ĢENERĀLADVOKĀTES VERICAS TRSTENJAKAS [VERICA TRSTENJAK]

SECINĀJUMI,

sniegti 2009. gada 31. martā ( 1 )

Lieta C-63/08

Virginie Pontin

pret

T-Comalux SA

Satura rādītājs

I — Ievads II — Atbilstošās tiesību normas A — Kopienu tiesības 1) Direktīva 76/207/EEK 2) Direktīva 92/85/EEK B — Valsts tiesības III — Pamata lietas fakti un prejudiciālie jautājumi IV — Tiesvedība Tiesā V — Galvenie lietas dalībnieku argumenti A — Par abiem pirmajiem jautājumiem B — Par trešo jautājumu VI — Juridiskais vērtējums A — Iepriekšējas piezīmes par abu prejudiciālajos jautājumos minēto direktīvu mijiedarbību B — No lietas materiāliem izrietošo galveno Luksemburgas tiesību normu par aizsardzību pret atlaišanu elementu apkopojums C — Par katra prejudiciālā jautājuma pieņemamību un no tā izrietošo atbildēšanas secību D — Par trešo prejudiciālo jautājumu — prasības par zaudējumu atlīdzību neesamība 1) Priekšmets un būtība 2) Efektīva tiesību aizsardzība 3) Dalībvalstu paredzētās iespējas celt prasības un vienlīdzīgas attieksmes princips a) Par atbilstošā diskriminācijas pārbaudes kritērija noteikšanu b) Tieša diskriminācija c) Mazāk labvēlīga attieksme d) Starpsecinājumi E — Par pirmā un otrā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu — termiņa paziņojumam par grūtniecību noteikšana F — Par pirmā un otrā prejudiciālā jautājuma otro daļu — termiņa prasības celšanai noteikšana 1) Par prekluzīvo termiņu vispārīgu pieņemamību prasībā, pamatojoties uz Kopienu tiesībām 2) Apsvērumi attiecībā uz faktoriem, kam varētu būt nozīme, nosakot termiņus prasības celšanai uzteikuma gadījumā 3) Valsts tiesībās paredzētais piecpadsmit dienu termiņš prasības celšanai 4) Starpsecinājumi VII — Secinājumi

“Sociālā politika — Strādājošu grūtnieču, sieviešu, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošu sieviešu, kas baro bērnu ar krūti, aizsardzība — Direktīva 92/85/EEK — 10. un 12. pants — Aizliegums atlaist no darba no grūtniecības sākuma līdz grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām — Tiesību, kas attiecīgajām personām ir paredzētas Kopienu tiesībās, aizsardzība tiesā — Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm — Direktīva 76/207/EEK — 2. panta 7. punkta trešā daļa — Nelabvēlīgāka attieksme pret sievieti saistībā ar grūtniecību vai grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu — Tiesību aizsardzības līdzekļu, kas ir pieejami sievietēm, kuras ir atlaistas no darba grūtniecības laikā, ierobežojumi”

I — Ievads

1. Pamata lietā strādājoša grūtniece prasa atzīt, ka viņas atlaišana no darba ar uzteikuma termiņu un nekavējoties ir bijusi nelikumīga. Viņa uzskata, ka pret šo nelikumīgo rīcību tiesā var vērsties ar divu veidu prasībām: pirmkārt, ar prasību par uzteikuma atzīšanu par spēkā neesošu un, otrkārt, ar prasību par zaudējumu atlīdzību, tieši tāpat, kā tas iespējams arī citās aizsardzības pret atlaišanu valsts tiesiskā regulējuma jomās. Turklāt iesniedzējtiesa uzdod divus prejudiciālus jautājumus par valsts noteiktā termiņa, kādā jāpaziņo par grūtniecības iestāšanos, un par valsts noteiktā termiņa, kādā var celt prasību pret darba devēja uzteikumu grūtniecības laikā, atbilstību attiecīgajām Kopienu tiesību normām.

2. Līdz ar to šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu skar Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) ( 2 ), 10. un 12. panta interpretāciju, kā arī Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvas 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem ( 3 ), ko groza ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/73 ( 4 ) (turpmāk tekstā — “Direktīva 76/207”), 2. panta interpretāciju.

II — Atbilstošās tiesību normas

A — Kopienu tiesības

1) Direktīva 76/207/EEK ( 5 )

3. Direktīvas 76/207 2. pantā ir paredzēts: “1. Šajos noteikumos vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē to, ka nav nekādas tiešas vai netiešas diskriminācijas dzimuma dēļ, jo īpaši norādot uz ģimenes vai civilstāvokli. 2. Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas: — tieša diskriminācija: ja attieksme pret vienu personu ir mazāk labvēlīga dzimuma dēļ, nekā attieksme pret kādu citu ir, ir bijusi vai būtu bijusi līdzīgā situācijā; — netieša diskriminācija: ja šķietami neitrāls noteikums, kritērijs vai prakse nostāda viena dzimuma personas īpaši nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar otra dzimuma personām, ja vien minētais noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnojams ar tiesisku mērķi un ja vien tas nav atbilstīgs un vajadzīgs līdzeklis šāda mērķa sasniegšanai; [..] 7. Šī direktīva neierobežo noteikumus, kas attiecas uz sieviešu aizsardzību, jo īpaši attiecībā uz grūtniecību un maternitāti. [..] Mazāk labvēlīga attieksme pret sievieti saistībā ar grūtniecības vai dzemdību atvaļinājumu Direktīvas 92/85/EEK nozīmē ir diskriminācija šīs direktīvas nozīmē. [..]”

4. Direktīvas 76/207 3. panta 1. punktā ir noteikts: “Vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošana nozīmē to, ka nav tiešas vai netiešas diskriminācijas dzimuma dēļ valsts vai privātajos sektoros, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz: [..] c) nodarbinātības un darba nosacījumiem, tostarp atlaišanu no darba, kā arī atalgojumu, kā paredzēts Direktīvā 75/117/EEK; [..].”

5. Direktīvas 76/207 6. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts: “1. Dalībvalstis nodrošina to, lai visām personām, kas uzskata sevi par cietušām tāpēc, ka viņām nav piemērots vienlīdzīgas attieksmes princips, arī pēc to attiecību izbeigšanās, kurās, iespējams, ir notikusi diskriminācija, lai panāktu šajā direktīvā paredzēto pienākumu izpildi, ir pieejamas tiesas un/vai administratīvās procedūras, to skaitā samierināšanas procedūras gadījumos, kad dalībvalstis tās uzskata par lietderīgām. 2. Dalībvalstis ievieš savā tiesiskajā sistēmā šādus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu reālu un efektīvu kompensāciju vai atlīdzību, kuru dalībvalstis noteikušas par zaudējumiem un kaitējumu, kas radīti personai, kura cietusi tādas diskriminācijas dēļ, kas ir pretrunā 3. pantam, un lai tie būtu preventīvi un samērīgi ar radīto kaitējumu [..].”

6. Direktīvas 76/207 8.d pantā ir paredzēts: “Dalībvalstis paredz noteikumus par sankcijām, kas piemērojamas par to valsts noteikumu pārkāpumiem, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu minēto sankciju piemērošanu. Sankcijām, kas var iekļaut kompensācijas maksājumu upurim, jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām. [..]”

7. Direktīvas 2002/73 12. apsvērumā tiek izklāstīts, ka Tiesa pastāvīgajā judikatūrā ir nolēmusi, ka jebkura nelabvēlīga attieksme pret sievieti saistībā ar grūtniecību vai maternitāti ir tieša dzimumu diskriminācija.

8. Direktīvas 2002/73 19. apsvērumā ir teikts, ka atbilstīgi Tiesas judikatūrai valsts tiesību normas attiecībā uz lietu ierosināšanas termiņiem ir pieļaujamas ar noteikumu, ka tās nav mazāk labvēlīgas par normām, kas paredz termiņus līdzīgām lietām, kuras ir valstu kompetencē, un ka tās nepadara par faktiski neiespējamu īstenot tiesības, kas piešķirtas ar Kopienu tiesību aktiem.

9. Ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvu 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (pārstrādātā versija) ( 6 ), kas laika ziņā nav piemērojama pamata lietas faktiem, atbilstoši tās pirmajam apsvērumam tiek skaidrības labad vienā tekstā jaunā redakcijā pārstrādāti un apkopoti šajā jomā pastāvošie svarīgākie noteikumi. Saskaņā ar Direktīvas 2006/54 34. panta 1. punktu Direktīva 76/207 (redakcijā, kas grozīta ar Direktīvu 2002/73) tiek no 2009. gada 15. augusta atcelta, taču dalībvalstu pienākums transponēt [šo direktīvu] paliek spēkā.

2) Direktīva 92/85/EEK ( 7 )

10. Direktīvas 92/85 devītajā apsvērumā tiek izklāstīts, ka drošības un veselības aizsardzības pasākumi attiecībā uz strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti, nedrīkstētu būt nelabvēlīgi sievietēm darba tirgū, ne arī pārkāpt direktīvas par vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm.

11. No Direktīvas 92/85 piecpadsmitā apsvēruma izriet, ka strādājošu grūtnieču, sieviešu, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošu sieviešu, kas baro bērnu ar krūti, fiziskās un garīgās veselības stāvoklim var kaitēt atlaišanas draudi tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar viņu stāvokli, un tādēļ šāda atlaišana būtu jāaizliedz.

12. Atbilstoši Direktīvas 92/85 2. panta a) punkta definīcijām strādājoša grūtniece ir “strādājoša grūtniece, kas informē darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai valsts praksi”.

13. Direktīvas 92/85 10. pantā, kura nosaukums ir “Atlaišanas aizliegums”, ir noteikts: “Lai garantētu, ka darbinieces, kas definētas 2. pantā, var izmantot savas tiesības attiecībā uz drošību un veselības aizsardzību, kā atzīts saskaņā ar šo pantu, jānosaka, ka: 1) dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu 2. pantā definēto darbinieču atlaišanu laikposmā no viņu grūtniecības sākuma līdz 8. panta 1. punktā minētā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām, izņemot ārkārtējus gadījumus, kas nav saistīti ar viņu stāvokli un kuros ir atļauta atlaišana saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi, un, attiecīgā gadījumā, ja kompetentā iestāde ir tam piekritusi; 2) ja 2. pantā definēto darbinieci atlaiž 1. punktā minētajā laikposmā, darba devējam jāsniedz pienācīgs rakstisks pamatojums; 3) dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai 2. pantā definētās darbinieces aizsargātu no tādas atlaišanas sekām, kas saskaņā ar 1. punktu ir nelikumīga.”

14. Direktīvas 92/85 12. pantā, kura nosaukums ir “Tiesību aizsardzība”, ir paredzēts: “Dalībvalstis savās tiesību sistēmās ievieš vajadzīgos pasākumus, lai visas darbinieces, kas uzskata, ka viņu tiesības ir aizskartas, jo nav izpildītas šīs direktīvas prasības, varētu celt prasību tiesā un/vai saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi izmantot citu kompetentu iestāžu palīdzību.”

B — Valsts tiesības

15. Luksemburgas Code du travail (Darba kodekss) pirmā sējuma IV nodaļas ar virsrakstu “Darba līguma uzteikšana” 1. sadaļā ar virsrakstu “[Darba līguma] uzteikums ar uzteikšanas termiņu” ir ietverti noteikumi par atlaišanu ar iepriekšēju brīdinājumu, 2. sadaļā ar virsrakstu “Atlaišana svarīga iemesla dēļ” ir ietverti noteikumi par atlaišanu nekavējoties. IV nodaļas 3. sadaļas, kurā ietverts L. 124-11. un L. 124-12. pants, virsraksts skan “Nelikumīgs darba devēja uzteikums”.

16. Luksemburgas Code du travail L. 124-11. pantā ir noteikts: “1) Pretlikumīga atlaišana un/vai atlaišana, kas nav pamatota ar reāliem vai būtiskiem motīviem saistībā ar darbinieka spējām vai uzvedību vai ar uzteikšanas iemesliem, kas saistīti ar uzņēmuma, iestādes vai nodaļas nepieciešamību [ ( 8 )], ir pretlikumīga, kā arī uzskatāma par sociāli un ekonomiski prettiesisku rīcību. Tas pats attiecas uz atlaišanu, kas ir pretrunā vispārējiem principiem, kas paredzēti L. 423-1. panta 3) punktā [ ( 9 )]. 2) Prasība attiecībā uz pretlikumīgu darba līguma uzteikumu ir jāiesniedz Darba lietu tiesai trīs mēnešu laikā no uzteikuma paziņojuma vai kopš iemeslu paziņošanas; pretējā gadījumā iestājas noilgums. Ja darba devējs nav norādījis iemeslus, termiņš sākas no L. 124-5. panta 2) punktā noteiktā termiņa beigām [ ( 10 )]. Šis termiņš tiek pārtraukts, ja darbinieks [..] darba devējam iesniedz rakstisku sūdzību. No šīs sūdzības iesniegšanas brīža sākas jauns viena gada termiņš.”

17. Code du travail L. 124-12. pantā ir noteikts: “1) Ja Darba lietu tiesa konstatē, ka ir tikušas pārkāptas normas par to, kā jāuzsaka uz nenoteiktu laiku noslēgts darba līgums, tad tiesa piespriež darba devējam atlīdzināt darba ņēmējam zaudējumus, kas tam radušies nelikumīgās atlaišanas rezultātā. 2) Attiecībā uz lēmumu par zaudējumu atlīdzināšanas apjomu nelikumīgi atlaistajam darba ņēmējam Darba lietu tiesa, pamatojoties uz tiesvedības gaitā iesniegto darba ņēmēja lūgumu un gadījumā, ja tā secina, ka ir izpildīti priekšnosacījumi darba attiecību turpināšanai vai atjaunošanai, var ieteikt darba devējam piekrist atjaunot darbā darba ņēmēju, tā vēršot par labu nelikumīgi veikto atlaišanu. Faktiska darba ņēmēja atjaunošana darbā un visu no darba līguma izrietošo tiesību saglabāšana atbrīvo darba devēju no zaudējumu atlīdzināšanas darba ņēmējam, kas tam tika piespriesta, lai kompensētu nelikumīgi veikto atlaišanu. Darba devējam, kurš pēc Darba lietu tiesas ieteikuma nevēlas atjaunot darbā nelikumīgi atlaisto darba ņēmēju, pēc darba ņēmēja pieprasījuma var tikt piespriests papildus 1) punktā paredzētajai zaudējumu atlīdzināšanai izmaksāt darba ņēmējam kompensāciju vienas mēnešalgas apmērā. [..] 4) Ja likums paredz [šādu] atlaišanu atzīt par spēkā neesošu, Darba tiesai pēc pieprasījuma jānorīko atjaunot darba attiecības ar darba ņēmēju. [..] Uz prasību atzīt [uzteikumu] par spēkā neesošu attiecas L. 124-11. panta normas.”

18. Code du travail L. 337-1. pantā ir paredzēts: “1) Darba devējam ir aizliegts paziņot par darba attiecību pārtraukšanu vai attiecīgā gadījumā izsaukt strādājošu darbinieci uz sākotnējo interviju, ja viņa ir medicīniski konstatētā grūtniecības stāvoklī vai arī 12 nedēļas pēc dzemdībām. Ja par pārtraukšanu tiek paziņots, pirms ir medicīniski konstatēta grūtniecība, darbiniece var astoņu dienu laikā kopš uzteikuma paziņojuma saņemšanas pamatot savu stāvokli, ar ierakstītu vēstuli nosūtot izziņu. Katrs uzteikums, par ko ir ticis paziņots, pārkāpjot uzteikuma aizliegumu, kas noteikts iepriekšējās divās daļās, vai attiecīgā gadījumā izsaukšana uz sākotnējo interviju nav spēkā. Piecpadsmit dienu laikā pēc līguma uzteikšanas var lūgt ar vienkāršu pieteikumu Darba lietu tiesas priekšsēdētājam, kurš lemj steidzamības kārtā un saīsinātā procesā pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas un pienācīgas to uzaicināšanas, konstatēt atlaišanas nelikumību un noteikt tās darba attiecību turpināšanos, vajadzības gadījumā — atjaunošanu darbā saskaņā ar L. 124-12. panta 4) punkta normām. Darba tiesas priekšsēdētāja lēmums ir pagaidām izpildāms. 40 dienu laikā pēc lēmuma saņemšanas no [Darba lietu tiesas] kancelejas šo lēmumu var pārsūdzēt, iesniedzot vienkāršu pieteikumu tiesnesim, kurš ir tās apelācijas tiesas palātas priekšsēdētājs, kurai ir piekritīgas apelācijas darba tiesību jomā. [..]”

III — Pamata lietas fakti un prejudiciālie jautājumi

19. Pontēna [Pontin], kas ir prasītāja pamata lietā, 2005. gada novembrī tika pieņemta darbā uz pilnu darba laiku kā asistente sekretāre uzņēmumā T-COMALUX SA (turpmāk tekstā — “T-COMALUX”) noslēdzot nenoteikta laika darba līgumu.

20. Ar ierakstītu vēstuli, kas datēta ar 2007. gada 18. janvāri, ko Pontēna saņēma 2007. gada 22. janvārī, T-COMALUX, neminot iemeslus, uzteica darba tiesiskās attiecības ar likumā paredzēto divu mēnešu uzteikuma termiņu, turklāt laikposms, uz kuru attiecas uzteikuma termiņš, bija norādīts no 2007. gada 31. janvāra līdz 30. martam.

21. Pamata lietā ir strīds par to, vai Pontēna ar 2007. gada 19. janvāra vēstuli nosūtīja T-COMALUX darbnespējas apliecinājumu.

22. 2007. gada 24. janvārī Pontēna nosūtīja T-COMALUX elektroniskā pasta vēstuli ar nosaukumu “Par: Darbnespējas pagarinājumu”, kurā Pontēna paziņoja, ka viņas veselības stāvoklis praktiski neesot uzlabojies. Šī iemesla dēļ viņa nevarēšot būt birojā, kā paredzēts, nākošajā dienā. Darbnespējas apliecinājumu viņa nosūtīšot T-COMALUX, cik ātri vien iespējams.

23. 2007. gada 25. janvāra ierakstītā vēstulē ar apliecinājumu par saņemšanu T-COMALUX uzteica darba līgumu šoreiz jau nekavējoties. Kā pamatojums tika minēta neattaisnota prombūtne vairāk kā trīs dienas. Pontēna neesot bijusi darbā kopš piektdienas, 2007. gada 19. janvāra, turklāt T-COMALUX līdz dienai, ar kuru datēta vēstule par darba līguma uzteikumu nekavējoties, neesot saņēmusi no Pontēnas darbnespējas apliecinājumu. Turklāt 2007. gada 24. janvāra vakarā saņemtajā elektroniskā pasta vēstulē neesot norādīts darbnespējas iespējamais ilgums. Lēmums par uzteikumu tika pieņemts, pamatojoties uz smagu pārkāpumu, jo saskaņā ar likuma normām darba ņēmējam, kurš ir darbnespējīgs slimības vai nelaimes gadījuma dēļ, esot pienākums pašam vai ar citu personu palīdzību paziņot par to darba devējam vai tā pārstāvim tajā pašā dienā. Vēlākais trešajā prombūtnes dienā darba ņēmējam ir jāiesniedz darba devējam ārsta izziņa, kas apliecina viņa darbnespēju un tās paredzamo ilgumu.

24. 2007. gada 26. janvāra ierakstītā vēstulē ar apliecinājumu par saņemšanu, ko T-COMALUX saņēma 2007. gada 30. janvārī, Pontēna informēja darba devēju par savu grūtniecību un paredzēto dzemdību datumu, pievienojot vēstulei ārsta izziņu. Turklāt Pontēna paziņoja, ka viņa esot aizsargāta pret atlaišanu un viņai atsūtītais uzteikums neesot spēkā. Pontēna lūdza [darba devēju] rakstveidā viņai paziņot par konkrētiem uzteikuma iemesliem. Vēstulei bija pievienota arī darbnespējas lapa par laikposmu no 2007. gada 25. janvāra līdz 2007. gada 4. februārim.

25. Tā kā Pontēna uz šo vēstuli nesaņēma nekādu atbildi, 2007. gada 5. februārī viņa iesniedza Tribunal du Travail de et à Esch-sur-Alzette [Ešas pie Alzetes Darba lietu tiesā] prasības pieteikumu, kurā viņa lūdza atzīt darba līguma uzteikumu par spēkā neesošu atbilstoši Likumam par strādājošu sieviešu grūtniecības aizsardzību (Loi concernant la protection de la maternité de la femme au travail).

26. Ar 2007. gada 30. maija spriedumu minētā Darba lietu tiesa citā palātas sastāvā nosprieda, ka tā nav kompetenta izskatīt Pontēnas prasību atzīt par spēkā neesošu viņas atlaišanu no darba 2007. gada 18. janvārī. Kā pamatojumu Darba lietu tiesa minēja, ka Pontēnai, lai konstatētu, ka viņas atlaišanai nav juridiska spēka, bija jāvēršas pie Darba lietu tiesas priekšsēdētāja ( 11 ), jo Luksemburgas Code du travail L. 337-1. pantā paredzēta īpaša kompetence Darba lietu tiesas priekšsēdētājam pasludināt atlaišanu par spēkā neesošu gadījumos, kad atlaista strādājoša grūtniece ( 12 ). Pontēna šo spriedumu nepārsūdzēja.

27. Jaunā prasībā Pontēna lūdz viņai atlīdzināt zaudējumus par nelikumīgu atlaišanu. Skatot šo prasību, 2007. gada 11. decembrī un 2008. gada 12. februārī iesniedzējtiesā notika atklātas tiesas sēdes.

28. Šajā situācijā Tribunal du Travail de et à Esch-sur-Alzette2008. gada 12. februārī nolēma uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/85 10. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz valsts likumdevējam paredzēt strādājošas grūtnieces, kas ir atlaista no darba grūtniecības laikā, prasības celšanai iepriekš noteiktus termiņus, kā, piemēram, Code du Travail L. 337-1. panta 1) punkta otrajā daļā noteikto astoņu dienu termiņu vai Code du Travail L. 337-1. panta 1) punkta ceturtajā daļā noteikto piecpadsmit dienu termiņu? 2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai astoņu dienu vai attiecīgi piecpadsmit dienu termiņš nav uzskatāms par pārāk īsu, lai ļautu strādājošai grūtniecei, kas atlaista grūtniecības laikā, īstenot savas tiesības tiesas ceļā? 3) Vai Direktīvas 76/207 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz valsts likumdevējam liegt strādājošai grūtniecei, kas ir atlaista no darba grūtniecības laikā, iespēju celt prasību par zaudējumu atlīdzību sakarā ar nelikumīgu uzteikumu, kas ir paredzēta Code du Travail L. 124-11. panta 1) un 2) punktā?”

IV — Tiesvedība Tiesā

29. Lēmums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu Tiesas kancelejā tika saņemts 2008. gada 18. februārī.

30. Pamata lietas dalībnieki, Itālijas un Luksemburgas valdības, kā arī Komisija Tiesas Statūtu 23. panta minētajā termiņā iesniedza rakstveida apsvērumus.

31. Pēc rakstveida procedūras beigām 2009. gada 14. janvārī notika tiesas sēde, kurā piedalījās un savus mutvārdu paskaidrojumus sniedza pamata lietas dalībnieki un Komisija.

V — Galvenie lietas dalībnieku argumenti

A — Par abiem pirmajiem jautājumiem

32. Pontēna izklāsta, ka Direktīvas 92/85 mērķis esot direktīvas darbības jomā nodrošināt efektīvu aizsardzību, cita starpā arī ar aizliegumu uzteikt darba līgumu. Šīs direktīvas 12. pants esot jāinterpretē tā, ka dalībvalstīm esot pienākums garantēt strādājošām grūtniecēm efektīvu aizsardzību pret atlaišanu, kas cita starpā nozīmē paredzēt attiecīgas normas par iespējām vērsties tiesā un tiesas procesu. Turklāt tiesību aizsardzības efektivitāti nosakot tas, cik ilgs laiks cietušajai personai tiek dots, lai tā varētu izmantot savas tiesības, un kādas prasības tā var celt.

33. Šajā ziņā Luksemburgas tiesību normas neatbilstot Direktīvā 92/85 noteiktajam. Oficiālais termiņš — astoņas dienas pēc uzteikuma saņemšanas, kura laikā darba ņēmēja varot pierādīt savu stāvokli, nosūtot ierakstītā vēstulē ārsta izziņu, ja par [darba līguma] pārtraukšanu tiek paziņots, pirms grūtniecība ir medicīniski konstatēta, esot pārāk ierobežojošs un neesot savienojams ar efektīvu aizsardzību. Turklāt Luksemburgas tiesību normas prasot, lai strādājošā grūtniece ar savu prasību pasludināt uzteikumu par spēkā neesošu vērstos pie Darba lietu tiesas priekšsēdētāja, tātad tā ir izņēmuma jurisdikcija, kamēr citos darba strīdu gadījumos prasības esot jāiesniedz Darba lietu tiesā, kura izskata lietas kā palāta, tātad tiesas priekšsēdētājs un divi piesēdētāji. Šīs normas sekas ir tādas, ka strādājošajai grūtniecei jābūt ļoti plašām procesuālo tiesību zināšanām, kas ir pretrunā efektīvai tiesību aizsardzībai, ko vēlas panākt Direktīva 92/85. Turklāt termiņš, lai celtu prasību tiesā, esot tikai piecpadsmit dienas, kamēr citos gadījumos valsts darba tiesībās noteiktais termiņš prasības atzīt uzteikumu par spēkā neesošu iesniegšanai esot trīs mēneši.

34. Attiecībā par pirmo jautājumu T-COMALUX izklāsta, ka Luksemburgas tiesību normas nav pretrunā Direktīvai 92/85 ne ar astoņu dienu termiņu, kurā jāpaziņo par grūtniecību, ne ar piecpadsmit dienu termiņu, kurā var celt prasību. Astoņu dienu termiņš esot jāsaprot tā, ka darba devējam par pastāvošu grūtniecību esot jāuzzina, cik vien ātri iespējams, lai nekavējoties būtu iespējams īstenot Direktīvas 92/85 aizsardzības pasākumus. Piecpadsmit dienu termiņš prasības celšanai, no vienas puses, esot domāts, lai aizsargātu strādājošo grūtnieci un, no otras puses, lai radītu tiesisko drošību. Nenosakot šos abus termiņus, nebūtu iespējams īstenot direktīvā paredzēto aizsardzību.

35. Attiecībā uz otro jautājumu T-COMALUX izklāsta, ka uz šo jautājumu ir jāatbild tikai tad, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša. Abi minētie termiņi neesot pārāk īsi. Lai būtu iespējams izmantot direktīvā paredzēto aizsardzību, esot pēc iespējas īsākā termiņā darba devējam jānosūta apliecinājums par pastāvošo grūtniecību. Ja šāds apliecinājums neesot iesniegts pirms uzteikuma saņemšanas, tad tas esot jāiesniedz, cik vien ātri iespējams. Prasības iesniegšanas termiņš nodrošinot, lai gadījumā, ja uzteikums ir izteikts, nezinot par grūtniecību, būtu iespējams ātri reaģēt.

36. Itālijas valdība uzskata, ka direktīvas 10. un 12. pants pieļaujot, ka valsts likumdevējs paredz termiņus, kuros jāiesniedz prasība atzīt uzteikumu, kas izteikts grūtniecības laikā, par spēkā neesošu. Tomēr šie abi [Luksemburgas] valsts tiesību normās paredzētie termiņi, ņemot vērā, ka direktīvā noteiktais mērķis jāīsteno efektīvi, kā tas it īpaši izriet no sprieduma lietā Marshall ( 13 ), esot pārāk īsi. Ņemot vērā psihisko un fizisko stāvokli grūtniecības laikā, esot ļoti grūti ievērot tik īsus termiņus.

37. Luksemburgas valdība izklāsta, ka valsts tiesību normās paredzētie termiņi neesot pārāk īsi. Attiecībā uz prasību atzīt uzteikumu par spēkā neesošu esot jāatceras, ka darba devējam, ņemot vērā iespējamu darba attiecību atjaunošanu, īpaši būtisks ir tiesiskās drošības princips. Turklāt no valsts judikatūras izrietot, ka attiecībā uz darba ņēmēju, kura faktiski nebija spējīga īstenot savas tiesības, it īpaši tādēļ, ka viņa nebija pamanījusi savu grūtniecību, netiekot prasīts ievērot termiņus.

38. Komisija atgādina, ka astoņu dienu termiņš, kurā jāpaziņo par grūtniecību, esot jāuzskata par Direktīvas 92/85 transponēšanas pasākumu valsts tiesībās. Lai strādājoša grūtniece būtu aizsargāta pret atlaišanu direktīvas 10. panta izpratnē, tai esot jābūt ne tikai grūtniecības stāvoklī, bet arī jāpaziņo par grūtniecību darba devējam atbilstoši valsts praksei.

39. Attiecībā uz valsts tiesību normās paredzēto divu nedēļu termiņu prasības celšanai esot jānorāda uz spriedumiem lietā Preston ( 14 ) un lietā Levez ( 15 ), no kuriem izrietot, ka dalībvalstīm principā esot atļauts Kopienu tiesību normu ievērošanu pakļaut noilguma termiņiem. Tomēr tāds termiņš prasības celšanai, kāds ir šajā lietā un kurš ir īsāks nekā valsts vispārējās tiesībās uz aizsardzību pret atlaišanu, neatbilstot Kopienu tiesībām, jo tas pārkāpj efektivitātes un līdzvērtības principu. Tādā veidā strādājošai grūtniecei esot neiespējami vai ļoti grūti, īstenot savas tiesības. Esot jānorāda arī, ka šajā lietā termiņš sākoties jau tajā brīdī, kad darba devējs uzteikumu nodod pastā sūtīšanai [adresātam]. Līdz ar to laika posms līdz vēstules saņemšanai vēl vairāk varot saīsināt laiku, kas dots prasības iesniegšanai. Turklāt bieži esot ļoti grūti īsā laikā atrast advokātu konsultācijām un pārstāvībai tiesā. Neesot redzams arī nekāds nopietns pamatojums šim salīdzinoši īsajam termiņam.

B — Par trešo jautājumu

40. Par trešo jautājumu Pontēna izklāsta, ka Direktīvas 76/207 normām esot pretrunā tas, ka attiecībā uz iespējām celt prasību par zaudējumu atlīdzību pastāv nevienlīdzīga attieksme pret strādājošām grūtniecēm un citiem darba ņēmējiem, kuriem uzteikts darba līgums. Nepastāvot arī objektīvs pamatojums šādai atšķirīgai attieksmei. Šajā situācijā pastāvot direktīvām neatbilstoša diskriminācija dzimuma dēļ.

41. Turklāt esot jāmin, ka iepriekš spēkā esošā Luksemburgas likuma norma par strādājošu grūtnieču aizsardzību darba tirgū esot skaidri paredzējusi, ka strādājošai grūtniecei esot tiesības celt prasību par zaudējumu atlīdzību. Saskaņā ar Luksemburgas tiesību normām darba ņēmējām, kurām uzteikts darba līgums laulību dēļ, esot tiesības izvēlēties celt prasību par atjaunošanu darbā vai celt prasību par zaudējumu atlīdzību.

42. Attiecībā uz trešo jautājumu T-COMALUX izklāsta, ka pats fakts, ka valsts likumdevējs nepiešķir darba ņēmējai, kurai uzteikts grūtniecības laikā, tiesības celt prasību par zaudējuma atlīdzību, neesot pretrunā Direktīvai 76/207. Grūtniecības laikā pastāvot īpašs aizsardzības mehānisms, kas izpaužas kā tiesības celt prasību atzīt uzteikumu par spēkā neesošu. Līdz ar to šeit nepastāvot diskriminācija.

43. Attiecībā uz trešo jautājumu Itālijas valdība izklāsta, ka jebkāda veida nevienlīdzīga attieksme grūtniecības laikā esot diskriminācija dzimuma dēļ. Nepiešķirot strādājošai grūtniecei iespējas celt prasību par zaudējumu atlīdzību, kamēr šāda iespēja pastāv citos uzteikuma gadījumos, ieskaitot gadījumus, kad darba līgums uzteikts laulības dēļ, neatbilstot efektīvai aizsardzībai un ir pretrunā direktīvām. Turklāt no nesen pieņemtā lēmuma lietā Paquay ( 16 ) esot jāsecina, ka attiecībā uz Direktīvas 76/207 mērķa sasniegšanu dalībvalstīm jāraugās, lai Kopienu tiesību pārkāpumi tiktu sodīti, piemērojot tādus pašus materiālos un procesuālos nosacījumus kā tie, kas piemērojami pēc rakstura un nozīmes līdzīgiem valsts tiesību pārkāpumiem. Šī Luksemburgas tiesību norma neatbilstot šim principam. Situāciju nemainot arī tas, ka pastāv tiesības celt prasību atzīt uzteikumu par spēkā neesošu.

44. Luksemburgas valdība izklāsta, ka neesot taisnība, ka strādājošai grūtniecei, kura nokavējusi astoņu dienu termiņu un piecpadsmit dienu termiņu prasības celšanai, neesot tiesības celt prasību par zaudējumu atlīdzību. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu balstoties uz nepareizu valsts tiesību normu interpretāciju. Lai gan Code du travail L. 337-1. pantā esot ietverta īpaša strādājošu grūtnieču aizsardzības norma, tas nenozīmējot, ka neesot spēkā vispārējās tiesības uz aizsardzību pret atlaišanu. Līdz ar to Luksemburgas tiesību normas atbilstot Direktīvas normām.

45. Komisija izklāsta, ka valsts tiesību normas, kurās strādājošām grūtniecēm neesot paredzētas tiesības celt prasību par zaudējumu atlīdzību, bet citos uzteikuma gadījumos šādas tiesības kopumā pastāv, esot diskriminējošas.

VI — Juridiskais vērtējums

A — Iepriekšējas piezīmes par abu prejudiciālajos jautājumos minēto direktīvu mijiedarbību

46. Iesniedzējtiesas prejudiciālie jautājumi attiecas gan uz Direktīvu 92/85, gan arī uz Direktīvu 76/207. Tādēļ es vēlos sākumā norādīt, ka šīs abas direktīvas ne vien darbojas paralēli, bet tām ir arī zināma saķere ( 17 ).

47. Jau pirms Direktīvas 92/85 stāšanās spēkā Tiesa nosprieda, ka, balstoties uz vienlīdzīgas attieksmes principu un it īpaši Direktīvas 76/207 (redakcijā pirms grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2002/73) 2. panta 1. punktu un 5. panta 1. punktu, sievietēm grūtniecības laikā ir jāgarantē aizsardzība pret atlaišanu ( 18 ). Pēc Direktīvas 92/85 stāšanās spēkā daudzos gadījumos tās 10. pants visdrīzāk tiek uztverts kā lex specialis pretstatā Direktīvas 76/207 vispārīgākām normām ( 19 ); Direktīvas 76/207 normām tomēr arī turpmāk būs nozīme dažādās problēmu situācijās ( 20 ), kā mēs to arī turpmāk redzēsim.

48. Minēto mijiedarbību parāda jau Direktīvas 92/85 devītais apsvērums, saskaņā ar kuru drošības un veselības aizsardzības pasākumi attiecībā uz strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti ( 21 ), ko it īpaši kodificē Direktīva 92/85, nedrīkstētu kaitēt direktīvām par vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm, tai skaitā arī Direktīvai 76/207.

49. Atbilstība tam atrodama Direktīvā 76/207, ar Direktīvu 2002/73 grozītajā redakcijā, it īpaši 2. panta 7. punktā, saskaņā ar kuru šī direktīva neierobežo noteikumus, kas attiecas uz sieviešu aizsardzību, it īpaši attiecībā uz grūtniecību un maternitāti, un mazāk labvēlīga attieksme pret sievieti saistībā ar grūtniecības vai dzemdību atvaļinājumu Direktīvas 92/85/EEK nozīmē ir diskriminācija šīs direktīvas izpratnē.

50. Līdz ar to kļūst skaidrs, ka Direktīva 92/85 attiecas ne tikai uz (topošās) mātes un bērna aizsardzību, proti, uz saikni starp tiem ( 22 ), bet tās galvenais mērķis ir saskatāms arī kontekstā ar vienlīdzīgas attieksmes principa īstenošanu ( 23 ).

B — No lietas materiāliem izrietošo galveno Luksemburgas tiesību normu par aizsardzību pret atlaišanu elementu apkopojums

51. Lai būtu labāk saprotama šīs lietas problemātika, es vēlos apkopot dažus galvenos Luksemburgas tiesību normu par aizsardzību pret atlaišanu elementus, kā tie izriet no lietas materiāliem ( 24 ), un papildināt tos ar informāciju no tiesību doktrīnas ( 25 ). Ir jānošķir nelikumīgs uzteikums un spēkā neesošs uzteikums. Šķiet, kā tiesiskās sekas atlaišanas apstrīdēšanas gadījumā principā ir paredzēta zaudējumu atlīdzība darba vietas zaudējuma gadījumā vai attiecīgi [uzteikuma] atzīšana par spēkā neesošu, vienlaicīgi saglabājot darba vietu, tomēr ne visos gadījumos šādas tiesības ir pieejamas vienlīdzīgā apjomā.

52. Ja tiesa konstatē, ka kāds uzteikums ir nelikumīgs, tad tiesiskās sekas parastā gadījumā ir uzteikuma spēkā esamība un darba attiecību izbeigšana, vienlaicīgi nosakot darba devējam pienākumu maksāt zaudējumu atlīdzību ( 26 ). Kā izriet no tiesību doktrīnas, lai gan Luksemburgas Code du travail L. 124-12. panta 2) punktā kā izņēmums no pienākuma atlīdzināt zaudējumus ir paredzēta iespēja atjaunot darba attiecības, tomēr šāda iespēja praksē tiek uzskatīta par nebūtisku ( 27 ). Būtībā tas ir tikai tiesas ieteikums, kuram nepieciešama darba devēja piekrišana. Šādos gadījumos darba attiecību atjaunošana, acīmredzot, nevar tikt īstenota pret darba devēja gribu. Nelikumīga uzteikuma gadījumā tiesa var piespriest tikai maksāt zaudējumu atlīdzību un eventuāli izmaksāt papildu kompensāciju, ja [darba devējs] noraida ieteikumu atjaunot darba attiecības.

53. Turpretī noteiktos gadījumos ir paredzēts, ka darba devējam nav nekādu tiesību uzteikt darba līgumu. Tai skaitā tas attiecas uz uzteikuma ar uzteikuma termiņu aizliegumu maternitātes aizsardzības laikā un bērna kopšanas atvaļinājuma laikā un aizliegumu atlaist personāla pārstāvjus. Šādos gadījumos, acīmredzot, tiesa var atzīt uzteikumu par spēkā neesošu un piespriest darba devējam bez tā piekrišanas atjaunot darba attiecības ( 28 ).

C — Par katra prejudiciālā jautājuma pieņemamību un no tā izrietošo atbildēšanas secību

54. Ņemot vērā, ka Pontēnas prasība [atzīt uzteikumu par spēkā neesošu] ar acīmredzami spēkā esošu spriedumu ( 29 ) ir tikusi noraidīta ( 30 ), pirmais un otrais prejudiciālais jautājums varētu būt nozīmīgi strīda izšķiršanai pamata lietā un līdz ar to pieņemami šajā lietā tikai tad, ja abi šie jautājumi ir saistīti ar tagad pamata lietā izskatāmo Pontēnas prasību par zaudējumu atlīdzību. Šajā lietā nav skaidrs, vai situācijā, kāda ir pamata lietā, vispār vēl, proti, papildus prasībai atzīt uzteikumu par spēkā neesošu, ir iespējams celt prasību par zaudējumu atlīdzību. Iesniedzējtiesa balstās uz to, ka valsts tiesību aktos nav paredzēta šāda iespēja apstākļos, kādi ir pamata lietā ( 31 ). Šī iemesla dēļ trešais prejudiciālais jautājums ir vērsts uz to, lai noskaidrotu, vai Kopienu tiesības pieļauj celt prasību par zaudējumu atlīdzību situācijā, kāda ir pamata lietā. Tā kā uz jautājumu par termiņu piemērojamību un atbilstību ir jāatbild tikai gadījumā, ja prasītājai pamata lietā vispār vēl pastāv iespēja celt prasību, tad es sākšu savu juridisko vērtējumu ar atbildi uz trešo jautājumu un tikai pēc tam nepieciešamības gadījumā atbildēšu uz pirmo un otro prejudiciālo jautājumu.

D — Par trešo prejudiciālo jautājumu — prasības par zaudējumu atlīdzību neesamība

1) Priekšmets un būtība

55. Ar trešo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 76/207 2. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma kā Luksemburgas Code du Travail L. 124-11. panta 1) un 2) punkts, ar kuru strādājošai grūtniecei, kura atlaista grūtniecības laikā, ir liegta iespēja celt prasību par zaudējumu atlīdzību sakarā ar nelikumīgu atlaišanu, kas ir pieejama visiem citiem atlaistiem darbiniekiem.

56. Luksemburgas valdība attiecībā uz šo jautājumu izklāstīja, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu balstās uz nepareizu valsts tiesību normu interpretāciju. Neesot tiesa, ka strādājoša grūtniece, kas nokavē astoņu dienu termiņu un piecpadsmit dienu prasības celšanas termiņu, nevarot celt prasību par zaudējumu atlīdzību.

57. Es uzskatu, ka šis arguments nav būtisks. Šajā lietā sadarbības starp Tiesu un valsts tiesām izpratnē, kas ir pamatā EKL 234. pantā paredzētajai prejudiciāla nolēmuma tiesvedībai, ir jāņem vērā prejudiciālie jautājumi, kurus ir uzdevusi valsts tiesa kā attiecīgajā lietā kompetentā tiesa.

2) Efektīva tiesību aizsardzība

58. Tiesību aizsardzības normas ir ietvertas abās direktīvās, kas minētas šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.

59. Saskaņā ar Direktīvas 76/207 6. pantu, lai panāktu šajā direktīvā paredzēto pienākumu izpildi, dalībvalstis nodrošina, ka visas personas, kas uzskata sevi par cietušām tāpēc, ka viņām nav piemērots vienlīdzīgas attieksmes princips, savas ar šo direktīvu pamatotās prasības var celt tiesā. No judikatūras tajā laikā, kad bija spēkā šīs normas priekštece, kas šo pašu domu izteica nedaudz citiem vārdiem ( 32 ), izriet, ka tas ietver pienākumu, ka attiecīgajiem pasākumiem ir jābūt pietiekami efektīviem, lai sasniegtu Direktīvas 76/207 mērķi un lai attiecīgās personas uz tiem varētu efektīvi pamatoties valsts tiesās ( 33 ). Atbilstoši tam ir jānodrošina reāla un efektīva tiesību aizsardzība ( 34 ), kas ir Kopienu tiesību aizsardzības pret diskrimināciju daļa ( 35 ). Pastāvot šim dalībvalstu pienākumam veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu direktīvas pilnīgu iedarbību saskaņā ar tās izvirzīto mērķi, tās var brīvi izvēlēties veidu un līdzekļus, lai nodrošinātu direktīvas ieviešanu ( 36 ).

60. No Direktīvas 92/85 12. panta izriet, ka dalībvalstīm savās tiesību sistēmās ir jāpieņem valsts tiesību normas, kas vajadzīgas, lai visas darba ņēmējas, kas uzskata, ka viņu tiesības ir aizskartas, jo nav izpildītas šīs direktīvas prasības, varētu celt prasību tiesā un/vai saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi izmantot citu kompetentu iestāžu palīdzību. Turklāt Direktīvas 92/85 10. panta 3. punktā ir īpaši paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai strādājošas grūtnieces, sievietes, kas strādā pēcdzemdību periodā, un strādājošas sievietes, kas baro bērnu ar krūti, aizsargātu no tādas atlaišanas sekām, kas saskaņā ar 1. punktu ir nelikumīga ( 37 ).

61. Saskaņā ar judikatūru arī attiecībā uz Direktīvas 92/85 12. pantu, tāpat kā tas tika iepriekš izklāstīts attiecībā uz Direktīvas 76/207 6. pantu, ir noteikts, ka, lai gan dalībvalstīm nav pienākuma veikt konkrētus pasākumus, tomēr izvēlētajam pasākumam ir jābūt tādam, lai nodrošinātu reālu un efektīvu tiesību aizsardzību ( 38 ).

62. Dalībvalstīm katrā ziņā ir jānodrošina efektīva šo tiesību aizsardzība ( 39 ). Attiecībā uz šo ir jāatgādina, ka dalībvalstu pienākums, kas izriet no direktīvas, sasniegt tajā paredzēto rezultātu, kā arī dalībvalstu pienākums atbilstoši EKL 10. pantam veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus, kas ir piemēroti šī pienākuma izpildes nodrošināšanai, attiecas uz visām šo valstu iestādēm, tostarp tiesu iestādēm atbilstoši to kompetencei ( 40 ). Faktiski valsts tiesām tiek īpaši uzlikts pienākums nodrošināt tiesisko aizsardzību, kas lietas dalībniekiem izriet no Kopienu tiesību normām, un garantēt to pilnīgu piemērošanu ( 41 ). Turklāt Tiesa jau ir norādījusi, ka līdzvērtības un efektivitātes prasības, kurās ir izteikts vispārējais dalībvalstu pienākums nodrošināt indivīdu tiesību aizsardzību tiesās, attiecas arī uz to tiesu noteikšanu, kurām ir kompetence izskatīt prasības, kas pamatotas ar šīm tiesībām ( 42 ). Faktiski minēto prasību neievērošana šajā līmenī tāpat kā to neizpildīšana procesuālās kārtības noteikšanas līmenī pēc sava rakstura apdraud efektīvas aizsardzības tiesā principu ( 43 ).

63. Attiecībā uz šīm skaidrajām norādēm rodas pamatīgas šaubas par iespējām efektīvi celt prasību saskaņā ar attiecīgajām valsts tiesību normām, lai uzteikumu, kas pārkāpj Direktīvas 92/85 normas, atzītu par spēkā neesošu. Šķiet ( 44 ), ka pastāv tikai īpaša paātrinātā tiesvedība, kurā Darba lietu tiesas priekšsēdētājs izskata lietu vienpersoniski un kuras ietvaros tiek veikta kopēja, nepadziļināta pārbaude ( 45 ), nevis tiesvedība par lietas būtību tiesas palātā ( 46 ). Turklāt no Pontēnas pirmās prasības iznākuma ( 47 ) var secināt, ka eksistē ļoti šauri un formāli priekšraksti, kuru neievērošana var izraisīt pat prasības noraidīšanu. Tā Pontēnas pirmā prasība, kurā acīmredzot nebija norādīts precīzs piekritīgās tiesas nosaukums, šķiet tika noraidīta nepiekritības dēļ, jo viņas prasību vienas un tās pašas tiesas ietvaros nebija iespējams nodot tiesnesim, kurš ir kompetents to izskatīt ( 48 ). Abi šie aspekti — īpašā tiesvedība un nepieciešamība pārmēru precīzi norādīt piekritīgās tiesas nosaukumu — prasa īpašas juridiskās zināšanas, kas ir [pārmēru] augsts [prasību] slieksnis, kas jāizpilda prasības iesniedzējam. Turpretī aizsardzību pret nepamatotu atlaišanu var uzskatīt par efektīvu tikai tad, ja strādājoša grūtniece var iesniegt sūdzību, proti, prasību, kas neatbaida ar savu sarežģīto procedūru vai neizdevīgo pierādīšanas pienākumu ( 49 ). Šajā lietā redzamais prasību slieksnis, lai īstenotu savas tiesības, ir vēl jo augstāks, ja prasītāji un prasītājas pirmās instances tiesvedībā darba lietu tiesās, kā, piemēram, Luksemburgā ( 50 ), var piedalīties bez juridiskās palīdzības un tādēļ viņi var balstīties uz to, ka viņiem netiks piemērotas pārmērīgi augstas formālas prasības. Šī situācija šajā lietā sīkāk nav jāapskata, jo tas nav tiešs prejudiciālā jautājuma priekšmets.

64. Pretēji Pontēnas paustajam mutvārdu procedūrā Tiesā es uzskatu, ka strādājoša grūtniece prasības par aizsardzību pret atlaišanu ietvaros nevar no Direktīvas 92/85 atvasināt — lai tiktu ņemts vērā Direktīvas piektajā apsvērumā izceltais veselības aizsardzības aspekts ( 51 ) —, ka viņai ir jābūt izvēles iespējai starp prasību par [uzteikuma] atzīšanu par spēkā neesošu un prasību ar zaudējumu atlīdzību ( 52 ).

65. Kā jau iepriekš tika izklāstīts ( 53 ), dalībvalstīm ne no Direktīvas 76/207 6. panta, ne arī no Direktīvas 92/85 12. panta neizriet pienākums veikt konkrētus pasākumus. Abās direktīvās nav konkrētas norādes attiecībā uz piekritīgās tiesas noteikšanu un prasību procesuālajiem aspektiem. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja attiecīgajā jautājumā nav Kopienu tiesiskā regulējuma, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un jāparedz sīki procesuāli noteikumi prasībām, kas paredzētas, lai aizsargātu tiesības, kuras attiecīgajām personām ir noteiktas Kopienu tiesībās ( 54 ).

66. Tam nevar pretnostatīt arī Direktīvas 76/207 6. pantu, jo no šī panta nav iespējams atvasināt neko par iespējām celt prasības.

67. Tādēļ attiecībā uz trešo prejudiciālo jautājumu pretēji Pontēnas viedoklim no Direktīvas 92/85 normām nav iespējams atvasināt norādes par konkrētām iespējām celt prasību, šajā lietā — prasību par zaudējumu atlīdzību.

3) Dalībvalstu paredzētās iespējas celt prasības un vienlīdzīgas attieksmes princips

68. Iesniedzējtiesas trešais prejudiciālais jautājums attiecas konkrēti uz Direktīvas 76/207 2. pantu un līdz ar to uz vienlīdzīgas attieksmes principu. Iesniedzējtiesa salīdzina strādājošu grūtnieču iespējas celt prasības, ja darba līgumu ir uzteicis darba devējs, ar vispārējām, valsts tiesību aktos paredzētām iespējām celt prasības, ja darba līgumu ir uzteicis darba devējs.

69. Tātad ir jāpārbauda, vai vienlīdzīgas attieksmes princips, ņemot vērā, ka valsts tiesību aktos, ja darba līgumu ir uzteicis darba devējs, ir paredzētas vispārējas tiesības celt prasību par zaudējumu atlīdzību, pieļauj, ka šāda veida prasību atlaišanas gadījumā var celt arī strādājoša grūtniece.

a) Par atbilstošā diskriminācijas pārbaudes kritērija noteikšanu

70. Vispirms ir jānoskaidro, kāds diskriminācijas pārbaudes kritērijs ir jāpiemēro, proti, ir jāizanalizē, vai situācijā, kāda ir pamata lietā, runa, iespējams, var būt par tiešu vai netiešu diskrimināciju.

71. Jautājums par atbilstošo pārbaudes kritēriju ir nozīmīgs vairāku apstākļu dēļ. Kā izriet no Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta otrā ievilkuma, netiešas diskriminācijas idejas pamatā ir uz grupu vērsta darbība, ko izsaka jau vārda “personas” lietojums daudzskaitlī. Turklāt netiešas diskriminācijas pārbaude notiek divos posmos: pirmajā posmā tiek pārbaudīts, vai bijusi mazāk labvēlīga attieksme, un otrajā posmā tiek pārbaudīts atbildētāja ( 55 ) iespējami izklāstītais attaisnojums.

72. Turpretī saskaņā ar Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta definīciju tieša diskriminācija ir jāpārbauda pilnīgi citādāk. Jau mazāk labvēlīga attieksme pret vienu atsevišķu personu salīdzinājumā ar attieksmi pret kādu citu — šajā gadījumā Direktīvas 76/207 ietvaros pretējā dzimuma personu — ir nozīmīga, turklāt atšķirībā [no netiešas diskriminācijas] blakus “reālai” citai personai tagadnē vai pagātnē ( 56 ) ir pieļaujama arī “hipotētiskas” personas ( 57 ) esamība ( 58 ). Otra būtiska atšķirība salīdzinājumā ar netiešas diskriminācijas analīzi ir tā, ka tiešas diskriminācijas gadījumā netiek veikta iespējamā attaisnojuma pārbaude, tātad tiešas diskriminācijas gadījumā procedūrai ir tikai viens posms ( 59 ). Tas skaidri izriet no direktīvas teksta, jo Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta otrajā ievilkumā ir paredzēta attaisnojuma pārbaude, bet 2. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā tāda nav paredzēta. Atbilstoši tam tiešai diskriminācijai dzimuma dēļ nevar būt attaisnojuma. Attiecībā uz šāda veida diskrimināciju izņēmums var pastāvēt tikai tad, ja direktīvā tas skaidri paredzēts, kā tas ir, piemēram, Direktīvas 76/207 2. panta 6. punktā ( 60 ).

b) Tieša diskriminācija

73. Tiesa pastāvīgajā judikatūrā ir izklāstījusi, ka darba ņēmējas atlaišana grūtniecības dēļ ( 61 ) ir tieša diskriminācija dzimuma dēļ ( 62 ), jo atlaišana šajos periodos var skart tikai sievietes ( 63 ).

74. Tāpat attiecībā uz situāciju, kāda ir šajā lietā, ir jāsecina, ka atlaišanas aizlieguma normas, kurās ir ietverts aizliegums atlaist grūtniecības laikā, var attiekties tikai uz sievietēm un tādēļ šīs normas ir jāizvērtē, balstoties uz tiešas diskriminācijas kritērijiem.

c) Mazāk labvēlīga attieksme

75. Tādēļ saskaņā ar Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta pirmo ievilkumu ir jājautā, vai attieksme pret tādu personu, kāda ir prasītāja pamata lietā, ir mazāk labvēlīga dzimuma dēļ, nekā attieksme pret kādu citu personu ir, ir bijusi vai būtu bijusi līdzīgā situācijā.

76. Savā līdzšinējā judikatūrā par diskrimināciju grūtniecības laikā — kas attiecās uz iepriekšējo Direktīvas 76/207 redakciju, kurā nebija iekļauta skaidra tiešās diskriminācijas definīcija, — Tiesa nevienā gadījumā šo situāciju nav salīdzinājusi ar tādu pašu situāciju, kurā būtu iesaistīts vīrietis ( 64 ). Tas tādēļ, ka grūtniecību nav iespējams attiecināt uz pretējā dzimuma personu, kura attiecībā uz šo apstākli atrastos tieši salīdzināmā situācijā ( 65 ).

77. Ja turpretī “salīdzināmas situācijas” priekšnoteikums situācijā, kāda ir šajā lietā, tiek attiecināts tikai uz “darba devēja uzteikumu un pret to vērstu prasību” un nevis uz “grūtniecību”, tad, protams, ir iespējams salīdzinājums Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta pirmā ievilkuma izpratnē.

78. Sieviete situācijā, kādā ir prasītāja pamata lietā, saskaņā ar valsts aizsardzības pret atlaišanu tiesību normu, kas grūtniecības laikā atlaistai strādājošai grūtniecei nedod tiesības celt prasību par zaudējumu atlīdzību, kādas citos vispārējos gadījumos ir vīriešiem un sievietēm, tiek nostādīta mazāk labvēlīgā situācijā, proti, pat īpaši nelabvēlīgā situācijā. Turklāt nav nepieciešams, lai visiem citiem darba ņēmējiem būtu minētā iespēja, jo saskaņā ar Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta pirmo ievilkumu salīdzinājumam pietiek pat ar vienu pretējā dzimuma personu.

79. Es nevaru piekrist atbildētāja pamata lietā mutvārdu procesā paustajam argumentam, ka nepastāv īpaši nelabvēlīga situācija, ja, nepastāvot iespējai celt prasību par zaudējuma atlīdzību, paliek tikai iespēja atjaunot darba attiecības, kam ilgtermiņā esot jādod priekšroka. Līdz ar to, ja [strādājošām grūtniecēm] salīdzinājumā ar pārējiem darba ņēmējiem nepastāv iespēja celt prasību par zaudējuma atlīdzību, viņām samazinās iespējas pieņemt patstāvīgus lēmumus, kas principā ir jāuzskata par diskrimināciju.

80. Jānorāda, ka arī tad, ja ir paredzēta tikai un vienīgi prasība atzīt [uzteikumu] par spēkā neesošu, nav izslēgta iespēja vienoties par brīvprātīgu darba vietas atstāšanu, saņemot kompensāciju. Turpretī prasība par zaudējumu atlīdzību ietver tiesā īstenojamas un izpildāmas tiesības.

81. Attiecībā uz mazāk labvēlīgu attieksmi ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka detalizēti procesuālie noteikumi prasībām, kas paredzētas, lai aizsargātu tiesības, kuras attiecīgajām personām ir noteiktas Kopienu tiesībās, nedrīkst būt nelabvēlīgāki par noteikumiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām valsts teritorijā (līdzvērtības princips), ne arī padarīt par neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, kas piešķirtas ar Kopienu tiesību sistēmu (efektivitātes princips) ( 66 ).

82. Ir jāveic visi piemērotie pasākumi, lai nodrošinātu Kopienu tiesību piemērojamību un iedarbību ( 67 ). Kā Tiesa jau vairākkārt ir atzīmējusi, izvēloties adekvātu risinājumu direktīvas mērķa sasniegšanai, dalībvalstīm ir jāraugās, lai Kopienu tiesību pārkāpumi tiktu sodīti, piemērojot tādus pašus materiālos un procesuālos nosacījumus kā tie, kas ir piemērojami pēc rakstura un nozīmes līdzīgiem valsts tiesību pārkāpumiem ( 68 ).

83. Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka strādājošas grūtnieces apstākļos, kādi ir pamata lietā, var izvēlēties starp prasību atzīt uzteikumu par spēkā neesošu (ko prasa Direktīva 92/85) un prasību par zaudējumu atlīdzību (kas izriet no vienlīdzīgas attieksmes principa, kas jāievēro attiecībā uz valsts tiesību normām par aizsardzību pret atlaišanu).

d) Starpsecinājumi

84. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta pirmais ievilkums apstākļos, kādi ir pamata lietā, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja valsts likumdevējs vispārīgi paredz iespēju celt prasību par zaudējumu atlīdzību darbiniekiem, kuriem darba devējs uzteicis darba līgumu, šādai iespējai ir jāpastāv arī strādājošai grūtniecei, kura atlaista grūtniecības laikā.

E — Par pirmā un otrā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu — termiņa paziņojumam par grūtniecību noteikšana

85. Ar pirmā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 92/85 10. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem ir saderīgs Code du Travail L. 337-1. panta 1) punkta otrajā daļā paredzētais astoņu dienu termiņš, kura laikā darba devējs ir jāinformē par grūtniecību.

86. Gadījumā, ja uz pirmā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu tiek atbildēts apstiprinoši, tad ar otrā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai šāds astoņu dienu termiņš ir uzskatāms par pārāk īsu, lai ļautu strādājošai grūtniecei, kas atlaista grūtniecības laikā, izmantot savas tiesības tiesā.

87. Saskaņā ar Direktīvas 92/85 2. panta a) punkta definīciju strādājoša grūtniece šīs direktīvas izpratnē ir “strādājoša grūtniece, kas informē darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai valsts praksi”. Direktīvas 92/85 10. panta 1. punkts attiecībā uz atlaišanas aizliegumu skaidri norāda uz šo definīciju, jo tajā ir noteikts, ka “dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu 2. pantā definēto darbinieču atlaišanu”.

88. No Komisijas ziņojuma par Direktīvas 92/85 īstenošanu izriet, ka vairumā dalībvalstu darba ņēmējai ir jāinformē darba devējs par savu grūtniecību vai to, ka viņa ir nesen dzemdējusi vai baro bērnu ar krūti. Tikai pēc šī paziņojuma veikšanas uz sievieti var attiecināt minētās aizsardzības normas ( 69 ).

89. Tas, ka šāds paziņojums par grūtniecību ir priekšnoteikums, lai faktiski varētu atsaukties uz Direktīvas 92/85 aizsardzības noteikumiem, ir loģisks attiecībā uz direktīvas noteikumiem, saskaņā ar kuriem, lai tiktu atzīta aizsardzības pienākuma stāšanās spēkā un faktiski varētu piemērot aizsardzības pasākumus, piemēram, attiecīgajām sievietēm nelikt veikt nakts darbu ( 70 ) vai aizliegt pakļaut zināmu faktoru vai darba apstākļu iedarbībai ( 71 ), darba devējam ir jāzina par grūtniecību.

90. Tomēr man ir šaubas par to, vai nepaziņošanas par grūtniecību sekas bez jebkādiem izņēmumiem būtu, ka aizliegums atlaist strādājošas grūtnieces vairs nebūtu spēkā ( 72 ). Piemēram, šādā situācijā ir iedomājama sieviete, kurai atlaišanas brīdī vai arī, iespējams, valsts tiesībās noteiktā pagarinātā paziņošanas termiņa laikā, kā šajā lietā, nebija zināms, ka viņa ir stāvoklī. Manas šaubas balstās it īpaši uz to, ka Direktīvas 92/85 apsvērumos ir noteikts ļoti plašs strādājošu grūtnieču, sieviešu, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošu sieviešu, kas baro bērnu ar krūti, aizsardzības apjoms, turklāt būtiska loma ir arī veselības aizsardzībai ( 73 ). Pēc manām domām, šo plašo aizsardzību attiecībā uz atlaišanas aizliegumu praktiski nevar ierobežot ar neveiktu paziņojumu par grūtniecību it īpaši un katrā ziņā tad, ja strādājošā grūtniece pati nav zinājusi par savu grūtniecību. Kā tas izriet no Luksemburgas valdības izklāsta, tad līdzīgs uzskats šajā lietā, šķiet, tiek izmantots arī valsts tiesībās, proti, Luksemburgas judikatūrā ( 74 ). Šie apsvērumi tomēr nav sīkāk jāapskata, jo šajā lietā trūkst ar lietu saistītu pieturas punktu.

91. Tomēr ir jāatgādina, ka Direktīvas 92/85 2. panta a) punkta definīcija, uz ko atlaišanas aizliegumā atsauce izdarīta direktīvas 10. pantā, attiecībā uz paziņojumu darba devējam par grūtniecību norāda uz valsts tiesību aktiem un/vai valsts praksi.

92. Luksemburgas tiesību norma Code du travail L. 337-1. pantā ( 75 ) piešķir darba ņēmējai papildu termiņu, lai tā varētu paziņot darba devējam par pastāvošo grūtniecību, tomēr tikai gadījumā, ja darba līgums ir uzteikts pirms medicīniski konstatētas grūtniecības. Šis papildu termiņš ( 76 ) ir astoņas dienas, sākot no uzteikuma saņemšanas, un tādēļ ir labvēlīgāks strādājošai grūtniecei, nekā tas noteikts attiecīgajā Direktīvas 92/85 2. panta a) punkta definīcijā.

93. Jāteic, ka pretēji tam, kā liek domāt pirmā prejudiciālā jautājuma formulējums, saskaņā ar valsts tiesību normām [iespēja] celt prasību tiesā nav viennozīmīgi atkarīga no šeit apskatāmā paziņošanas pienākuma ievērošanas. Pēc manām domām, šis formulējums ir jāsaprot tā, ka iesniedzējtiesa ar savu prejudiciālo jautājumu netieši norāda, ka šī paziņošanas pienākuma ievērošana ietekmē aizsardzību pret atlaišanu un līdz ar to netieši arī iespējamās prasības iznākumu. Turklāt šeit runa visdrīzāk ir nevis par aizsardzības pret atlaišanu prasības pieņemamību, bet gan par tās pamatotību.

94. Balstoties uz līdzšinējo informāciju, gadījumā, kāds ir pamata lietā, es nevaru saskatīt iemeslu, lai, ņemot vērā Direktīvas 92/85 2. panta a) punkta definīcijas tekstu, uz ko skaidri atsaucas Direktīvas 92/85 10. pants, apstrīdētu valsts tiesībās paredzētā papildu termiņa ilgumu. Arī saistībā ar Direktīvas 92/85 12. pantu, kas ietver tiesību aizsardzības normas, apstākļos, kādi ir šīs lietas pamatā, es nesaskatu Kopienu tiesību pārkāpumu.

95. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz pirmā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/85 10. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie apstākļos, kādi ir pamata lietā, neaizliedz iepriekš noteiktu astoņu dienu termiņu, kura laikā darba devējs ir jāinformē par pastāvošu grūtniecību.

F — Par pirmā un otrā prejudiciālā jautājuma otro daļu — termiņa prasības celšanai noteikšana

96. Ar pirmā prejudiciālā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 92/85 10. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem ir saderīgs Luksemburgas Code du Travail L. 337-1. panta 1) punkta ceturtajā daļā paredzētais piecpadsmit dienu termiņš, kura laikā ir jāceļ prasība tiesā un kura neievērošana noved pie prasības noraidīšanas.

97. Visbeidzot, iesniedzējtiesa, ja uz pirmā prejudiciālā jautājuma otro daļu tiek atbildēts apstiprinoši, būtībā ar otrā prejudiciālā jautājuma otro daļu vēlas noskaidrot, vai šāds piecpadsmit dienu termiņš prasības celšanai ir uzskatāms par pārāk īsu, lai ļautu strādājošai grūtniecei, kas atlaista grūtniecības laikā, aizstāvēt savas tiesības tiesā.

98. Vispirms es vēlētos uzsvērt, ka iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav skaidri paudusi, vai šis prasības celšanas termiņš, pēc iesniedzējtiesas domām, ir saistīts tikai ar iespēju celt prasību par [uzteikuma] atzīšanu par spēkā neesošu, kas šajā lietā jau ir beigusies ar galīgu lēmumu, vai arī šis termiņš var būt nozīmīgs attiecībā uz iespēju celt prasību par zaudējumu atlīdzību. Tā kā pēdējo minēto pilnībā izslēgt nevar, tad, manuprāt, ir lietderīgi sniegt uz to atbildi.

1) Par prekluzīvo termiņu vispārīgu pieņemamību prasībā, pamatojoties uz Kopienu tiesībām

99. Direktīvā 92/85 nav norādes par to, vai dalībvalstis drīkst paredzēt prekluzīvu termiņu tiesībām aizsargāt sevi pret atlaišanu grūtniecības laikā.

100. Kā zināms, Tiesa pamatā balstās uz to, ka valsts prekluzīvie un noilguma termiņi kā tiesiskās drošības principa piemērošanas gadījums atbilst Kopienu tiesībām, ja, nosakot šos termiņus, tiek ievēroti vispārīgie Kopienu tiesību principi ( 77 ).

101. Attiecībā uz šiem vispārīgajiem principiem šādiem termiņiem ir jāatbilst iepriekš minētajiem līdzvērtības un efektivitātes principiem ( 78 ), it īpaši tie nedrīkst būt mazāk labvēlīgi kā līdzīgu valsts tiesību prasību gadījumā un tie nedrīkst būt tādi, kas padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas. Šo tiesību būtību nedrīkst aizskart ( 79 ).

102. Turklāt saskaņā ar šo judikatūru Direktīvas 2002/73 19. apsvērumā ( 80 ) ir noteikts, ka valsts tiesību normas attiecībā uz lietu ierosināšanas termiņiem ir pieļaujamas tiktāl, ciktāl tās nav mazāk labvēlīgas par normām, kurās paredzēti termiņi līdzīgām lietām, kuras ir valstu kompetencē, un ka tās nepadara par faktiski neiespējamu īstenot tiesības, kas piešķirtas ar Kopienu tiesību aktiem.

2) Apsvērumi attiecībā uz faktoriem, kam varētu būt nozīme, nosakot termiņus prasības celšanai uzteikuma gadījumā

103. Dalībvalstīs nav vienotu principu, nosakot termiņus prasības celšanai uzteikuma gadījumā. Pēc manām domām, nosakot šāda termiņa ilgumu, ir jāņem vērā dažādi faktori. Ir jāuzsver, ka prasības celšanas termiņu jēga ir atbilstošā laika periodā radīt tiesisko drošību.

104. It īpaši tad, ja prasības par aizsardzību pret atlaišanu rezultāts ir darba vietas saglabāšana, proti, darba attiecību atjaunošana un turpināšana, jāievēro, ka no uzņēmuma viedokļa un arī darbā atjaunojamās personas interesēs ir atbilstošā periodā noskaidrot, vai darba attiecības patiešām ir izbeigtas ( 81 ). Pārāk garš prasības celšanas termiņš šādos gadījumos var būt problemātisks, jo parasti darba procesa nodrošināšana prasa, lai uzņēmumā ļoti ātri tiktu radīta tiesiskā drošība un skaidrība par atsevišķu darba vietu aizpildīšanu. Ja turpretī prasības par aizsardzību pret atlaišanu rezultāts nav darba attiecību saglabāšana, bet gan to izbeigšana, izmaksājot kompensāciju, tad ir pieņemams arī daudz garāks prasības celšanas termiņš.

105. Kā vēl vienu elementu, izvērtējot termiņu prasības celšanai uzteikuma gadījumā, es vēlētos minēt savlaicīgu piekļuvi juridiskajām konsultācijām. Ja kādas [valsts] tiesību sistēmā prasības celšanai parasti ir paredzētas vairākas nedēļas vai mēneši un tikai dažos īpašos izņēmuma gadījumos šie prasības celšanas termiņi ir ļoti īsi, tad visdrīzāk tas ir saistīts ar situāciju, ka attiecīgās valsts tiesu sistēma nav pielāgota adekvātai darbībai tik īsu termiņu ietvaros un, piemēram, ir ļoti grūti īsā laikā saņemt advokāta konsultācijas, turklāt tā, lai vēl atliktu pietiekami daudz laika prasības sastādīšanai un iesniegšanai ( 82 ). Pretēja situācija ir to [valstu] tiesu sistēmā, kurās, piemēram, attiecībā uz visām prasībām par aizsardzību pret atlaišanu ir paredzēti īsi prekluzīvie termiņi un šādu termiņu ievērošana, ieskaitot juridiskās konsultācijas, ir kļuvusi par visas tiesu sistēmas rutīnu. Pēdējā minētajā gadījumā sabiedrības un līdz ar to potenciālo prasības cēlēju informētība par īsajiem termiņiem ir daudz lielāka nekā personām to valstu tiesu sistēmās, kur īsie termiņi ir paredzēti tikai izņēmuma gadījumos.

106. Turklāt nedrīkst aizmirst arī to, ka saprātīgam termiņam ir jābūt noteiktam tā, lai tiesisko palīdzību varētu arī faktiski saņemt un lai atlaistai personai būtu iespējams iegūt informāciju par tās vispārējo situāciju un nepieciešamības gadījumā par nākotnes izredzēm darba tirgū, lai, balstoties uz iegūto informāciju, persona varētu apsvērt, kādu prasību celt.

107. Turklāt es vēlētos atzīmēt, ka strādājošas grūtnieces atlaišana, kā to jau norāda Direktīvas 92/85 piecpadsmitais apsvērums, ir īpašs gadījums. Direktīva aizliedz atlaist sievietes attiecīgajā laikā, it īpaši ņemot vērā, kādas negatīvās sekas šāds uzteikums rada strādājošas grūtnieces (kā arī sievietes, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošas sievietes, kas baro bērnu ar krūti) fiziskajai un garīgajai veselībai. Arī šis apsvērums, kas balstās uz atlaišanas aizliegumu grūtniecības laikā, būtu jāņem vērā, nosakot termiņus.

3) Valsts tiesībās paredzētais piecpadsmit dienu termiņš prasības celšanai

108. Ievērojot gan tikko izklāstīto efektīvas tiesību aizsardzības principu ( 83 ), gan arī līdzvērtības un efektivitātes principu ( 84 ), man rodas būtiskas šaubas par to, vai valsts tiesībās paredzētais piecpadsmit dienu termiņš prasības celšanai, ja atlaišana notikusi grūtniecības laikā, atbilst Kopienu tiesībām.

109. Piecpadsmit dienu, tātad divu nedēļu, termiņš varētu būt pārāk īss, lai apjaustu situāciju, saņemtu konsultāciju un nepieciešamības gadījumā izveidotu un iesniegtu prasību. Papildus maniem iepriekš paustajiem apsvērumiem ( 85 ) attiecībā uz parasto procedūru valsts tiesību aizsardzības sistēmā ir jāpiemin, ka Luksemburgas tiesībās aizsardzībai pret atlaišanu, šķiet, ir paredzēts vispārīgs trīs mēnešu termiņš prasības celšanai, ja prasības mērķis ir nevis piespriest atjaunot darba attiecības, bet gan piespriest samaksāt zaudējumu atlīdzību. Nevar izslēgt, ka šī parastā trīs mēnešu termiņa sekas ir tādas, ka tiesu sistēma kopumā, iespējams, nespēj adekvāti reaģēt uz tik īsu termiņu, kāds tas ir šajā lietā.

110. Turklāt ir jāņem vērā, ka no lietas materiāliem izriet ( 86 ), ka termiņu sāk aprēķināt nevis no rakstiskā uzteikuma saņemšanas brīža, bet gan no nosūtīšanas brīža, kas par sliktu strādājošai grūtniecei vēl vairāk samazina jau tā ļoti īso termiņu. Līdz ar to atlaistajai strādājošajai grūtniecei faktiski [prasības celšanai] atlikušais dienu skaits ir atkarīgs no pasta darbības ātruma, un šķiet, ka šajā termiņā tiek ieskaitītas ne tikai darba dienas. Tā visneizdevīgākajā situācijā, piemēram, kad ir vairākas svētku dienas Ziemassvētku un Jaunā gada svinību laikā, ir iedomājams, ka strādājošai grūtniecei paredzētais prasības celšanas termiņš samazinās līdz nedaudzām dienām.

111. Tālāk es vēlētos norādīt, ka no lietas materiāliem izriet, ka darba devējam iespējamai apelācijas prasības iesniegšanai ir paredzēts ievērojami garāks termiņš, proti, 40 dienas no pirmās instances tiesas lēmuma saņemšanas ( 87 ). Šo ievērojami garāko termiņu neietekmē arī pasta darbības ātrums, jo termiņa atskaite sākas tikai no brīža, kad saņemts pirmās instances lēmums, un līdz ar to darba devējs šo termiņu var izmantot pilnībā.

4) Starpsecinājumi

112. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas pirmā prejudiciālā jautājuma otro daļu un otrā prejudiciālā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka, ja darba devējs ir uzteicis darbu strādājošai grūtniecei grūtniecības laikā, tad piecpadsmit dienu prekluzīvais termiņš, lai celtu prasību par aizsardzību pret atlaišanu, ja šī termiņa atskaite sākas jau no uzteikuma nosūtīšanas brīža, nav savienojams ar Direktīvas 92/85 10. un 12. pantu, ja šī termiņa ilgums pārkāpj efektīvas tiesību aizsardzības principu, kā arī līdzvērtības un efektivitātes principus.

VII — Secinājumi

113. Šo iemeslu dēļ es iesaku Tiesai uz Tribunal du Travail de et à Esch-sur-Alzette prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvas 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem, kas ir grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/73, 2. panta 2. punkta pirmais ievilkums tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja valsts tiesību aktos ir paredzēta vispārēja iespēja celt prasību par zaudējumu atlīdzību darba ņēmējiem, kuriem darba devējs uzteicis darba līgumu, tad šādai iespējai ir jāpastāv arī strādājošai grūtniecei, kurai darba devējs ir uzteicis grūtniecības laikā; 2) Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti, 10. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka apstākļos, kādi ir pamata lietā, tiem nav pretrunā iepriekš noteikts astoņu dienu termiņš darba devēja informēšanai par pastāvošu grūtniecību; 3) piecpadsmit dienu prekluzīvā termiņa prasības par aizsardzību pret atlaišanu iesniegšanai, kurš sākas jau no uzteikuma nosūtīšanas brīža, piemērošana gadījumā, kad darba devējs ir uzteicis darba attiecības grūtniecības laikā, nav saderīga ar Direktīvas 92/85 10. un 12. pantu, ja šī termiņa ilgums pārkāpj efektīvas tiesību aizsardzības principu, kā arī līdzvērtības un efektivitātes principus.

( 1 ) Oriģinālvaloda — vācu.

( 2 ) OV L 348, 1. lpp.

( 3 ) OV L 39, 40. lpp.

( 4 ) OV L 269, 15. lpp.

( 5 ) Dalībvalstis atbilstoši Direktīvas 2002/73 2. panta 1. punkta pirmajam teikumam (skat. iepriekš šo secinājumu 2. punktu un 4. zemsvītras piezīmi), vēlākais, līdz 2005. gada 5. oktobrim nodrošina, ka stājas spēkā normatīvie vai administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šo direktīvu, vai arī nodrošina, ka darba devēji un darba ņēmēji, vēlākais, līdz minētajam datumam ievieš vajadzīgos noteikumus, noslēdzot līgumus.

( 6 ) OV L 204, 23. lpp.

( 7 ) Jānorāda, ka pašlaik ir iesniegts priekšlikums [direktīvas] grozījumiem: Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko groza Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvu 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti, COM(2008) 637, galīgā redakcija.

( 8 ) Atbilstoši tam likumā paredzētie uzteikšanas iemesli ir saistīti ar personu, tās uzvedību vai uzņēmuma vajadzībām.

( 9 ) Šeit ir runa par vispārējiem personāla izvēles kritērijiem atlaišanas gadījumā, ko nosaka “comité mixte d’entreprise” (uzņēmuma kolēģija sabiedrībās ar vairāk nekā 150 darbiniekiem, kas paritāri sastāv no darba ņēmēju un darba devēju pārstāvjiem, skat. Putz, J. L. Luxemburgisches Arbeitsrecht, Luksemburga, 2006, 145. lpp., 474. punkts).

( 10 ) Līdz ar to noilguma termiņš tiek pagarināts vēl par diviem mēnešiem: Code du travail L. 124-5. panta 1) punktā ir noteikts, ka darba ņēmējs viena mēneša laikā no uzteikuma saņemšanas var prasīt darba devējam informāciju par uzteikuma iemesliem. Saskaņā ar Code du travail L. 124-5. panta 2) punktu darba devējam viena mēneša laikā pēc pieprasījuma saņemšanas ir jāsniedz atbilde. Ja pamatojums šī termiņa laikā netiek sniegts, tad uzteikums tiek uzskatīts par nelikumīgu. Code du travail L. 124-5. panta 3) punktā ir noteikts, ka darba ņēmējs, kurš nokavē Code du travail L. 124-5. panta 1) punktā noteikto termiņu, var pats ar jebkādiem līdzekļiem pierādīt, ka uzteikums ir nelikumīgs. Būtībā Code du travail L. 124-5. pantā ietverti noteikumi par atvieglotu pierādījumu sniegšanu nelikumīga uzteikuma gadījumā.

( 11 ) Pēc prasītājas sniegtās informācijas, kā tas izriet no dokumentiem, prasības pieteikums tika adresēts konkrēti “Monsieur le Président et [..] ses Assesseurs” ([Darba tiesas] priekšsēdētājam un tā piesēdētājiem).

( 12 ) Blakus parastajai tiesvedībai darba jautājumos pastāv arī paātrinātā tiesvedība (référé), kuras ietvaros Darba tiesas priekšsēdētājs izskata gadījumus, kas uzskatāmi par steidzamiem, proti, nepārsūdzamiem (iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais J. L. Putz, 477. lpp., 1718. punkts; Feyereisen, M. Droit du Travail, Luksemburga, 2007, 323. lpp.).

( 13 ) 1993. gada 2. augusta spriedums lietā C-271/91 Marshall (Recueil, I-4367. lpp.).

( 14 ) 2000. gada 16. maija spriedums lietā C-78/98 Preston u.c. (Recueil, I-3201. lpp.).

( 15 ) 1998. gada 1. decembra spriedums lietā C-326/96 Levez (Recueil, I-7835. lpp., 19. punkts).

( 16 ) 2007. gada 11. oktobra spriedums lietā C-460/06 Paquay (Krājums, I-8511. lpp., 52. punkts).

( 17 ) Uz to norāda arī Nebe, K. Betrieblicher Mutterschutz ohne Diskriminierung, Bāden-Bādene, 2006.

( 18 ) Šajā izpratnē skat. arī 1990. gada 8. novembra spriedumu lietā C-179/88 Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund (Recueil, I-3979. lpp., 13. punkts). Attiecībā uz šo skat. arī iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Paquay, 29. punkts.

( 19 ) Skat. arī Epiney, A., Freiermuth Abt, M. Das Recht der Gleichstellung von Mann und Frau in der EU, Bāden-Bādene, 2003, 177. lpp.

( 20 ) It īpaši attiecībā uz problēmām atrast darba vietu grūtniecības laikā skat. iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētos A. Epiney, M. Freiermuth Abt, 177. lpp., kā arī Barnard, C. EC Employment Law, 3. izdevums, Oksforda, 2006, 458. lpp. Attiecībā uz in vitro fertilizāciju un uzteikumu skat. arī 2008. gada 26. februāra spriedumu lietā C-506/06 Mayr (Krājums, I-1017. lpp., 40. un nākamie punkti).

( 21 ) Turpmāk teksta vieglākai lasāmībai valodas ziņā es koncentrēšos uz šajā lietā minētajām strādājošām grūtniecēm un nepiesaukšu direktīvā vēl minētās sievietes, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošas sievietes, kas baro bērnu ar krūti.

( 22 ) Pirmkārt, runa ir par sievietes bioloģiskā stāvokļa aizsardzību grūtniecības laikā un pēc tās un, otrkārt, īpašo saikni starp sievieti un tās bērnu pēcdzemdību periodā, attiecībā uz šo skat. arī 1998. gada 30. jūnija spriedumu lietā C-394/96 Brown (Recueil, I-4185. lpp., 17. punkts) un 2005. gada 1. februāra spriedumu lietā C-203/03 Komisija/Austrija (Krājums, I-935. lpp., 43. punkts).

( 23 ) Par Direktīvas 92/85 vadmotīvu skat. iepriekš 17. zemsvītras piezīmē minēto K. Nebe, 111. un nākamie punkti.

( 24 ) Skat. valsts tiesību normas šo secinājumu 17. punktā.

( 25 ) Skat. arī Schintgen, R. Droit du Travail, Luksemburga, 1996, 38. un nākamās lpp.; Schiltz, P., Putz, J. L. Droit du Travail — Mode d'emploi, 2. izdevums, Luksemburga, 2006, 137. un nākamās lpp.; iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto J. L. Putz, 301. un nākamās lpp., kā arī iepriekš 12. zemsvītras piezīmē minēto M. Feyereisen, 189. un nākamās lpp.

( 26 ) Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais J. L. Putz, 382. lpp., 1399. punkts. Šādas tiesiskās sekas ir paredzētas arī Francijas tiesību aktos, bet, piemēram, Vācijas, Austrijas, Somijas, Portugāles, Spānijas, Itālijas un Zviedrijas tiesību aktos principiāli ir noteikts, ja tiek konstatēts, ka uzteikums ir (sociāli) nepamatots, proti, nelikumīgs, tad uzteikums nav spēkā (Laurent-Merle, I., Le licenciement individuel dans les quinze états membres de l'Union Européenne, Vilnēvadaska, 2006, 225. un 226. lpp.).

( 27 ) Iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais J. L. Putz, 382. lpp., 1400. punkts.

( 28 ) Skat. iepriekš 25. zemsvītras piezīmē minēto P. Schiltz, J. L. Putz, 139. lpp., izklāstu, no kura izriet, ka uzteikuma atzīšana par spēkā neesošu ir iespējama tikai dažos atsevišķos gadījumos: uzsakot darbu grūtniecības laikā vai īsi pēc dzemdībām, kā arī bērna kopšanas atvaļinājuma laikā, uzsakot darbu arodbiedrību pārstāvjiem un darbiniekiem, kuri uzņēmuma ietvaros ir pazemināti amatā.

( 29 ) Skat. šo secinājumu 26. punktu, saskaņā ar kuru Pontēna nepārsūdzēja 2007. gada 30. martaTribunal du Travail de et à Esch-sur-Alzette spriedumu. Nav arī nekādas informācijas par to, vai būtu bijis iespējams iesniegt šādu pārsūdzību lēmuma uzdot prejudiciālus jautājumus brīdī.

( 30 ) Attiecībā uz šo skat. manus izklāstus šo secinājumu 63. punktā.

( 31 ) Attiecībā uz Luksemburgas valdības argumentu, ka arī situācijā, kāda ir šajā lietā, ir iespējams celt prasību par zaudējumu atlīdzību, skat. tālāk šo secinājumu 56. punktu.

( 32 ) Toreiz Direktīvas 76/207 6. pantā bija noteikts: “Dalībvalstis savās valsts tiesību sistēmās ievieš vajadzīgos pasākumus, lai visas personas, kas uzskata, ka viņām nodarīts kaitējums, jo nav piemērots vienlīdzīgas attieksmes princips saskaņā ar 3., 4. un 5. pantu, varētu celt prasību tiesā pēc tam, kad tās izmantojušas iespēju griezties pēc palīdzības citās kompetentajās iestādēs”.

( 33 ) Skat. spriedumus iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Marshall, 22. punkts, un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Paquay, 43. punkts.

( 34 ) Skat. spriedumus iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Marshall, 42. punkts, un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Paquay, 45. punkts.

( 35 ) Tāpat Schiek, D., Gleichbehandlungsrichtlinien der EU — Umsetzung im deutschen Arbeitsrecht, publicēts Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2004, 873. un nākamās lpp., 877. lpp.

( 36 ) Šajā izpratnē skat. 1984. gada 10. aprīļa spriedumu lietā 14/83 von Colson un Kamann (Recueil, 1891. lpp., 15. punkts) un 2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C-268/06 Impact (Krājums, I-2483. lpp., 40. punkts).

( 37 ) Skat. arī iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Paquay, 47. punkts.

( 38 ) Skat. spriedumus iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Marshall, 24. punkts, un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Paquay, 45. un 49. punkts. Vispārīgi ir spēkā tas, ka, lai panāktu reāli vienlīdzīgas iespējas, attiecīgajam pasākumam ir reāli jāattur darba devējs no nelikumīgas darbības, kā arī pasākumam katrā ziņā jābūt adekvātam salīdzinājumā ar nodarīto kaitējumu, skat. iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Paquay, 45. un 49. punkts.

( 39 ) Skat. tikai 1997. gada 17. septembra spriedumu lietā C-54/96 Dorsch Consult (Recueil, I-4961. lpp., 40. punkts) un iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Impact, 45. punkts ar tālākām norādēm uz pastāvīgo judikatūru.

( 40 ) Spriedumi iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minētajā lietā von Colson un Kamann, 26. punkts, un iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Impact, 41. punkts.

( 41 ) 2004. gada 5. oktobra spriedums apvienotajās lietās no C-397/01 līdz C-403/01 Pfeiffer u.c. (Krājums, I-8835. lpp., 111. punkts) un iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Impact, 42. punkts.

( 42 ) Iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Impact, 47. punkts.

( 43 ) Iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Impact, 48. punkts.

( 44 ) Šo iespaidu apstiprināja 2009. gada 14. janvāra atklātajā tiesas sēdē paustie pamata lietas dalībnieku apsvērumi, turklāt atbildētāja puse uzsvēra, ka varot pastāvēt gadījumi, kuros tiesnesis arī paātrinātās tiesvedības ietvaros veic ne tikai kopējo, bet arī padziļināto pārbaudi, taču tika atzīts, ka tas nav formāli noteikts, bet gan atkarīgs no katra atsevišķā tiesneša lēmuma.

( 45 ) Skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto J. L. Putz, 478. lpp., 1722. punkts.

( 46 ) Skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto J. L. Putz, 481. lpp., 1728. punkts.

( 47 ) Attiecībā uz šo skat. iepriekš šo secinājumu 26. punktu.

( 48 ) Cita starpā esot minēts, ka šeit varētu būt pārkāptas pamattiesībās noteiktās tiesības uz aizstāvību (par šī principa nozīmi Kopienu tiesībās skat. Skouris, V., Kraus, D., Die Bedeutung der Grundfreiheiten und Grundrechte für das europäische Wettbewerbsrecht, publicēts G. Hirsch, F. Montag, F. J. Säcker (izdevēji), Europäisches Wettbewerbsrecht, Münchener Kommentar zum Europäischen und Deutschen Wettbewerbsrecht [Kartellrecht], 1. sējums, ievads, 385. punkts), kuras ir jāievēro situācijā, kad valsts tiesiskais regulējums (šajā lietā tiesību akts par strādājošu grūtnieču aizsardzību pret atlaišanu) ietilpst Kopienu tiesību (šajā lietā it īpaši Direktīvas 92/85) piemērošanas jomā (attiecībā uz šo skat. it īpaši 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C-81/05 Cordero Alonso (Krājums, I-7569. lpp., 35. punkts ar tālākām norādēm)).

( 49 ) Skat. arī Coester-Waltjen, D. Mutterschutz in Europa — Der Schutz der erwerbstätigen Frauen wahrend der Schwangerschaft und der Mutterschaft in der Mitgliedstaaten der Europäischen Gemeinschaften, Minhene, 1986, 177. lpp.

( 50 ) Luksemburgas Darba lietu tiesā principā nav obligāta advokāta pārstāvniecība, tādēļ darba ņēmēji un darba devēji var paši uzsākt tiesvedību un sevi pārstāvēt tiesā (iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētais J. L. Putz, 462. lpp. 1695. punkts). Arī citās dalībvalstīs vismaz pirmās instances tiesvedībā darba lietu tiesās nav paredzēta obligāta advokāta pārstāvniecība, piemēram, Grieķijā (Kerameos, K., Kerameus, G., Arbeitsrecht in Griechenland, publicēts M. Henssler, A. Braun (izdevēji), Arbeitsrecht in Europa, Ķelne, 2. izdevums, 2007, 506. lpp., 222. punkts) un Vācijā (Arbeitsgerichtsgesetz [Darba tiesas likuma] 11. pants, attiecībā uz šo skat. arī Koch, U., § 11 ArbGG Prozessvertretung, publicēts R. Müller-Glöge, U. Preis, I. Schmidt (izdevēji), Erfurter Kommentar zum Arbeitsrecht, Minhene, 9. izdevums, 2009, 2. punkts).

( 51 ) Direktīvas 92/85 pirmajā apsvērumā ir noteikts: “Līguma 118.a pantā paredzēts, ka Padome direktīvās nosaka minimālās prasības, lai, jo īpaši darba vidē, veicinātu uzlabojumus darbinieku drošībā un veselības aizsardzībā.” Un no piektā apsvēruma, atsaucoties uz 1989. gada 9. decembrī Strasbūrā pieņemto Kopienas Hartu par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām, izriet, ka ir jānodrošina pietiekami apstākļi veselības aizsardzībai un drošībai darba vidē visiem darbiniekiem.

( 52 ) Attiecībā uz šo Pontēna izklāstīja, ka varētu pastāvēt situācijas, kurās atgriešanās darbā varētu būt kaitīga veselībai, jo atlaišanas rezultātā varētu būt sagrauta uzticēšanās starp darba devēju un darba ņēmēju, it īpaši, ja atlaišana esot notikusi negodīgu iemeslu dēļ.

( 53 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 61. punktu.

( 54 ) Skat. tikai 1976. gada 16. decembra spriedumu lietā 33/76 Rewe-Zentralfinanz un Rewe-Zentral (Recueil, 1989. lpp., 5. punkts), kā arī iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Impact, 44. punkts ar tālākām norādēm uz pastāvīgo judikatūru.

( 55 ) Katrā atsevišķā gadījumā tas ir atbildētāja pienākums — tātad pamata lietā darba devēja uzdevums — sniegt attaisnojošus argumentus un nepieciešamības gadījumā arī pierādījumus (skat. arī 2000. gada 30. marta spriedumu lietā C-236/98 JämO (Recueil, I-2189. lpp., 53. un 62. punkts), kā arī 2001. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-381/99 Brunnhofer (Recueil, I-4961. lpp., 62. punkts)). Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/80/EK par pierādīšanas pienākumu diskriminācijas gadījumos, kas pamatojas uz dzimumu (OV 1998, L 14, 6. lpp.) 4. panta 1. punktā identiski kodificēts, ka pierādīšanas pienākums, kas sakrīt ar pienākumu izklāstīt visus apstākļus, šajā tiesvedības stadijā ir atbildētājam. Saskaņā ar Direktīvas 97/80 4. panta 2. punktu labvēlīgāki noteikumi attiecībā uz pierādījumiem ir paredzēti tikai prasītājiem.

( 56 ) Skaidri parāda vārdu “ir”, kā arī “ir bijusi” izvēle Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā.

( 57 ) Skaidri parāda vārdu “būtu bijusi” izvēle Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā.

( 58 ) Skat. arī iepriekš 35. zemsvītras piezīmē minēto D. Schiek, 874. lpp.

( 59 ) Tāpat iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētais A. Epiney, M. Freiermuth Abt, 31. un 32. lpp. Tiesas judikatūrā lietās par tiešu diskrimināciju dzimuma dēļ, kas tika skatītas pirms šeit minētās Direktīvas 76/207 2. panta 2. punkta redakcijas spēkā stāšanās, tomēr tika vismaz daļēji pārbaudīti attaisnojuma elementi, lai gan pārsvarā šī pārbaude beidzās ar negatīvu atbildi. Piemēri tam ir 2001. gada 4. oktobra spriedums lietā C-109/00 Tele Danmark (Recueil, I-6993. lpp., 28. punkts) un 2003. gada 27. februāra spriedums lietā C-320/01 Busch (Recueil, I-2041. lpp., 41.–46. punkts). Turklāt tiešas diskriminācijas gadījumā atšķirībā no netiešas diskriminācijas nevar būt runa par to, ka attaisnojuma ietvaros tiek pamatots, ka konstatēto mazāk labvēlīgo attieksmi izraisīja cits iemesls, nevis dzimums (tā par tiesību aktiem skat. Szyszczak, E., Community law on pregnancy and maternity, publicēts D. O’Keeffe, T. K. Hervey (izdevēji), Sex Equality Law in the European Union, 1996, 51. un nākamās lpp., 58. lpp.).

( 60 ) Direktīvas 76/207 2. panta 6. punktā ir noteikts: “Attiecībā uz darba iespējām, tostarp ar tām saistīto sagatavošanu, dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda attieksme, kuras pamatā ir ar dzimuma piederību saistīta īpašība, nerada diskrimināciju, ja attiecīgo profesionālo darbību rakstura dēļ vai kontekstā, kādā tās tiek veiktas, šāda īpašība veido patiesu un noteicošu profesionālo prasību, ar noteikumu, ka mērķis ir likumīgs un prasība ir samērīga.” Par atšķirībām starp attaisnojumu un izņēmumu skatīt arī iepriekš 59. zemsvītras piezīmē minēto E. Szyszczak, 58. lpp.

( 61 ) Attiecībā uz izteikumu “grūtniecības dēļ” (proti, “grūtniecības laikā”) judikatūrā par Direktīvu 76/207 ir jānorāda, ka atlaišanas aizliegums saskaņā ar Direktīvas 92/85 10. panta 1. punktu ir plašāks un neaptver tikai gadījumus, kuros atlaišana ir notikusi “grūtniecības dēļ” (vai attiecīgi dzemdību atvaļinājuma dēļ), bet gan visaptveroši ir aizliegta jebkāda veida atlaišana grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma “laikā” (“durante” spāņu valodas versijā, “during” angļu valodas versijā, “pendant” franču valodas versijā un “gedurende” nīderlandiešu valodas versijā), pat ja ir paredzēti izņēmumi, kā tas ir noteikts šī teikuma otrajā daļā (“izņemot ārkārtējus gadījumus, kas nav saistīti ar viņu stāvokli [..].”). Šīs atšķirības starp abu direktīvu atšķirīgajām aizsardzības jomām ir apskatītas judikatūrā — 2001. gada 4. oktobra spriedumā lietā C-438/99 Jiménez Melgar (Recueil, I-6915. lpp., 36. un 46. punkts) un iepriekš 59. zemsvītras piezīmē minētajā spriedumā lietā Tele Danmark, 25. un 26. punkts (skat. arī Schiek, D. Europäisches Arbeitsrecht, 2. izdevums, Bāden-Bādene, 2005, 216. un 217. lpp., 64. punkts). Šajā kontekstā dalībvalstu tiesību aktos ietvertais ar grūtniecību pamatotais atlaišanas aizliegums ir izteikts dažādi, proti, dažas dalībvalstis aizliedz atlaist grūtniecības “dēļ”, tas ir, “iemeslu dēļ”, bet daudzās citās dalībvalstīs nedrīkst atlaist grūtniecības “laikā” (skat. iepriekš 49. zemsvītras piezīmē minēto D. Coester-Waltjen, 148. un nākamās lpp., kā arī iepriekš 69. zemsvītras piezīmē minēto Komisijas ziņojumu par Direktīvas 92/85 īstenošanu, 15. lpp.).

( 62 ) Skat. it īpaši spriedumus iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund, 13. punkts, iepriekš 59. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Tele Danmark, 25. punkts, un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Paquay, 29. punkts. Par šo skat. arī iepriekš 59. zemsvītras piezīmē minēto E. Szyszczak, 52. lpp.

( 63 ) Iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Paquay, 29. punkts.

( 64 ) Skat., piemēram, iepriekš 18. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund, 1990. gada 8. novembra spriedumu lietā C-177/88 Dekker (Recueil, I-3941. lpp.), iepriekš 59. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Tele Danmark un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Paquay. Par tiesību normām skat. arī iepriekš 35. zemsvītras piezīmē minēto D. Schiek, 874. lpp.

( 65 ) Skat. arī Kokott, J., Zur Gleichstellung von Mann und Frau — Deutsches Verfassungsrecht und europäisches Gemeinschaftsrecht, publicēts Neue Juristische Wochenschrift, 1995, 1056. lpp., kā arī iepriekš 35. zemsvītras piezīmē minēto D. Schiek, 874. lpp.

( 66 ) Skat. iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Impact, 46. punkts ar tālākām norādēm uz pastāvīgo judikatūru.

( 67 ) 2001. gada 18. oktobra spriedums lietā C-354/99 Komisija/Īrija (Recueil, I-7657. lpp., 46. punkts).

( 68 ) Skat. 1989. gada 21. septembra spriedumu lietā 68/88 Komisija/Grieķija (Recueil, 2965. lpp., 24. punkts), iepriekš 68. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija, 46. punkts, 1997. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C-180/95 Draehmpaehl (Recueil, I-2195. lpp., 29. punkts) un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Paquay, 52. punkts.

( 69 ) Komisijas 1999. gada 15. marta ziņojums par Direktīvas 92/85 īstenošanu, COM(1999) 100, galīgā redakcija, kura 7. lpp. ir teikts: “Lai gan Apvienotajā Karalistē nepastāv vispārējs pienākums sniegt paziņojumu darba devējam, tomēr darba dēvējam nav jāveic riska izvērtējums, pirms viņš nav saņēmis paziņojumu. Arī Somijā, Beļģijā un Francijā paziņojuma sniegšana darba devējam nav vispārīgi likumā noteikts pienākums, tomēr no šāda paziņojuma izriet tiesības uz maternitāti un maternitātes aizsardzību. Spānijā maternitātes aizsardzības tiesību akti attiecas uz visām darba ņēmējām, kuru darba devējs zina par grūtniecību, pat ja viņš nav saņēmis oficiālu paziņojumu par to. Īrijā un Portugālē darba devējs par grūtniecību ir jāinformē rakstiski un viņš var pieprasīt uzrādīt ārsta apliecinājumu. Luksemburgā darba ņēmējai ierakstītā vēstulē ir jānosūta darba devējam ārsta apliecinājums par grūtniecību vai arī par to, ka viņa baro bērnu ar krūti. Austrijā par grūtniecību ir jāinformē darba inspekcija un darba devējs, turklāt darba devējs var pieprasīt uzrādīt ārsta apliecinājumu.”

( 70 ) Skat. Direktīvas 92/85 7. pantu.

( 71 ) Skat. Direktīvas 92/85 6. pantu.

( 72 ) Arī Komisija iepriekš 69. zemsvītras piezīmē minētajā ziņojumā, 22. lpp., saskatīja problēmas saistībā ar to, ka paziņošanas pienākums ierobežo Direktīvas 92/85 aizsardzības jomu. Attiecībā uz šo tiek minēts, ka, ja darba ņēmēja esot nepārprotami stāvoklī, bet par to nav oficiāli paziņojusi darba devējam, tad uz viņu neattiecas direktīvas piemērojamība personām. Komisija vēlas šo problēmu atrisināt nākotnē. Turklāt atsauce uz atsevišķu dalībvalstu praksi noved ne tikai pie atšķirīgu procedūru piemērošanas, bet arī noteiktos apstākļos pie būtiska direktīvā paredzētās aizsardzības ierobežojuma. Attiecībā uz minētajām ļoti atšķirīgajām procedūrām norāda arī iepriekš 19. zemsvītras piezīmē minētie A. Epiney, M. Freiermuth, 168. lpp., un iepriekš 17. zemsvītras piezīmē minētais K. Nebe, 141. lpp.

( 73 ) Skat. it īpaši Direktīvas 92/85 astoto apsvērumu (“Tā kā strādājošas grūtnieces, sievietes, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošas sievietes, kas baro bērnu ar krūti, daudzējādā ziņā uzskata par īpašu riska grupu un ir jāveic pasākumi attiecībā uz viņu drošību un veselības aizsardzību”), kā arī iepriekš šo secinājumu 11. punktā minēto piecpadsmito apsvērumu.

( 74 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 37. punktu: darba ņēmējai, kura faktiski nebija spējīga īstenot savas tiesības, it īpaši tādēļ, ka nebija pamanījusi savu grūtniecību, netiekot prasīts ievērot termiņus.

( 75 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 18. punktu.

( 76 ) Dažāda garuma papildu termiņi ir paredzēti arī Vācijas Gesetz zum Schutze der erwerbstätigen Mutter [Likums par mātes aizsardzību] (Mutterschutzgesetz — MuSchG, 2002. gada 20. jūlija paziņojuma redakcijā, BGBl. I, 2318. lpp., pēdējo reizi grozīts ar 2006. gada 5. decembra Likumu, BGBl. I, 2004, 2748. lpp.), Austrijas Mutterschutzgesetz [Likums par mātes aizsardzību] (MSchG, BGBl. Nr. 221/1979, pēdējo reizi grozīts ar BGBl. I Nr. 53/2007) un Francijas Code du travail [Darba kodekss] (kurā paredzēts piecpadsmit dienu termiņš, sākot no uzteikuma saņemšanas brīža, skat. Flichy, H., Gamet, L. Licenciement: Procédure — Indemnités — Contentieux, Parīze, 2005, 66. lpp.). Vācijas Mutterschutzgesetz 9. pantā noteiktajā atlaišanas aizliegumā ir teikts: “Sievietes atlaišana no darba grūtniecības laikā [..] nav pieļaujama, ja darba devējs atlaišanas brīdī zināja par grūtniecību vai par to ir ticis paziņots divu nedēļu laikā pēc uzteikuma saņemšanas. Šis termiņš nav saistošs, ja termiņa neievērošanas iemesls nav atkarīgs no sievietes un tā vēlāk nekavējoši veic paziņojumu.” Saskaņā ar Austrijas Mutterschutzgesetz 10. panta 2. punktu atlaišana nav spēkā, ja darba devējam par grūtniecību tiek paziņots piecu darba dienu laikā pēc uzteikuma izteikšanas, proti, saņemšanas. Šķiet, ka īpaši plaša aizsardzība bez speciāla papildu termiņa ir paredzēta Polijas tiesību normās (Kiedrowski, M. Kündigungsschutz im polnischen Arbeitsrecht — ein Strukturvergleich mit dem deutschen Recht, Hamburga, 2007, 273. lpp.).

( 77 ) Skat. it īpaši 1976. gada 16. decembra spriedumu lietā 33/76 Rewe-Zentralfinanz un Rewe-Zentral (Recueil, 1989. lpp., 5. punkts), 1997. gada 10. jūlija spriedumu lietā C-261/95 Palmisani (Recueil, I-4025. lpp., 28. punkts), 2000. gada 16. maija spriedumu lietā C-78/98 Preston u.c. (Recueil, I-3201. lpp., 33. punkts) un 2003. gada 18. septembra spriedumu lietā C-125/01 Pflücke (Recueil, I-9375. lpp., 33. punkts).

( 78 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 81. punktu. Tāpat konkrēti saistībā ar prekluzīvajiem termiņiem — iepriekš 77. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Pflücke, 34. punkts.

( 79 ) Skat. spriedumus iepriekš 77. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Pflücke, 34. punkts, un iepriekš 77. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Preston u.c., 34. punkts.

( 80 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 8. punktu.

( 81 ) Šķiet, ka dalībvalstīs, kurās tiesības uz aizsardzību pret atlaišanu ir vērstas uz darba attiecību atjaunošanu, prasības celšanas termiņi patiešām ir īsi. Piemēram, Polijā ir spēkā septiņu dienu termiņš kopš dienas, kad saņemts paziņojums par uzteikumu (skat. Zimoch-Tuchołka, J., Malinowska-Hyla, M., Arbeitsrecht in Polen, publicēts iepriekš 50. zemsvītras piezīmē minētajā M. Henssler, A. Braun, 1039. un nākamās lpp., 1081. lpp., 138. punkts), Vācijā ir spēkā trīs nedēļu termiņš no brīža, kad saņemts rakstisks uzteikums (Kündigungsschutzgesetz [likuma par aizsardzību darba uzteikšanas jomā] 4. pants, BGBl. I, 1317. lpp., pēdējo reizi grozīts ar BGBl. I, 602. lpp.), un Latvijā ir spēkā viena mēneša termiņš kopš brīža, kad uzteikts darbs, proti, paziņots par atlaišanu (Kronbergs, V., Arbeitsrecht in Lettland, publicēts iepriekš 50. zemsvītras piezīmē minētajā M. Henssler, A. Braun, 717. un nākamās lpp., 727. lpp., 49. punkts).

( 82 ) Pat ja advokāta pārstāvniecība darba lietu tiesvedības pirmajā instancē nav obligāta (skat. iepriekš 50. zemsvītras piezīmi), tomēr nepieciešamības gadījumā tai ir jābūt realizējamai tā, lai īsie prasības celšanas termiņi to netraucētu.

( 83 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 58. un nākamos punktus.

( 84 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 81. un 101. punktu.

( 85 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 105. punktu.

( 86 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 39. punktu. Mutvārdu procedūrā abi pamata lietas dalībnieki norādīja, ka Luksemburgas Code du travail L. 337-1. panta (iepriekš minēts šo secinājumu 18. punktā) 1) punkta ceturtajā daļā ir noteikts, ka prasība ir jāiesniedz piecpadsmit dienu laikā “pēc uzteikuma”, kamēr citos gadījumos prasības celšanas termiņš sākas “no uzteikuma saņemšanas” brīža.

( 87 ) Skat. iepriekš šo secinājumu 18. punktu.