, vai šī pēdējā tam piekrīt, no kā izriet, ka šo normu piemērošana notiek uz divpusēju attiecību pamata. Turklāt no Savienības tiesību viedokļa atšķirīgās shēmas izriet no tā, ka Dānija nepiekrita Briseles IIa regulā ( 135 ) piedāvātajai sistēmai, kas nozīmē, ka minētā konvencija, nevis šī regula jāpiemēro attiecībām starp to un citām dalībvalstīm pārrobežu nolaupīšanas gadījumā, it kā runa būtu par trešo valsti.

95. Tomēr es uzskatu, ka, ja tikai konkrētas dalībvalstis piekrīt trešās valsts pievienošanās Hāgas 1980. gada konvencijai faktam, mijiedarbība starp šiem diviem tiesību instrumentiem varētu kļūt sarežģītāka attiecībās starp dalībvalstīm.

96. It īpaši vienkāršotais mehānisms citas valsts sniegtā nolēmuma atzīšanai un izpildei, kas ir paredzēts Briseles IIa regulā, tostarp oficiālās atzīšanas atcelšana apstiprinātiem atgriešanas nolēmumiem, pamatojas uz “patiesas tiesiskās telpas izveides stūrakmeni”, kas ir savstarpējās uzticības princips starp dalībvalstu tiesību sistēmām, it īpaši attiecībā uz to piedāvātās tiesiskās aizsardzības vienlīdzību – principu, kas ir raksturīgs Savienībai ( 136 ). Savukārt attiecības starp pieprasītās valsts un izcelsmes valsts tiesām ir bieži vien apgrieztas, ja situācija ietver sadarbību ar trešajām valstīm, un it īpaši tās sistēmas ietvaros, kura ir ieviesta ar Hāgas 1980. gada konvenciju, lai novērtētu bērna pārākās intereses atgriezties vai neatgriezties valstī, kurā viņš dzīvoja ( 137 ).

97. Galvenokārt centrālo iestāžu veicamās darbības atbilstoši Hāgas 1980. gada konvencijas 6. un 7. pantam ( 138 ) ir viens no pamatelementiem ar šo konvenciju ieviestajā sadarbības sistēmā. Tātad ir būtiski, kā tas pareizi ir jau uzsvērts aplūkojamajā Komisijas lēmuma priekšlikumā ( 139 ), lai dalībvalsts piekrišana trešās valsts pievienošanās faktam būtu pakļauta priekšnosacījumam, ka šī potenciālā līgumslēdzēja puse jau ir nozīmējusi centrālo iestādi, kuras pienākumos tostarp ietilpst sniegt atbalstu Eiropas pilsoņiem bērnu nelikumīgas aizvešanas gadījumā uz šo trešo valsti.

98. Manuprāt, ar Briseles IIa regulu un ar Hāgas 1980. gada konvenciju ieviestie mehānismi bērnu nolaupīšanas izskatīšanai tiktu apdraudēti, ja katra dalībvalsts varētu brīvi noteikt nosacījumus, ar kuriem tā piekrīt trešās valsts pievienošanās šai konvencijai faktam. Man šķiet būtiski, ka Padome ( 140 ) kopīgi un saskaņoti izvērtē trešās valsts, kas pievienojas, ticamību tiesu un administratīvo iestāžu sadarbības jautājumā pēc tam, kad Komisija ir iesniegusi priekšlikumu šajā ziņā. Šādas saskaņotas rīcības mēģinājuma neesamības gadījumā pastāvētu apdraudējuma risks Briseles IIa regulas normu vienveidīgai un saskaņotai piemērošanai un ar tām izveidotās sistēmas pienācīgai darbībai, kas apdraudētu Savienības tiesību normu pilnu efektivitāti, pamatojoties uz Tiesas izstrādātajiem novērtēšanas kritērijiem ( 141 ).

99. Piebildīšu, ka saskaņā ar lojalitātes pienākumu pret Savienību, kurš dalībvalstīm ir atbilstoši LES 4. panta 3. punktam, tām ir jāatturas no tāda nolīguma noslēgšanas ar trešajām valstīm, kas varētu nelabvēlīgi ietekmēt kopīgos noteikumus. Tam, ka Savienībai simetriski tiek piešķirta ārējā ekskluzīvā kompetence jomās, kurās tā jau ir pieņēmusi normas, īstenojot savu iekšējo kompetenci, mērķis ir it īpaši novērst, ka dalībvalstis varētu vājināt, proti, kavēt, Savienības rīcību ārlietās ( 142 ). Šī lojalitāte ir vēl jo vairāk nepieciešama gadījumā, kad, kā šajā lietā, tikai dalībvalstis var noslēgt starptautisku nolīgumu, kurš ietilpst minētajās jomās ( 143 ).

100. Runājot par paredzamajām Savienības tiesību attīstības perspektīvām atzinuma 1/03 ( 144 ) izpratnē, nevar izslēgt, ka Briseles IIa regula tiks grozīta, paplašinot tās piemērošanas jomu attiecībā uz ārējām situācijām, tāpat kā Regulas Nr. 44/2001 – kas saukta par “Briseles I regulu” – piemērošanas joma, kuras normas tiek šajā ziņā ( 145 ) pārstrādātas ( 146 ). Var šķist labvēlīgi, ka Savienībā veiktie pastiprinātas aizsardzības pasākumi pret pārrobežu nolaupīšanu nerada ārpus Savienības teritorijas dzīvojošo bērnu diskrimināciju ( 147 ). Tomēr vajadzētu, lai attiecīgās trešās valsts tiesu sistēmai būtu pietiekams uzticības līmenis un lai šis punkts būtu saskaņots ( 148 ).

101. Manuprāt, bērnu pārrobežu nolaupīšanas izskatīšanas sistēmu, ko ievieš ar Briseles IIa regulu, varētu jo vairāk ietekmēt jaunu trešo valstu pievienošanās sadarbības mehānisms, kas ir paredzēts Hāgas 1980. gada konvencijā. Faktiski šī konvencija konkrētā veidā tika inkorporēta minētajā regulā ( 149 ) tā, lai jautājums par to, kuras no trešajām valstīm, kas pievienojās konvencijai, saņēma piekrišanu, nav neitrāls no Savienības tiesību attīstības viedokļa ( 150 ).

102. Visbeidzot jānorāda, ka, pat ja Hāgas 1980. gada konvenciju varētu uzskatīt par spēkā esošu, pamatojoties uz divpusēju attiecību virkni starp līgumslēdzējām valstīm, tās teksta iespējamiem grozījumiem ir nepieciešama vienbalsīga visu šo valstu piekrišana. Tādējādi jebkura jauna pievienošanās šai konvencijai var paplašināt to valstu skaitu, ar kurām Savienības dalībvalstīm būtu jāapspriež un jāvienojas gadījumā, ja tās gribētu grozīt konvencijas saturu. Tā kā piekrišana trešās valsts pievienošanās faktam rada politiski jaunu situāciju un maina mijiedarbības parametrus starp Briseles IIa regulu un minēto konvenciju, manuprāt, ir būtiski, ka Savienībā var īstenot sava veida kopējā viedokļa tiesības attiecībā uz piekrišanu tām trešajām valstīm, kuras pievienojas konvencijai, it īpaši attiecībā uz šo pēdējo valstu spēju pildīt konvencijā paredzētos pienākumus un attiecībā uz to politisko gribu pienācīgi sadarboties ar Savienību.

103. Tā kā Hāgas 1980. gada konvencijas priekšmets ietilpst ar kopīgiem noteikumiem jau regulētā jomā, kuru lietderīgo ietekmi apdraud tādi starptautiskie nolīgumi kā šajā lietā aplūkotie, tas, ka Savienība izmanto savu iekšējo kompetenci, izraisa to, ka tai tiek piešķirta ārējā ekskluzīvā kompetence šajā jomā. No kā izriet, ka dalībvalstīm Savienības interesēs un saskaņotā veidā ir jāpiekrīt trešo valstu pievienošanās faktam šai konvencijai.

104. Manuprāt, šis secinājums nemainās, lai gan ir patiesa problēma saistībā ar nolaupīto bērnu interesēm, kas varētu kavēt starptautisko sadarbību tādēļ, ka, iespējams, ir grūti ātri konkretizēt šādu saskaņotu piekrišanu, jo Savienības ekskluzīvās kompetences sfēras norobežošanu var veikt tikai saskaņā ar objektīviem kritērijiem ( 151 ).

105. Tādējādi es iesaku Tiesai uz Komisijas uzdoto jautājumu lūguma sniegt atzinumu pieņemamības robežās atbildēt apstiprinošā veidā, proti, ka Savienībai ir ekskluzīva ārējā kompetence.

VI – Secinājumi

106. Iepriekš minēto iemeslu dēļ iesaku Tiesai: — atzīt par pieņemamu Eiropas Komisijas iesniegto lūgumu sniegt atzinumu daļā, kas attiecas uz to dalībvalstu – izņemot Dānijas Karalistes – deklarācijām par piekrišanu trešo valstu, par kurām ir šis lūgums, pievienošanos Hāgas 1980. gada 25. oktobra Konvencijai par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem un kas tās vēl nebija deponējušas šī lūgums iesniegšanas dienā, un — uz uzdoto jautājumu atbildēt, ka piekrišana trešo valstu pievienošanās faktam šai Hāgas konvencijai ietilpst Eiropas Savienības ekskluzīvajā kompetencē.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Šis ir pirmais viedoklis, kas tiek sniegts pēc Tiesas Reglamenta pārskatīšanas, no kuras izriet, ka atzinuma procedūrā ir jāuzklausa tikai viens ģenerāladvokāts, nevis visi ģenerāladvokāti (skat. minētā reglamenta preambulas 5. apsvērumu un 196. un nākamos pantus).

( 3 ) Teksts un ar to saistītās publikācijas (it īpaši E. Pérez‑Vera paskaidrojošais ziņojums) ir pieejami interneta vietnē http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.text&cid= 24

( 4 ) Tikai Itālijas valdība atbalsta Savienības ekskluzīvo kompetenci, pretēji ap 20 citām valdībām, kuras ir izteikušas savu viedokli pēc būtības, dažreiz pakārtotā kārtībā.

( 5 ) OV L 338, 1. lpp.

( 6 ) Attiecīgi 2007. gada 1. martā, 2007. gada 4. maijā, 2008. gada 27. maijā, 2010. gada 9. martā, 2010. gada 6. decembrī, 2010. gada 28. decembrī, 2011. gada 6. aprīlī un 2011. gada 28. jūlijā.

( 7 ) Šajās daļās ir paredzēts, ka “jebkura cita valsts var pievienoties Konvencijai”, ka “pievienošanās instruments deponējams Nīderlandes Karalistes Ārlietu ministrijā” un ka “valstī, kas pievienojas Konvencijai, tā stājas spēkā trešā kalendārā mēneša pirmajā dienā pēc pievienošanās instrumenta deponēšanas”.

( 8 ) Atbilstoši ceturtajai un piektajai daļai “pievienošanās ir spēkā tikai attiecībās starp valsti, kas ir pievienojusies Konvencijai, un tām Līgumslēdzējām Pusēm, kas ir deklarējušas, ka akceptē šo pievienošanos. Tādu deklarāciju iesniedz arī katra Dalībvalsts, kas ratificē, pieņem vai apstiprina Konvenciju pēc pievienošanās. Šī deklarācija deponējama Nīderlandes Karalistes Ārlietu ministrijā. Šī ministrija, izmantojot diplomātiskos kanālus, nosūta apliecinātas dokumentu kopijas katrai Līgumslēdzējai Pusei” un “starp valsti, kas pievienojas, un valsti, kas ir deklarējusi savu piekrišanu par tās pievienošanos, Konvencija stājas spēkā trešā kalendārā mēneša pirmajā dienā pēc deklarācijas par pievienošanos deponēšanas”.

( 9 ) Šie astoņi lēmumu priekšlikumi ir lūguma sniegt atzinumu pielikumā, un tie, sakārtoti pēc numura, attiecas uz šādiem pievienošanās faktiem šai konvencijai: “Gabona” (COM(2011) 904, galīgā redakcija), “Andora” (COM(2011) 908, galīgā redakcija), “Seišelas” (COM(2011) 909, galīgā redakcija), “Krievijas Federācija” (COM(2011) 911, galīgā redakcija), “Albānija” (COM(2011) 912, galīgā redakcija), “Singapūra” (COM(2011) 915, galīgā redakcija), “Maroka” (COM(2011) 916, galīgā redakcija) un “Armēnija” (COM(2011) 917, galīgā redakcija). Tajos visos ir paredzēts, ka dalībvalstīm Savienības interesēs vienlaicīgi ir jādeponē vēlākais divu mēnešu laikā no priekšlikuma pieņemšanas tipveida deklarācija par piekrišanu attiecīgās trešās valsts pievienošanās faktam.

( 10 ) Eiropas Parlamenta 2012. gada 22. novembra Rezolūcija 2012/2791 (RSP) par dalībvalstu deklarāciju Eiropas Savienības interesēs, ar ko tās apstiprina astoņu trešo valstu pievienošanos Hāgas 1980. gada konvencijai.

( 11 ) Lambreth, I. “Les aspects institutionnels de la dimension externe de la coopération judiciaire civile”. No: La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours. M. Dony (sastādītājs), Éditions de l’Université de Bruxelles, Brisele, 2012, 12. un nākamās lpp., 17. punkts.

( 12 ) Piemēram, Latvijas Republika piekrita Albānijas pievienošanās faktam 2007. gada 3. jūlijā. Pievienošanās statuss Hāgas 1980. gada konvencijai un detalizētas piekrišanas deklarāciju saraksts šiem pievienošanās faktiem ir attiecīgi pieejams šādās interneta vietnēs: http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.status&cid= 24 un http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details&pid= 3282&dtid= 36. No tā izriet, ka citas trešās valstis pievienojās konvencijai pēc Krievijas Federācijas pievienošanās, attiecībā uz kurām rodas tāda pati problēma kā šajā lūgumā sniegt atzinumu norādītā.

( 13 ) Atbilstoši Protokolam (Nr. 22) par Dānijas nostāju, kas pievienots LES un LESD, šī dalībvalsts nepiedalās tādu pasākumu noteikšanā, kas ierosināti saskaņā ar LESD trešās daļas V sadaļu par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, it īpaši tās 3. nodaļā saistībā ar tiesu iestāžu sadarbību civillietās, tādējādi tai nav saistoša Briseles IIa regula un tai tā arī nav jāpiemēro (šīs regulas preambulas 31. apsvērums un 2. panta 3. punkts).

( 14 ) Proti, Čehijas Republikas, Vācijas, Igaunijas, Grieķijas, Francijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Austrijas, Polijas un Rumānijas valdības. Turklāt Somijas valdība precizē, ka, lai gan tā neparedz formāli iesniegt iebildumus par nepieņemamību, tāsprāt, prasība sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam ir piemērotāka, lai izskatītu šajā lietā uzdoto jautājumu.

( 15 ) Tāpat kā dalībvalsts, Eiropas Parlaments vai Padome.

( 16 ) Apzīmētājs “starptautisks” nav minēts šajā 11. punktā, bet tas ir secināms no tā, ka 218. pants ir LESD piektās nodaļas V sadaļā, kuras nosaukums ir “Starptautiski nolīgumi”.

( 17 ) Atzinums 1/75 (EU:C:1975:145, it īpaši 1360. lpp.) un atzinums 1/78 (EU:C:1979:224, 30. punkts).

( 18 ) Skat. it īpaši atzinumu 2/91 (EU:C:1993:106, 3. punkts) un atzinumu 1/08 (EU:C:2009:739, 107.–109. punkts).

( 19 ) Precizēšu, ka pretēji tam, ko Padome norāda savos apsvērumos attiecībā uz lūguma sniegt atzinumu pieņemamību, šīs tiesvedības priekšmets ir nevis Komisijas lēmuma priekšlikumi, kurus tā noraidīja, bet gan starptautiskie nolīgumi, kurus dalībvalstis noslēgušas un kurus šie priekšlikumi tiecas aptvert.

( 20 ) Pēc Eiropas Parlamenta domām, trešās valsts lūgums par pievienošanos un piekrišana tai no Savienības puses, kas aizsāk šīs konvencijas piemērošanu attiecībās starp šo valsti un Savienību, veido kopumu un starptautiskās saistības ar obligātu raksturu, kas tādējādi veido starptautisku nolīgumu LESD 218. panta izpratnē.

( 21 ) Šī valdība apstiprina, ka piekrišanas deklarācijas atbilstoši Hāgas 1980. gada konvencijas 38. pantam nav pievienošanās nolīguma neatņemama sastāvdaļa, jo jau tikai tās pievienošanās instrumenta deponēšanas dēļ un beidzoties trīs mēnešu periodam jaunajai līgumslēdzējai valstij no šīs konvencijas izriet tiesības un pienākumi, tostarp pienākums nozīmēt centrālo iestādi saskaņā ar tās 6. pantu.

( 22 ) Atzinumā 1/75 (EU:C:1975:145) ir precizēts, ka atzinums var attiekties “uz jebkuru saistību, kuru uzņēmies starptautisko tiesību subjekts un kurai ir saistošs spēks, neatkarīgi no tās formālās kvalifikācijas” (mans izcēlums). Skat. arī atzinumu 2/92 (EU:C:1995:83, 8. punkts).

( 23 ) Konvencija tika pieņemta 1969. gada 23. maijā un stājās spēkā 1980. gada 27. janvārī (Recueil des traités des Nations Unies, 1155. sēj., 331. lpp.). Par nolīgumiem “vienkāršotā formā” skat. Klabbers, J., The Concept of Treaty in International Law, Leidene, Martinus Nijhoff, 2006, 46. un 73. lpp.

( 24 ) Minētajā 11. pantā ir noteikts, ka “valsts piekrišana līguma saistošam raksturam var būt izteikta ar parakstīšanu, līgumu sastādošu dokumentu apmaiņu, ratifikāciju, pieņemšanu, apstiprināšanu vai pievienošanos, vai jebkādā citā veidā, par kuru ir vienošanās”.

( 25 ) Būtībā šis gadījums neatšķiras no tā gadījuma, kurā dalībvalsts būtu noslēgusi divpusēju nolīgumu ar trešo valsti un kuram būtu identisks saturs ar minētās konvencijas saturu, balstoties uz Padomes 2009. gada 7. jūlija Regulā (EK) Nr. 664/2009, ar ko izveido procedūru sarunu risināšanai un divpusēju nolīgumu noslēgšanai starp dalībvalstīm un trešām valstīm par jurisdikciju, spriedumu un lēmumu atzīšanu un izpildi laulības lietās, lietās par vecāku atbildību un uzturēšanas saistību lietās, un tiesību aktiem, kas piemērojami uzturēšanas saistību lietās (OV L 200, 46. lpp.), paredzēto kārtību. Par kompetences deleģēšanu pēc Komisijas izvērtējuma, ko paredz šī regula, skat. Lambreth, I., minēts iepriekš 11. zemsvītras piezīmē, 22. un nākamie punkti.

( 26 ) Šī redakcionālā atšķirība ir jo vairāk pamanāma redakcijā pirms Lisabonas līguma EKL 300. panta 6. punktā attiecībā uz atzinuma procedūru, pēc kura tālāk 7. punkts liek uzskatīt, ka visi pirms šī galīgā noteikuma esošie punkti bija piemērojami tikai attiecībā uz “nolīgumiem, kas noslēgti atbilstoši šajā pantā paredzētajiem nosacījumiem”, lai gan tas vairs nav šādi tāda ekvivalenta noteikuma gadījumā, kāds ir LESD 218. panta 11. punkts.

( 27 ) Atzinumā 2/91 (EU:C:1993:106, 5. punkts) atzīstot, ka lūguma sniegt atzinumu nosacījumi bija izpildīti, Tiesa norādīja, ka, “ja Kopiena ne[var] noslēgt [attiecīgo] konvenciju, tās ārējā kompetence vajadzības gadījumā var tikt īstenota ar dalībvalstu starpniecību, kas darbojas solidāri Kopienas interesēs” (mans izcēlums). Par šo iespēju netieši īstenot Savienības ārējo kompetenci skat. arī spriedumu Komisija/Grieķija (C‑45/07, EU:C:2009:81, 31. punkts).

( 28 ) Ierobežojums izriet no minētās konvencijas 37. panta pirmās daļas un no 38. panta pirmās daļas.

( 29 ) Eiropas Kopiena kļuva par HCCH dalībnieci 2007. gada 3. aprīlī (skat. Padomes 2006. gada 5. oktobra Lēmumu 2006/719/EK par Kopienas pievienošanos Hāgas Starptautisko privāttiesību konferencei (OV L 297, 1. lpp.) preambulas 3. apsvērumu), un pēc Lisabonas līguma spēkā stāšanās no 2009. gada 1. decembra dalību pārņēma Savienība. Šajā ziņā Savienība tostarp ir parakstījusi 2007. gada 23. novembra Hāgas konvenciju par uzturlīdzekļu, kas paredzēti bērniem un citiem ģimenes locekļiem, starptautisko piedzīšanu, kā tas bija skaidri atļauts šīs konvencijas 58. panta 3. punktā.

( 30 ) Šāds ierobežojums pastāvēja attiecībā uz atzinumu 2/91 (EU:C:1993:106), ņemot vērā, ka tajā lietā aplūkojamo Starptautiskās Darba organizācijas konvenciju Nr. 170 varēja ratificēt tikai šīs organizācijas dalībvalstis, nevis Kopiena. Skat. arī Padomes 2014. gada 28. janvāra Lēmuma 2014/52/ES, ar kuru dalībvalstīm atļauj Eiropas Savienības interesēs ratificēt Starptautiskās Darba organizācijas 1990. gada Konvenciju par drošību ķīmisko vielu izmantošanā darba vietā (Konvencija Nr. 170) (OV L 32, 33. lpp.), preambulas 4. un 5. apsvērumu.

( 31 ) Skat. šī viedokļa 9. zemsvītras piezīmi.

( 32 ) Šajā pēdējā normā ir noteikts, ka “pasākumus, kas attiecas uz tiem ģimenes tiesību aspektiem, kuriem ir pārrobežu ietekme, nosaka Padome, pieņemot lēmumu saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru. Padome pēc apspriešanās ar Eiropas Parlamentu pieņem lēmumu vienprātīgi [vienbalsīgi]”.

( 33 ) Šajā ziņā skat. iepriekš minētās Parlamenta Rezolūcijas Nr. 2012/2791 preambulas F–H apsvērumus.

( 34 ) Skat., piemēram, iepriekš minēto Padomes Lēmumu 2014/52.

( 35 ) Cremona, M., “Member States as Trustees of the Community Interest: Participating in International Agreements on the Behalf of the European Community”. No: European University of Florence Working Papers, Department of Law, 2009/17, 1. un nākamās lpp.

( 36 ) Skat., piemēram, Monetāro konvenciju starp Francijas Republikas valdību Eiropas Kopienas vārdā un Viņa Augstību Monako princi (OV 2002, L 142, 59. lpp.).

( 37 ) Skat., piemēram, divpusējos vai reģionālos nolīgumus saistībā ar Regulu Nr. 664/2009.

( 38 ) Rosas, A., “Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?” No: The European Union in the World, Essays in Honour of Marc Maresceau, I. Govaere u.c. redakcijā, Leidene, Martinus Nijhoff, 2014, 32. un 33. lpp.

( 39 ) Skat. šī viedokļa 31. punktu.

( 40 ) Piemēram, skat. Padomes 2002. gada 19. decembra Lēmumu 2003/93/EK, ar ko dalībvalstīm Kopienas interesēs ir atļauts parakstīt 1996. gada Hāgas Konvenciju par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, atzīšanu, izpildi un sadarbību attiecībā uz vecāku atbildību un bērnu aizsardzības pasākumiem (OV L 48, 1. lpp.), un Padomes 2008. gada 5. jūnija Lēmumu 2008/431/EK, ar ko pilnvaro dažas dalībvalstis Eiropas Kopienas interesēs ratificēt [šo pašu] konvenciju [..] vai tai pievienoties, kā arī pilnvaro dažas dalībvalstis nākt klajā ar deklarāciju par Kopienas tiesību aktu attiecīgu iekšēju noteikumu piemērošanu (OV L 151, 36. lpp.).

( 41 ) Skat. Rosas, A., “The status in EU Law of international agreements concluded by EU Member States”, no: Fordham International Law Journal, 2011, 34. sējums, it īpaši 1331.–1335. un 1344. lpp.

( 42 ) Turpat, it īpaši 1333. un 1335. lpp.

( 43 ) Ja Savienībai ir ekskluzīva kompetence, bet tai nav līgumslēgšanas spēju attiecībā uz minēto nolīgumu, kā tas ir šajā lietā, tās loma šīs kompetences īstenošanā praktiski ir nedaudz mistiska no trešo valstu puses (Rosas, A., “Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, minēts iepriekš 38. zemsvītras piezīmē, 31., 33. un 42. lpp.).

( 44 ) Atzinumā 1/94 (EU:C:1994:384, 12. punkts) Tiesa precizēja, ka tai var uzdot jautājumus atzinuma sniegšanai “jebkurā brīdī pirms skaidri ir izteikta Kopienas piekrišana uzņemties nolīguma saistības. Tik ilgi, kamēr piekrišana vēl nav sniegta, nolīgums paliek paredzēts”.

( 45 ) Skat. šī viedokļa 31. punktu.

( 46 ) Par visu šo jautājumu skat. Adam, S., La procédure d’avis devant la Cour de justice de l’Union européenne, no: kolekcijas Droit de l’Union européenne – Thèses, Brisele, Bruylant, 2011, it īpaši 565. un nākamās lpp.

( 47 ) Šī pati prasība ir Reglamenta 196. panta 2. punktā.

( 48 ) Lai lūgums sniegt atzinumu būtu pieņemams, lēmuma pieņemšanas procesam saistībā ar nolīguma projektu jābūt sasniegušam pietiekama progresa stadiju – un ar to pietiek –, lai nolīguma priekšmets būtu zināms, tādējādi, lai Tiesa varētu spriest par šī projekta saderību ar Līgumiem, bet lai paliktu konkrēts skaits pieejamu alternatīvu un atšķirību tās teksta redakcijā (atzinums 1/09, EU:C:2011:123, 53. punkts).

( 49 ) Atzinums 1/75 (EU:C:1975:145, it īpaši 1360. lpp.). Skat. arī atzinumu 1/09 (EU:C:2011:123, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 50 ) Atbilstoši atzinumam 2/94 (EU:C:1996:140, 6. punkts) lūgums sniegt atzinumu jāiesniedz “stadijā pirms nolīguma noslēgšanas, kas var būt pamatā tā Kopienas tiesību akta tiesiskuma apstrīdēšanai, ar kuru to noslēdz, izpilda vai piemēro”.

( 51 ) Atzinums 1/09 (EU:C:2011:123, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 52 ) Skat. arī atzinumu 2/91 (EU:C:1993:106) un iepriekš minēto Lēmumu 2014/52.

( 53 ) Atzinumā 3/94 (EU:C:1995:436, 19. un 23. punkts) ir uzsvērts, ka “preventīvo mērķi [..] vairs nevar sasniegt, ja Tiesa sniedz atzinumu par jau noslēgtu nolīgumu [..], un ka tad uz lūgumu sniegt atzinumu nav jāatbild”.

( 54 ) Skat. šī viedokļa 13. zemsvītras piezīmi.

( 55 ) Piemēram, šajā datumā Beļģijas Karaliste un Vācijas Federatīvā Republika atturējās no piekrišanas sniegšanas Gabonas Republikas un Krievijas Federācijas pievienošanās faktam; savukārt Bulgārijas Republika un Horvātijas Republika nebija piekritušas tikai pēdējās minētās trešās valsts pievienošanās faktam, bet piekrita pārējām septiņām trešajām valstīm, kas ir pieminētas šajā lūgumā sniegt atzinumu; lai gan Portugāles Republika nepiekrita nevienam šo valstu pievienošanās faktam.

( 56 ) Savā lūgumā (8. punkts) Komisija apgalvo, ka “Tiesas atzinums arī izbeigs pašreizējo praksi konkrētās dalībvalstīs, kas jau ir piekritušas trešo valstu pievienošanās faktam, iepriekš nesagaidot Padomes atļauju, kas tomēr juridiski bija nepieciešama, ja nolīgums ietilpst Savienības ekskluzīvajā kompetencē” (mans izcēlums). Pat ja Komisija atsaucas uz “pašreizējo praksi”, šīs piekrišanas lielākoties tika sniegtas 2007. gadā, kas ir labu laiku pirms vēršanās tiesā.

( 57 ) Čehijas Republika norāda, ka pēc tam, kad Komisijas priekšlikumi par kopējas nostājas pieņemšanu Padomē tika noraidīti, Komisija vispirms centās pret šo valsti un arī pret trim citām dalībvalstīm uzsākt tā saukto “ES pilot[procedūru]”, kas notiek pirms formālās prasības sakarā ar pienākumu neizpildi celšanas. Pēc tam Komisija esot pārdomājusi un iesniegusi šo lūgumu sniegt atzinumu. Polijas Republika precizē, ka Komisija jau bija cēlusi šādu prasību pret konkrētām dalībvalstīm, kas bija iesniegušas individuālas deklarācijas par piekrišanu Krievijas Federācijas pievienošanās Hāgas 1980. gada konvencijai faktam.

( 58 ) Proti, pieņemot, ka šajā lietā Savienībai izrādītos esam ārējā ekskluzīvā kompetence.

( 59 ) Spriedumi Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑466/98, EU:C:2002:624), Komisija/Dānija (C‑467/98, EU:C:2002:625), Komisija/Zviedrija (C‑468/98, EU:C:2002:626), Komisija/Somija (C‑469/98, EU:C:2002:627), Komisija/Beļģija (C‑471/98, EU:C:2002:628), Komisija/Luksemburga (C‑472/98, EU:C:2002:629), Komisija/Austrija (C‑475/98, EU:C:2002:630) un Komisija/Vācija (C‑476/98, EU:C:2002:631).

( 60 ) Tostarp principi saistībā ar pierādīšanas pienākumu un tiesībām uz aizstāvību.

( 61 ) Lai Tiesa varētu sniegt atzinumu, ir nepieciešams, bet ar to arī pietiek, lai vismaz viens no aplūkojamiem nolīgumiem būtu vēl “paredzētais” LESD 218. panta 11. punkta izpratnē.

( 62 ) Kas varētu rasties starp paredzamo starptautisko nolīgumu un Savienības tiesību normu saturu.

( 63 ) It īpaši LESD 216. panta 1. punktā ir noteikts, ka “Savienība var slēgt nolīgumu ar vienu vai vairākām trešajām valstīm vai starptautiskām organizācijām, ja tas paredzēts Līgumos vai ja šāda nolīguma noslēgšana ir nepieciešama, lai saskaņā ar Savienības politiku sasniegtu kādu no Līgumos izvirzītajiem mērķiem, vai ja tas ir noteikts saistošā Savienības tiesību aktā, vai tas varētu ietekmēt kopējos noteikumus vai mainīt to saturu”.

( 64 ) Skat. atzinumu 2/91 (EU:C:1993:106, 4. punkts).

( 65 ) Iepriekš minētā Padomes Lēmuma 2006/719 preambulas 2. apsvērums un tā II pielikums ar nosaukumu “Eiropas Kopienas kompetences deklarācija, kurā norādīti jautājumi, kuros tās dalībvalstis tai ir nodevušas kompetenci”, it īpaši 2. un 5. punkts. Tomēr tajos nav skaidri norādīts, kuras ir HCCH darbības jomas, kurās Kopienām ir piešķirta ekskluzīvā ārējā kompetence (Rosas, A., “Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, minēts iepriekš 38. zemsvītras piezīmē, 30. lpp.).

( 66 ) Izņemot Grieķijas, Francijas un Polijas valdību, kuras iesaka, ka Savienībai varētu nebūt nekādas kompetences, lai rīkotos, piekrītot trešās valsts pievienošanās Hāgas 1980. gada konvencijai faktam.

( 67 ) It īpaši skat. spriedumu Komisija/Padome, saukts “AERT” (22/70, EU:C:1971:32, 16. un 17. punkts), kā arī atzinumu 2/94 (EU:C:1996:140, 26. punkts) un atzinumu 1/03 (EU:C:2006:81, 114. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 68 ) It īpaši Savienības spēja noslēgt šādus nolīgumus ir atzīta netiešā veidā LES un LESD pievienotā Protokola (Nr. 22) par Dānijas nostāju 2. punktā, kurā ir pieminēts “starptautisks nolīgums, kuru Savienība noslēgusi atbilstoši [LESD trešās daļas V sadaļas] noteikumiem”.

( 69 ) 36. deklarācijā attiecībā uz LESD 218. pantu par to, kā dalībvalstīm apspriest un slēgt starptautiskus nolīgumus attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ir apstiprināts, ka “dalībvalstis var apspriest un slēgt nolīgumus ar trešajām valstīm [..] jomās, uz kurām attiecas trešās daļas V sadaļas [3. nodaļa], ciktāl šādi nolīgumi atbilst Savienības tiesībām”. Šī norma, kas ir piemērojama dalītas kompetences gadījumā, nekādā veidā neietekmē norobežošanas principu starp šo pēdējo minēto un Savienības ekskluzīvo kompetenci, kas izriet no LESD un judikatūras.

( 70 ) Dažas no tām nav piekritušas dalītai kompetencei, kurai ir pakārtota nozīme salīdzinājumā ar viņu galveno priekšlikumu par labu lūguma sniegt atzinumu nepieņemamībai vai par labu pilnīgai Savienības ārējās kompetences neesamībai šajā jomā.

( 71 ) Skat. šī viedokļa 32. un 33. punktu.

( 72 ) EU:C:1971:32.

( 73 ) Tālākais citāts ir izraksts no minētā lēmuma II pielikuma 6. punkta.

( 74 ) Skat. spriedumu Komisija/Padome, saukts “AERT” (EU:C:1971:32, 16. punkts).

( 75 ) Atzinums 1/76 (EU:C:1977:63) un 2/91 (EU:C:1993:106), kā arī spriedumi Komisija/Padome, saukts “AERT” (EU:C:1971:32) un Komisija/Dānija (EU:C:2002:625).

( 76 ) Spriedumi Komisija/Padome, saukts “AERT” (EU:C:1971:32, 17. punkts) un Komisija/Dānija (EU:C:2002:625, 77. punkts). Izcēlums mans.

( 77 ) Ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot] nesen norādīja, ka “paralēlās ārējās un iekšējās kompetences princips, kas nostiprināts [..] spriedumā lietā AETR, tātad ir atkarīgs no tā, vai Savienība jau ir īstenojusi savu kompetenci, pieņemot kopīgus noteikumus, tostarp jomās, kas nav saistītas ar kopējo politiku, un no tā, vai valsts rīcība ietekmē šos kopīgos noteikumus” (secinājumi lietā Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:156, 39. punkts).

( 78 ) Ģenerāladvokāts Ī. Bots paskaidroja (turpat, 43. un nākamie punkti), ka pirmajā norādītās judikatūras posmā, šķiet, pietika ar to, ka attiecīgās kopīgo noteikumu un starptautisko saistību jomas ir saskaņotas – pat ja nepilnīgi (spriedums Komisija/Padome, saukts “AERT” (EU:C:1971:32, 30. un 31. punkts, kā arī atzinums 2/91, EU:C:1993:106, 25. punkts), bet savukārt otrajā posmā Tiesa pievērsās šaurākai jēdziena izpratnei, paralēlas ārējās un iekšējās kompetences principa piemērošanu pakārtojot trim īpašiem kritērijiem (atzinums 1/94, EU:C:1994:384, 77., 95. un 96. punkts, kā arī iepriekš minētie tā sauktie “atvērto debesu” spriedumi, tostarp spriedums Komisija/Dānija, EU:C:2002:625, 77. un nākamie punkti).

( 79 ) EU:C:2006:81. Vēlākos atzinumos šis jēdziens netika precizēts.

( 80 ) Proti, ka Kopiena “iegūst ārējo ekskluzīvo kompetenci”, ja tā vai nu “ietver savos iekšējos likumdošanas aktos klauzulas par attieksmi, kas ir rezervēta tikai trešās valsts pilsoņiem”, vai ja tā “skaidri piešķir savās iestādēm kompetenci veikt pārrunas ar trešajām valstīm”, vai arī ja tā “pilnībā saskaņo konkrētu jomu” (spriedums Komisija/Dānija, EU:C:2002:625, 83. un 84. punkts un minētā judikatūra).

( 81 ) Atzinums 1/03 (EU:C:2006:81, 121. punkts).

( 82 ) Spriedums Komisija/Padome, saukts “AERT” (EU:C:1971:32, 31. punkts).

( 83 ) Atzinums 1/03 (EU:C:2006:81, 122. punkts, kā arī minētā judikatūra).

( 84 ) Turpat (126. punkts).

( 85 ) Atzinums 2/91 (EU:C:1993:106, 25. punkts), kā arī spriedumi Komisija/Dānija (EU:C:2002:625, 82. punkts) un Komisija/Vācija (C‑433/03, EU:C:2005:462, 45. punkts).

( 86 ) Secinājumi lietā Green Network (EU:C:2014:156, 48.–50. punkts).

( 87 ) Kritērijs ir noteikts atzinumā 2/91 (EU:C:1993:106, 25. punkts). Izcēlums mans.

( 88 ) Atzinums 1/03 (EU:C:2006:81, 126. punkts). Izcēlums mans.

( 89 ) Turpat (128. punkts). Izcēlums mans.

( 90 ) Turpat (124. punkts). Izcēlums mans. Šis piešķirtās kompetences princips bija minēts arī atzinumā 1/08 (EU:C:2009:739, 110. punkts) un tas ir atrodams LESD 5. panta 1. punktā.

( 91 ) Proti, muitas savienība, iekšējā tirgus darbībai nepieciešamo konkurences noteikumu izveidošana, monetārā politika attiecībā uz dalībvalstīm, kuru naudas vienība ir euro, jūras bioloģisko resursu saglabāšana saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku un kopējā tirdzniecības politika.

( 92 ) Skat. arī ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus lietā Komisija/Padome (C‑114/12, EU:C:2014:224, 90. punkts).

( 93 ) EU:C:1993:106, 25. punkts. Minēto kritēriju pēc tam Tiesa vairākkārt izmantoja (skat. it īpaši ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumu lietā Green Network (EU:C:2014:156) 25. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru).

( 94 ) EU:C:2006:81, 126.–128. punkts.

( 95 ) Secinājumi lietā Komisija/Padome (C‑137/12, EU:C:2013:441, 110.–117. punkts).

( 96 ) Secinājumi lietā Komisija/Padome (EU:C:2014:224, it īpaši 81.–97. punkts).

( 97 ) Šajā ziņā skat. it īpaši Komisijas, Igaunijas, Īrijas, Kipras, Portugāles un Apvienotās Karalistes valdību, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes apsvērumus šajā lietā; ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Komisija/Padome (EU:C:2013:441, 112. punkts); Adam, S., “Le mécanisme préjudiciel, limite fonctionnelle à la compétence externe de l’Union – Note sur l’avis 1/09”, no: Cahiers de droit européen, 2011, Nr. 1, 277. un nākamās lpp., 52. zemsvītras piezīme.

( 98 ) Formulējums “ja [starptautiska [..]] nolīguma noslēgšana varētu ietekmēt kopējos noteikumus vai mainīt to saturu” ir arī LESD 216. panta 1. punktā, bet bez precizējumiem par tam piešķiramo saturu. Par šīs normas saturu un par to, ka nav nozīmes tam, ka tās formulējums un LESD 3. panta 2. punkta formulējums atšķiras dažās valodu versijās, skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumus lietā Komisija/Padome (EU:C:2014:224, 88. punkts).

( 99 ) Uz šo bezdarbību norādīja arī ģenerāladvokāte J. Kokote savos secinājumos lietā Komisija/Padome (EU:C:2013:441, 111. punkts).

( 100 ) V darba grupas “Papildkompetences”2002. gada 4. novembra galīgais ziņojums, CONV 375/1/02, 7. lpp. (http://european‑convention.eu.int/pdf/reg/fr/02/cv00/cv00375‑re01.fr02.pdf), kā arī VII darba grupas “ES ārējā darbība”2002. gada 16. decembra galīgais ziņojums, CONV 459/02 4. lpp. un 16. lpp., 18. punkts (http://european‑convention.eu.int/pdf/reg/fr/02/cv00/cv00459.fr02.pdf). Skat. arī 55. zemsvītras piezīmi ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumos lietā Komisija/Padome (EU:C:2014:224).

( 101 ) Šī protokola vienīgajā pantā ir paredzēts, ka “attiecībā uz [LESD] 2. pantu par kopīgu kompetenci, ja Eiropas Savienība ir rīkojusies kādā konkrētā jomā, šo kompetenču darbības joma atteicas tikai uz tiem elementiem, kas noteikti attiecīgajā Savienības aktā un tādēļ neattiecas uz visu jomu”.

( 102 ) Izņemot minētā 2. panta 1. punkta norādīšanu, kas attiecas uz gadījumiem, ja ar LES un LESD Savienībai ir piešķirta ekskluzīva kompetence, un LESD 3. panta 2. punktu.

( 103 ) Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Komisija/Padome (EU:C:2013:441, 114. un nākamie punkti) un ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumus lietā Komisija/Padome (EU:C:2014:224, 93. punkts).

( 104 ) Secinājumi lietā Komisija/Padome (EU:C:2013:441, 116. un 117. punkts).

( 105 ) Skat. šī viedokļa 58. un nākamos punktus.

( 106 ) Skat. šī viedokļa 9. punktu.

( 107 ) Secinājumi lietā Komisija/Padome (EU:C:2014:224, 90. punkts).

( 108 ) Skat. it īpaši Lēmuma 2014/52 preambulas 3. apsvērumu.

( 109 ) Atzinums 1/03 (EU:C:2006:81, 120. un 126. punkts, kā arī minētā judikatūra).

( 110 ) Skat. spriedumu Portugāle/Komisija (C-268/94, EU:C:1996:461), kā arī Rosas, A., “Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, minēts iepriekš 38. zemsvītras piezīmē, 24. lpp. un 27. piezīme.

( 111 ) Skat. atzinumu 2/91 (EU:C:1993:106, 25. punkts) un atzinumu 1/03 (EU:C:2006:81, 126. punkts).

( 112 ) Saskaņā ar Hāgas 1980. gada konvencijas preambulas tekstu šeit to papildina pēc būtības arī tās 1. pants.

( 113 ) Atbilstoši Briseles IIa regulas nosaukumam.

( 114 ) Detalizētākam pētījumam skat. Fulchiron, H., “La lutte contre les enlèvements d’enfants”, no: Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, H. Fulchiron un C. Nourissat (sastādītāji), Parīze, Dalloz, 2005, 223. un nākamās lpp., kurā ir uzsvērts, ka “Hāgas 1980. gada konvencija ir zināmā mērā integrēta Kopienas politikā cīņai pret bērnu nolaupīšanu: tā kļūst par šīs politikas pamatni, uz kuras regulā ir izveidoti Eiropas telpai raksturīgie mehānismi, ar kuriem konvencijas normu efektivitāte tiek paplašināta un pastiprināta”.

( 115 ) 6. pantā ir paredzēts, ka līgumslēdzējai valstij ir jānozīmē centrālā iestāde, kas veic pienākumus, kuri saskaņā ar Konvenciju jāpilda šādām iestādēm. 7. pantā ir precizēti centrālo iestāžu pienākumi un uzdevumi. Vispārīgi tām ir jāsadarbojas savā starpā un jāveicina sadarbība attiecīgo valstu kompetento iestāžu starpā. Konkrētāk tām jāveic visi atbilstošie pasākumi, lai tostarp noskaidrotu bērna atrašanās vietu un, ja iespējams, panāktu viņa/viņas brīvprātīgu atgriešanos vai rastu jautājuma miermīlīgu atrisinājumu, novērstu turpmākos draudus bērnam, ieviestu vai atbalstītu atgriešanas procedūru un administratīvā līmenī nodrošinātu bērna eventuālu drošu atgriešanos.

( 116 ) Skat. Briseles IIa regulas 2. panta 11. punktu.

( 117 ) Kas ļauj atkāpties no bērna parastai dzīves vietai piesaistītā jurisdikcijas saglabāšanas principa atbilstoši minētas regulas 8. pantā noteiktajai vispārējai normai tikai tad, ja ir izpildīti stingri nosacījumi.

( 118 ) Briseles IIa regulas preambulas 17. apsvērumā ir noteikts, ka, “ja bērns ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts, nekavējoties jāpanāk bērna atpakaļatdošana, un šai nolūkā piemēro [1980. gada] Hāgas konvenciju, kuru papildina šīs regulas noteikumi, jo īpaši tās 11. pants [..]”.

( 119 ) Šajā V nodaļā tiek regulēta “saistība ar citiem aktiem”. Saskaņā ar 60. panta e) punktu attiecībās starp dalībvalstīm šī regula ir pārāka, tostarp pār Hāgas 1980. gada konvenciju, ciktāl tā attiecas uz jautājumiem, ko reglamentē šī regula. 62. pantā ir piebilsts, ka “nolīgumi un konvencijas, kas minētas [..] 60. un 61. pantā, paliek spēkā attiecībā uz jautājumiem, ko nereglamentē šī regula”, un ka, “jo īpaši Hāgas 1980. gada konvencija, paliek spēkā atbilstoši 60. pantam to dalībvalstu starpā, kuras ir to līgumslēdzējas puses”.

( 120 ) Lenaerts, K., “The Interpretation of the Brussels II bis Regulation by the European Court of Justice”, no: Mélanges en hommage à Albert Weitzel, L. Weitzel (sastādītājs), Parīze, Pedone, 2013, 138. un 139. lpp., kurā tiek citēts McEleavy, P., “The New Child Abduction Regime in the European Union: Symbiotic Relationship or Forced Partnership?”, no: Journal of Private International Law, 2005, Nr. 1, 5. un nākamās lpp., kurās ir izklāstītas stadijas un iemesli, kas lika veikt šādu kompromisu.

( 121 ) Atbilstoši Briseles IIa regulas preambulas 5. apsvērumam.

( 122 ) Šāds var būt gadījums, kad jurisdikcija tiek sniegta dalībvalsts tiesai (12. pants) vai ja bērns atrodas dalībvalsts teritorijā (13. pants). Skat. Devers, A. un Bosse‑Platière, H., “Les frontières de l’espace de liberté, de sécurité et de justice en matière familiale”, no: La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, minēts iepriekš 11. punkta 11. zemsvītras piezīmē.

( 123 ) Skat. šī viedokļa 92. un nākamos punktus.

( 124 ) Padomes lēmuma priekšlikuma par jurisdikciju, nolēmumu atzīšanu un izpildi lietās par vecāku atbildību (COM(2001) 505, galīgā redakcija, OV C 332 E, 269. lpp.) 5. pantā ir arī noteikts, ka “bērna nolaupīšanas gadījumā”“tiesas, kurām ir jurisdikcija 3. panta izpratnē, īsteno savu kompetenci saskaņā ar [1980. gada] Hāgas konvenciju”.

( 125 ) 6. punkts, kura saturs ir jātuvina minētās regulas preambulas 18. apsvēruma saturam.

( 126 ) Saskaņā ar šīs regulas 61. pantu. Par to, ka Hāgas 1980. gada konvencijas noteikumu darbība tiek mainīta attiecībās starp dalībvalstīm, skat. McEleavy, P., minēts iepriekš 120. zemsvītras piezīmē, it īpaši 18. un nākamās lpp., kā arī Gonzalez Beilfuss, C., “EC Legislation in Matters of Parental Responsibility and Third States”, no: International Civil Litigation in Europe and Relations with Third States, A. Nuyts un N. Watté (sastādītāji), Brisele, Bruylant, 2005, 493. un nākamās lpp., it īpaši 15. punkts.

( 127 ) Viens no iniciatīvas, kuras rezultātā tika pieņemtas Kopienu normas šajā jomā, galvenajiem pamatiem bija tas, ka dalībvalstu starpā tika konstatēti Hāgas 1980. gada konvencijas piemērošanas efektivitātes daži ierobežojumi (skat. Tenreiro, M., “L’espace judiciaire européen en matière de droit de la famille – Le nouveau règlement “Bruxelles II””, no: Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, minēts iepriekš 114. zemsvītras piezīmē, 40. un 45. un nākamās lpp., skat. arī Briseles IIa regulas preambulas 4. apsvērumā norādīto iniciatīvu).

( 128 ) It īpaši skat. Briseles IIa regulas preambulas 17. un 18. apsvērumu, kā arī 11., 41. un 42. pantu. Skat. Fulchiron, H., minēts iepriekš 114. zemsvītras piezīmē, 231. un nākamās lpp.

( 129 ) Atbilstoši iespējai atkāpties reģiona līmenī, ko sniedz Hāgas 1980. gada konvencijas 36. pants.

( 130 ) Skat. Briseles IIa regulas 11. panta 8. punktu. Runa ir par būtisku jauninājumu šajā jomā (skat. Armstrong, S., “L’articulation des règlements communautaires et des conventions de La Haye”, no: Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, minēts iepriekš 114. zemsvītras piezīmē, 117. lpp.; Devers, A., un Bosse‑Platière, H., minēts iepriekš 122. zemsvītras piezīmē, 42. lpp.; kā arī Mellone, M., “Les instruments européens de coopération judiciaire civile et les conventions internationales signées par les États membres: quelle coordination?”, no: La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, minēts iepriekš 11. zemsvītras piezīmē, 257. lpp.).

( 131 ) Armstrong, S., minēts iepriekš 130. zemsvītras piezīmē, 114. lpp. Skat. it īpaši minētās regulas 11. panta 2. punktu, 23., 41. un 42. pantu.

( 132 ) It īpaši skat. šī viedokļa 72. punktu.

( 133 ) Devers, A., un Bosse‑Platière, H., minēts iepriekš 122. zemsvītras piezīmē, 29. un nākamās lpp., it īpaši 41. lpp.

( 134 ) Komisijas ilustrācijas, kas ir norādītas lūguma sniegt atzinumu 78. un 79. punktā un tiesas sēdē. Skat. arī Eiropas Parlamenta rakstveida apsvērumos norādītos piemērus.

( 135 ) Skat. šī viedokļa 13. zemsvītras piezīmi. Skat. arī, runājot par Padomes 2000. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.), atzinumu 1/03 (EU:C:2006:81, 7., 14., 23. un 135. punkts).

( 136 ) Skat. minētās regulas preambulas 2. un 21. apsvērumu. Tenreiro k‑gs pareizi piebilda, ka “jaunā Kopienas sistēma bērnu nolaupīšanas gadījumu izskatīšanai [..] pamatojas uz savstarpējās uzticības principu un uz pastiprinātu sadarbību starp dalībvalstīm. Šāda sistēma, iespējams, nebūtu nedz īstenojama, nedz vēlama universālā kontekstā” (minēts iepriekš 127. zemsvītras piezīmē, 47. lpp.).

( 137 ) Lenaerts, K., minēts iepriekš 120. zemsvītras piezīmē, 131. lpp., 12. piezīme, un 151. lpp.

( 138 ) Skat. šī viedokļa 115. zemsvītras piezīmi.

( 139 ) It īpaši skat. Padomes lēmuma priekšlikumu par dalībvalstu piekrišanas deklarācijām Eiropas Savienības interesēs saistībā ar Gabonas pievienošanos 1980. gada Hāgas konvencijai par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem (COM(2011) 904, galīgā redakcija, 3., 5. lpp. (preambulas 13. apsvērums) un 6. lpp. (1. pants)), kurā ir uzsvērts, ka, “ņemot vērā to, ka 1980. gada [Hāgas] konvencijas normas tomēr var pilnībā piemērot tikai tad, ja līgumslēdzēja valsts ir iecēlusi centrālo iestādi atbilstoši [minētās konvencijas] 6. pantam, piekrišanas deklarācijai jāstājas spēkā tikai pēc tam, kad Gabona būs nozīmējusi šādu centrālo iestādi.”

( 140 ) Nepieciešamība pēc šādas koordinācijas nolīguma gadījumā starp dalībvalsti un trešo valsti, kas ietilpst Savienības ekskluzīvās kompetences sfērā, ir bijusi pamatā tostarp Regulas Nr. 664/2009 pieņemšanai (skat. preambulas 8. apsvērumu).

( 141 ) Skat. atzinumu 1/03 (EU:C:2006:81, 128. punkts).

( 142 ) Minētais lojalitātes pienākums nozīmē, ka, pat ja dalībvalstis saglabā tiesības uzņemties saistošus nolēmumus ar trešajām valstīm, tās neliek šķēršļus Savienības kompetences īstenošanai un tās neapdraud Līgumu mērķu īstenošanu, ieskaitot ar saistībām, ko tās uzņemas, piedaloties starptautiskā organizācijā (skat. spriedumu Komisija/Grieķija, EU:C:2009:81, 29. un 30. punkts); Neframi, E., “Renforcement des obligations des États membres dans le domaine des relations extérieures”, no: Revue trimestrielle de droit européen, 2009, 601. un nākamās lpp., kā arī ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumus lietā Komisija/Padome, EU:C:2014:224, 98. punkts).

( 143 ) Atzinums 2/91 (EU:C:1993:106, 10., 37. un 38. punkts).

( 144 ) Turpat (126. punkts).

( 145 ) Šajā nolūkā tika ieviestas jurisdikcijas normas, ko piemēro arī tad, ja atbildētāja dzīves vieta ir trešajā valstī (Regulas Nr. 1215/2012 preambulas 14. apsvērums), kā arī mehānisms, kurš ļauj dalībvalstu tiesām ņemt vērā jau iesāktās tiesvedības trešo valstu tiesās (minētās regulas preambulas 23. un 24. apsvērums un 33. un 34. pants).

( 146 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 12. decembra Regula (ES) Nr. 1215/2012 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV L 351, 1. lpp.).

( 147 ) Šajā ziņā Armstrong, S., minēts iepriekš 130. zemsvītras piezīmē, 118. lpp.

( 148 ) Skat. Lambreth, I., minēts iepriekš 11. zemsvītras piezīmē, 36. punkts.

( 149 ) Skat. arī šī viedokļa 114. zemsvītras piezīmi.

( 150 ) Ciktāl konvencijas grozījumi ir tās neatņemama sastāvdaļa, jebkuri Hāgas 1980. gada konvencijas grozījumi var ietekmēt Briseles IIa regulu un apdraudēt tās saskaņotu piemērošanu. Tāpat Regulas Nr. 664/2009 4. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts, ka, lai novērtētu, vai dalībvalsts var uzsākt oficiālas sarunas ar trešo valsti, Komisijai ir tostarp jāpārliecinās, ka “paredzētais nolīgums nekaitētu Kopienas ārējo attiecību politikas mērķim un uzdevumam, par ko lēmusi Kopiena”.

( 151 ) Faktiski atzinumā 1/08 (EU:C:2009:739, 127. punkts) Tiesa atgādināja, ka tā “jau ir nospriedusi, ka problēmu, kas saistīta ar kompetenču sadalījumu, nevar atrisināt, balstoties uz iespējamajām grūtībām, kas varētu rasties, administrējot attiecīgos nolīgumus (atzinums 1/94 [EU:C:1994:384], 107. punkts; šajā ziņā skat. arī atzinumu 2/00, [EU:C:2001:664] 41. punkts) [..], [vai] tas pats acīmredzami attiecas arī uz iespējamajām grūtībām saistībā ar nolīgumu noslēgšanu”.