13

Loi no 2003-8, du 3 janvier 2003, relative aux marchés du gaz et de l’électricité et au service public de l’énergie [2003. gada 3. janvāra Likuma Nr. 2003‑8 par gāzes un elektroenerģijas tirgu un elektroenerģijas sabiedrisko pakalpojumu] (JORF, 2003. gada 4. janvāris, 265. lpp.), ar kuru grozīts Likums Nr. 2000‑108, 37. pantā bija noteikts: “I. – Likuma Nr. 2000‑108 5. panta I punkts ir formulēts šādi: “I. – Izdevumi, kas attiecināmi uz elektroenerģijas operatoriem uzticētajiem sabiedriskā pakalpojuma pienākumiem, tiek pilnībā kompensēti. Minētie izdevumi ietver: a) elektroenerģijas ražošanas jomā: 1° papildu izmaksas, kas attiecīgā gadījumā rodas 8. un 10. panta piemērošanas rezultātā, salīdzinājumā ar Électricité de France ietaupītajām ieguldījumu un ekspluatācijas izmaksām vai, attiecīgā gadījumā, salīdzinājumā ar 1946. gada 8. aprīļa Likuma Nr. 46‑628 [par elektroenerģijas un gāzes nacionalizāciju] 23. pantā minēto nenacionalizēto piegādātāju, uz kuriem tas attiecas, ietaupītajām izmaksām. Tāda pati ietaupīto izmaksu vērtība tiek izmantota kā references vērtība, lai noteiktu kompensējamās papildu izmaksas gadījumā, ja attiecīgās iekārtas izmanto Électricité de France vai kāds nenacionalizēts piegādātājs. Ja līguma priekšmets ir tādas elektroenerģijas pirkšana, kura saražota iekārtā tādā zonā, kas nav pieslēgta kontinentālajam metropoles tīklam, papildu izmaksas tiek aprēķinātas atbilstoši proporcionālai daļai, kas attiecas uz ražošanu, tarifos, kuri attiecas uz pārdošanu lietotājiem, kas nav tiesīgi lietotāji; 2° ar ražošanu zonās, kuras nav pieslēgtas kontinentālajam metropoles tīklam, saistītās papildu izmaksas, kas, ņemot vērā šo zonu dabai raksturīgās ražošanas parka īpatnības, nav segtas ar proporcionālo daļu, kas attiecas uz ražošanu, tarifos, kuri attiecas uz pārdošanu lietotājiem, kas nav tiesīgi lietotāji, vai ar iespējamajiem šā likuma 4. panta I punktā paredzētajiem cenu griestiem; b) elektroenerģijas piegādes jomā: 1° ieņēmumu zaudējumus un izmaksas, kas radušies elektroenerģijas piegādātājiem, piemērojot īpašus tarifus “pirmās nepieciešamības precei”, kuri paredzēti 4. panta I punkta pēdējā daļā; 2° izmaksas, kuras radušās elektroenerģijas piegādātājiem saistībā ar to dalību mehānismā, kas izveidots par labu nabadzības skartām personām un kas minēts 2. panta III punkta 1. apakšpunktā. Šīs izmaksas tiek ņemtas vērā, nepārsniedzot noteiktu procentuālo daļu no izdevumiem, kas rodas piegādātājam saistībā ar iepriekšējā daļā minētajiem īpašajiem tarifiem “pirmās nepieciešamības precei”. Šo procentuālo daļu nosaka enerģētikas ministrs. Šos izdevumus aprēķina, pamatojoties uz operatoru, kuriem tie radušies, atbilstošu grāmatvedības uzskaiti. Šīs grāmatvedības uzskaites, kas tiek veikta saskaņā ar Enerģētikas regulēšanas komisijas definētajiem noteikumiem, pārbaudi uz to operatoru rēķina, kuriem radušies šie izdevumi, veic viņu revidents vai – vietējo publisko pakalpojumu sniedzēju gadījumā – viņu publiskais revidents. Enerģētikas regulēšanas komisija var uz operatoru rēķina uzdot veikt šīs grāmatvedības uzskaites pārbaudi kādai neatkarīgai struktūrai pēc savas izvēles. Enerģētikas ministrs, pamatojoties uz ikgadēju Enerģētikas regulēšanas komisijas priekšlikumu, ar rīkojumu nosaka šo izdevumu apmēru. Šo izdevumu kompensēšana operatoriem, kuriem tie radušies, tiek nodrošināta ar maksājumiem, kas jāveic valsts teritorijā esošajiem elektroenerģijas galapatērētājiem. Iepriekš minēto maksājumu apmēru aprēķina proporcionāli patērētās elektroenerģijas daudzumam. Tomēr elektroenerģija, ko ražotājs ražo savām vajadzībām vai ko galapatērētājs savām vajadzībām pērk no trešās personas, kura ekspluatē ražošanas iekārtu patēriņa vietā, tiek ņemta vērā maksājuma aprēķinā tikai tad, ja tās apjoms pārsniedz 240 miljonus kilovatstundas gadā vienā ražotnē. 22. panta I punkta pirmajā daļā minēto galapatērētāju veicamā maksājuma apmērs par vienu patēriņa vietu nevar pārsniegt 500000 [EUR]. Katrai kilovatstundai piemērojamā maksājuma apmēru aprēķina tādējādi, ka maksājumi sedz visus a) un b) apakšpunktā minētos izdevumus, kā arī turpmāk minētās pārvaldības izmaksas, kas radušās Caisse de dépôts et consignations [Noguldījumu un depozītu kasei]. Enerģētikas ministrs, pamatojoties uz ikgadēju Enerģētikas regulēšanas komisijas priekšlikumu, ar rīkojumu nosaka šo apmēru. Katrai kilovatstundai piemērojamais maksājums nevar pārsniegt 7 % no vienas kilovatstundas pārdošanas tarifa (neieskaitot abonēšanas maksu un nodokļus), kas atbilst pieslēgumam ar jaudu 6 kVA apmērā, bez jaudas samazināšanas un bez pielāgojuma stundas/sezonas svārstībām. [..]”