Lieta C‑493/15

Agenzia delle Entrate

pret

Marco Identi

(Corte suprema di cassazione lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis – LES 4. panta 3. punkts – Sestā Direktīva – Valsts atbalsts – Maksātnespējīgu fizisku personu parādu atlaišanas procedūra (esdebeitazione) – PVN parādu nepiedzenamība

Kopsavilkums – Tiesas (septītā palāta) 2017. gada 16. marta spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Dalībvalstu pienākumi nodrošināt pilnīgu pievienotās vērtības nodokļa iekasēšanu – Maksātnespēja – Valsts procedūra maksātnespējīgu fizisku personu parādu atlaišanai – Pievienotās vērtības nodokļa parādu nepiedzenamība – Pieļaujamība – Atzīšana par valsts atbalstu – Izslēgšana

(LES 4. panta 3. punkts; LESD 107. panta 1. punkts; Padomes Direktīvas Nr. 77/388 2. un 22. pants)

Savienības tiesības un it īpaši LES 4. panta 3. punkts un Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 2. un 22. pants, kā arī tiesību normas valsts atbalsta jomā ir jāinterpretē tādējādi, ka tām nav pretrunā tas, ka pievienotās vērtības nodokļa parādi tiek atzīti par nepiedzenamiem atbilstoši tādam valsts tiesiskajam regulējumam kā pamatlietā, ar kuru ir paredzēta procedūra parādu atlaišanai un atbilstoši kurai tiesa, ievērojot zināmus nosacījumus, var atzīt par nepiedzenamiem fiziskas personas parādus, kas nav atmaksāti šai personai piemērotās maksātnespējas procedūras noslēgumā.

No šiem konstatējumiem izriet, ka, tāpat kā preventīvās vienošanās procedūrā, kas tika aplūkota 2016. gada 7. aprīļa spriedumā Degano Transporti (C‑546/14, EU:C:2016:206, 28. punkts), pamatlietas parādu atlaišanas procedūra ir pakļauta striktu nosacījumu izpildei, ar kuriem sniedz garantijas tostarp attiecībā uz PVN paradu piedziņu, un, ņemot vērā šos nosacījumus, tā nav vispārēja un nediferencēta atteikšanās no PVN iekasēšanas un nav pretrunā dalībvalstu pienākumam nodrošināt maksājamā PVN iekasēšanu pilnā apjomā to teritorijā, kā arī nodrošināt efektīvu Savienības pašu resursu iekasēšanu (skat. spriedumu, 2016. gada 7. aprīlis, spriedums Degano Transporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, 28. punkts).

Attiecībā uz priekšrocības selektivitātes kritēriju vērtējumu, kas ir “valsts atbalsta” jēdziena pamatā LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, no Tiesas tikpat pastāvīgās judikatūras izriet, ka šī nosacījumam izvērtēšanai ir jānosaka, vai saistībā ar konkrētu tiesisko kārtību valsts pasākums var dot priekšroku “noteiktiem uzņēmumiem vai noteiktu preču ražošanai” salīdzinājumā ar citiem, kas ir faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā, ievērojot ar minēto pasākumu izvirzīto mērķi, un kam piemēro atšķirīgu attieksmi, kuru būtībā var kvalificēt kā diskriminējošu (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group SA u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 54. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt ir jāatgādina, ka fakts, ka tikai tie nodokļu maksātāji, kas atbilst attiecīgā pasākuma piemērošanas kritērijiem, var saņemt ar šo pasākumu sniegtās priekšrocības, pats par sevi tam nepiešķir selektīvu raksturu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2012. gada 29. marts, 3M Italia, C‑417/10, EU:C:2012:184, 42. punkts, kā arī 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group SA u.c., C‑20/15 P un C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 59. punkts).

(skat. 24., 26., 27. un 30. punktu un rezolutīvo daļu)