ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tiesas (sestā palāta) 2021. gada 14. aprīļa rīkojums Casa di Cura Città di Parma

(lieta C‑573/20) ( 1 )

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punkts un 99. pants – Nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa (PVN) sistēma – Sestā direktīva 77/388/EEK – 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts – Jaukts nodokļu maksātājs – Atskaitāmā daļa – Publiskas vai privātas veselības aprūpes iestādes, kas veic no nodokļa atbrīvotas darbības – Valsts tiesiskais regulējums, kas izslēdz tāda PVN atskaitīšanu, kurš ir saistīts ar tādu preču vai pakalpojumu iegādi, kas tiek izmantoti šīm no nodokļa atbrīvotajām darbībām

1. Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Priekšnodokļa atskaitīšana – Atskaitīšanas tiesību rašanās un apjoms – Preces un pakalpojumi, kas izmantoti ar nodokļi apliekamiem nodokļa maksātāja darījumiem – Publiskas vai privātas veselības aprūpes iestādes, kas veic no nodokļa atbrīvotas darbības – Atteikums atskaitīt nodokli, kurš ir saistīts ar tādu preču vai pakalpojumu iegādi, kas tiek izmantoti šīm no nodokļa atbrīvotajām darbībām – Pieļaujamība (Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts) (skat. 20.– 23., 25.– 27. punktu un rezolutīvo daļu)

2. Prejudiciālie jautājumi – Pieņemamība – Jautājumi, kas uzdoti, nepietiekami precizējot faktiskos apstākļus un tiesisko regulējumu – Acīmredzama nepieņemamība (LESD 267. pants; Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punkts) (skat. 32.–34., 36. punktu)

Rezolutīvā daļa

Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas neļauj atskaitīt pievienotās vērtības nodokli (PVN), kurš ir samaksāts kā priekšnodoklis par to preču un pakalpojumu iegādi, kas tiek izmantoti no nodokļa atbrīvotu darbību veikšanai, un kurā līdz ar to ir paredzēts, ka PVN atskaitīšanas tiesības jauktam nodokļa maksātājam tiek aprēķinātas, pamatojoties uz atskaitāmo daļu, kas atbilst attiecībai starp darījumu, uz kuriem attiecas atskaitīšanas tiesības, apgrozījumu un gada laikā veikto darījumu, tostarp no nodokļa atbrīvoto medicīniski sanitāro pakalpojumu, kopējo apgrozījumu.

( 1 ) OV C 35, 1.2.2021.
Tiesas (sestā palāta) 2021. gada 22. jūnija rīkojums –

Prosecutor of the regional prosecutor’s office in Ruse, Bulgārija

(lieta C‑206/20) ( 1 )

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 99. pants – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Eiropas apcietināšanas orderis – Pamatlēmums 2002/584/TI – 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Dalībvalsts prokuratūras izdots Eiropas apcietināšanas orderis kriminālvajāšanai, pamatojoties uz šīs pašas iestādes izdotu ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu – Pārbaudes tiesā neesamība pirms pieprasītās personas nodošanas – Sekas – Efektīva tiesību aizsardzība tiesā – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 47. pants

1. Prejudiciālie jautājumi – Paātrināta prejudiciāla nolēmuma tiesvedība – Nosacījumi – Apstākļi, kas pamato ātru izskatīšanu (Tiesas statūtu 23.a pants; Tiesas Reglamenta 105. panta 1. punkts) (skat. 32.- 34. punktu)

2. Prejudiciālie jautājumi – Atbilde, kas nerada nekādas pamatotas šaubas – Skaidri no judikatūras izsecināma atbilde – Reglamenta 99. panta piemērošana (LESD 267. pants; Tiesas Reglamenta 99. pants) (skat. 36., 37. punktu)

3. Policijas sadarbība – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm – Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšana kriminālvajāšani – Eiropas apcietināšanas orderis un valsts lēmums, kas ir pamatā šim orderim, ko izsniedzis prokurors, kurš var tikt kvalificēts par izsniegšanas tiesu iestādi Pamatlēmuma 6. panta 1. punkta izpratnē – Šo lēmumu pārbaudes tiesā neesamība izsniegšanas dalībvalstī pirms izpildes dalībvalsts pieprasītās personas nodošanas – Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasību ievērošana – Neesamība (Pamattiesību hartas 47. pants; Pamatlēmuma 2002/584, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299, 6. panta 1. punkts un 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (skat. 49., 51., 54. punktu un rezolutīvo daļu)

Rezolutīvā daļa

Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), 8. panta 1. punkta c) apakšpunkts, to lasot kopā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu un Tiesas judikatūru, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – kurai jābūt personai, par kuru ir izdots Eiropas apcietināšanas orderis kriminālvajāšanas nolūkā – saistītās prasības ir izpildītas tikai tad, ja gan Eiropas apcietināšanas orderi, gan tiesas nolēmumu, uz kuru tas balstīts, ir izdevis prokurors, kuru var kvalificēt par “izsniegšanas tiesu iestādi” šī Pamatlēmuma 6. panta 1. punkta, kas grozīts ar Pamatlēmuma 2009/299, izpratnē un šis Eiropas apcietināšanas orderis vai minētais tiesas nolēmums nav pārbaudāmi tiesā izdevējā dalībvalstī pirms izpildes dalībvalsts veiktās meklētās personas nodošanas.

( 1 ) OV C 262, 10.8.2020.
2)

Peter Sabo, Lesoochranárske zoskupenie VLK, Hasso Krull, 2 Celsius, Bernard Auric, Tony Lowes un Kent Roberson, Hiite Maja SA, Association de lutte contre toutes formes de nuisance et de pollutions sur les communes de Meyreuil et Gardanne (ALNP Meyreuil – Gardanne), kā arī Friends of the Irish Environment CLG sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
2)

Regulas Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja tiek atcelts sākotnēji plānotais lidojums ārkārtēju apstākļu dēļ, gaisa pārvadātāja izpildītais cits pasažiera pārvadājums ar lidojumu, ar kuru pasažieris savu galamērķi ir sasniedzis dienu pēc sākotnēji paredzētās ielidošanas dienas, ir “iespējamie pasākumi”, kuri šo uzņēmumu atbrīvo no šīs regulas 5. panta 1. punkta c) apakšpunktā un 7. panta 1. punktā paredzētā kompensēšanas pienākuma, izņemot gadījumu, ja pastāvēja cita iespēja veikt citu tiešu vai netiešu pārvadājumu ar šī paša pārvadātāja vai cita gaisa pārvadātāja izpildītu lidojumu ar mazāku nokavēšanos nekā tā, ar kādu ielidoja nākamais attiecīgā gaisa pārvadātāja lidojums, ja vien tas nepierāda, ka šāda cita pārvadājuma izpilde tam, ņemot vērā tā uzņēmuma iespējas attiecīgajā brīdī, radītu nesamērīgas grūtības, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
133

Šajā kontekstā ir jāprecizē, ka saskaņā ar LES 19. pantu, lai gan valsts tiesām un Tiesai ir jānodrošina Savienības tiesību pilnīga piemērošana visās dalībvalstīs, kā arī to efektīva tiesību aizsardzība tiesā, kuras attiecīgajām personām izriet no šīm tiesībām, Tiesai ir ekskluzīva kompetence sniegt minēto tiesību galīgo interpretāciju. Taču, īstenojot šo kompetenci, Tiesai galīgi ir jāprecizē Savienības tiesību pārākuma principa tvērums, ņemot vērā šo tiesību atbilstošās normas, jo šis tvērums nevar būt atkarīgs ne no valsts tiesību normu interpretācijas, ne no valsts tiesas sniegtas Savienības tiesību normu interpretācijas, kura neatbilst Tiesas sniegtajai interpretācijai. Tādēļ ar LESD 267. pantā paredzēto prejudiciālā nolēmuma procedūru, kas ir ar Līgumiem izveidotās tiesu sistēmas stūrakmens, ir izveidots tiesnešu dialogs starp Tiesu un dalībvalstu tiesām ar mērķi nodrošināt Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju, tādējādi ļaujot nodrošināt to saskanību, pilnīgu iedarbību un autonomiju, kā arī – galu galā – ar Līgumiem izveidoto tiesību īpašo raksturu (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Euro Box Promotion u.c., C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 un C‑840/19, EU:C:2021:1034, 254. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
13

Ar 2015. gada 23. oktobrareal decreto legislativo 2/2015 (Karaļa leģislatīvais dekrēts 2/2015) (2015. gada 24. oktobraBOE Nr. 255, 100224. lpp.) ir apstiprināts pārstrādātais Ley del Estatuto de los Trabajadores (Likums par darba ņēmēju statusu, turpmāk tekstā – “Darba likums”). Šī likuma 33. panta 1., 2. un 5. punkts ir formulēts šādi: “1. “[Fogasa], kas ir Nodarbinātības un sociālā nodrošinājuma ministrijai pakļauta neatkarīga iestāde un kam piešķirts juridiskas personas statuss un rīcībspēja savu mērķu īstenošanai, izmaksā darba ņēmējiem atalgojuma summu, kura viņiem nav samaksāta viņu darba devēja maksātnespējas vai bankrota gadījumā. Šā punkta iepriekšējā daļā par atalgojumu uzskata summu, kas par tādu ir atzīta izlīgumā vai tiesas nolēmumā saskaņā ar visiem 26. panta 1. punktā paredzētajiem pamatiem, kā arī visus algas maksājumus, kas bija maksājumi atlaišanas no darba apstrīdēšanas procesā tiesību aktos paredzētajos gadījumos, ar noteikumu, ka [Fogasa] ne uz kāda pamata kopumā vai pa daļām neizmaksā summu, kas ir lielāka par to, kura iegūta, reizinot divkāršu dienas minimālo starpprofesiju atalgojumu, ieskaitot īpašu maksājumu proporcionālu daļu, ar to dienu skaitu, par kurām nav samaksāts atalgojums, nepārsniedzot 120 dienas. 2. [Fogasa] iepriekšējā punktā paredzētajos gadījumos darba ņēmējiem izmaksā pabalstus, kas noteikti spriedumā, rīkojumā, tiesas izlīgumā vai administratīvā lēmumā, saistībā ar atlaišanu vai līguma izbeigšanu atbilstoši šā likuma 50., 51. un 52. pantam vai saistībā ar līguma izbeigšanu atbilstoši 2003. gada 9. jūlija Bankrota likuma 22/2003 64. pantam, kā arī tiesību aktos paredzētajos gadījumos – pabalstus saistībā ar līgumu uz noteiktu laiku izbeigšanu. Visos gadījumos šī izmaksa nepārsniedz viena gada atalgojuma apmēru, ar noteikumu, ka dienas atalgojums, ko izmanto par aprēķinu bāzi, nepārsniedz divkāršu minimālo starpprofesiju atalgojumu, ieskaitot īpašu maksājumu proporcionālu daļu. Atlīdzības apmēru, ko saskaņā ar šī likuma 50. pantu [Fogasa] izmaksā atlaišanas vai līguma izbeigšanas gadījumā, nosaka, par aprēķina bāzi izmantojot 30 dienas par katru nostrādāto gadu, un tas nevar pārsniegt iepriekšējā daļā noteikto maksimālo apmēru. [..] 5. [Fogasa] tiek finansēts ar visu – gan valsts, gan privāto – darba devēju veiktajām iemaksām [..]. Iemaksu likmes nosaka valdība, balstoties uz algām, kuras tiek izmantotas kā pamats, lai aprēķinātu sociālā nodrošinājuma sistēmā veicamās iemaksas, kas ir paredzētas ar nodarbinātību, arodslimībām un bezdarbu saistītu risku segšanai.”
20

No iesniedzējtiesas nolēmuma arī izriet, ka laikā pēc 2017. gada 20. septembra sprieduma Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703) Rumānijas judikatūrā lielākoties ir ticis atzīts, ka tad, ja tiek apgalvots, ka līguma noteikumi ir negodīgi, valsts tiesām vispirms ir jāizvērtē, vai ar apstrīdētajiem noteikumiem ir pārņemtas papildinoša rakstura valsts tiesību normas, kā, piemēram, Civilkodeksa 1578. pantā paredzētās, un apstiprinošas atbildes gadījumā jāizslēdz šie noteikumi no attiecīgā līguma noteikumu negodīguma analīzes atbilstoši Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktam. Taču ir izrādījies, ka šajā pēdējā minētajā gadījumā tiesām, kas izskata lietu, nav iespēju izvērtēt tirgotāja rīcību pirms līguma noslēgšanas un it īpaši to, vai viņš ir vai nav ievērojis savu pienākumu informēt patērētāju, kas izriet no šīs direktīvas 4. panta 2. punkta.
4

Pieteikuma pamatošanai JPMC sabiedrības būtībā norāda, ka tās ir cēlušas prasību, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēta ar numuru T‑106/17, par strīdīgo lēmumu, kurš ir adresēts arī tām, un ka šī prasība attiecas uz to pašu problemātiku, kas aplūkojama šajā apelācijas sūdzībā. Tās uzsver, ka Vispārējā tiesa, pamatojoties uz tās Reglamenta 69. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ir nolēmusi apturēt tiesvedību minētajā lietā, gaidot Tiesas spriedumu šajā apelācijas tiesvedībā. No šā pēdējā minētā lēmuma acīmredzami izrietot, ka lieta T‑106/17 tika apturēta, ņemot vērā pamatus, kas ir tādi paši kā lietā T‑105/17 un līdz ar to kā šajā lietā izvirzītie pamati. Tas, ka pastāv kopēji pamati, esot apstiprināts arī pārsūdzētajā spriedumā. Tās no tā izsecina, ka spriedumam, kas tiks pasludināts šajā apelācijas tiesvedībā, būs tieša ietekme uz šo sabiedrību prasības atcelt tiesību aktu iznākumu. Šādos apstākļos JPMC sabiedrības uzsver, ka būtu netaisnīgi, ja Tiesa lemtu par jautājumiem, kuriem būs izšķiroša nozīme to prasības izspriešanā, neuzklausot tās par šiem jautājumiem.
15

Par šo nolēmumu prasītāja pamatlietā iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā. Pēdējā minētā uzskata, ka ir jāpiemēro Tiesas 2014. gada 4. septembra spriedums Germanwings (C‑452/13, EU:C:2014:2141). Līdz ar to, lai aprēķinātu kavēšanās ilgumu, esot jānosaka, kurā brīdī lidmašīnas durvis būtu tikušas atvērtas, ja lidojums nebūtu kavējies, un šo brīdi tādējādi var salīdzināt ar brīdi, kurā šīs durvis patiešām tika atvērtas. Šajā ziņā, lai gan lidojumu plānos nav minēts paredzētais durvju atvēršanas laiks, pieredze liecinot, ka laikposms starp brīdi, kad lidmašīna novietota stāvvietā un durvju atvēršanu parasti ir vienāds visiem lidojumiem. No tā izrietot, ka laikposms starp faktisko ielidošanas brīdi un faktisko durvju atvēršanas brīdi, no vienas puses, un starp paredzēto ielidošanas brīdi un paredzēto durvju atvēršanas brīdi, no otras puses, ir vienāds, tāpēc kavēšanās aprēķinā tos var neņemt vērā.
1.

Vide – No atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas izmantošanas sekmēšana – Direktīva 2009/28 – Obligātie mērķi tai enerģijas daļai, kas iegūta no atjaunojamiem energoresursiem – Pasākumi, kas veikti šo mērķu sasniegšanai – Dalībvalstu rīcības brīvība – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko ievieš nodokli enerģijas ražošanai no atjaunojamajiem energoresursiem – Pieļaujamība (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/28 3. panta 3. punkta 1. daļas a) apakšpunkts) (skat. 39.–50., 59. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
22

Šajā ziņā minētā tiesa it īpaši norādīja, ka minētajiem jautājumiem ir fundamentāla nozīme Savienības kā tiesiskas kopienas saglabāšanā, ka šie jautājumi esot uzdoti, kad strīdīgās valsts tiesību normas vēl bijušas spēkā, ka 2018. gada 21. novembra likums, kas esot ticis pieņemts, lai izpildītu 2018. gada 17. decembra rīkojumu Komisija/Polija (C‑619/18 R, EU:C:2018:1021), ar kuru Tiesa uzdeva uz laiku apturēt minēto valsts tiesību normu piemērošanu, neesot galīgs, un to, ka šo pašu valsts tiesību normu sekas neesot tikušas likvidētas ex tunc. Šādos apstākļos atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem joprojām esot nepieciešama, lai precizētu to Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesnešu statusu, kurus skārušas strīdīgās valsts tiesību normas. Proti, lai gan 2018. gada 21. novembra likums esot balstīts uz premisu, saskaņā ar kuru daži no šiem tiesnešiem ir pensionējušies saskaņā ar strīdīgajām valsts tiesību normām un ka šobrīd viņi ir atjaunoti darbā Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), prejudiciālie jautājumi esot balstīti uz pieņēmumu, ka attiecīgie tiesneši nekad nav pensionējušies, jo minētās valsts tiesību normas būtu bijis jāatstāj nepiemērotas tā, lai iesniedzējtiesa tās pašreizējā sastāvā un vispārīgāk – visi Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesneši, kuri izteica vēlmi turpināt pildīt savus pienākumus pēc 65 gadu sasniegšanas, – varētu turpināt pieņemt lēmumus.
20

Minētā tiesa norāda, ka, pēc tās domām, iespēja izvēlēties tiesu, kam ir piekritība [jurisdikcija] laulības šķiršanas lietā, ir paredzēta tikai starp Regulas Nr. 2201/2003 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētajām tiesu iestādēm, atkarībā no vienas vai otras puses vai abu pušu pastāvīgās dzīvesvietas, kā liecinot sakārtojuma saikļa “vai” izmantošana šajā tiesību normā. Turpretim šāda izvēles iespēja esot izslēgta starp šajā tiesību normā norādītajām tiesām, no vienas puses, un šīs regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētās tās dalībvalsts tiesu, kuras pilsonība ir abiem laulātajiem, no otras puses. Iesniedzējtiesa uzskata, ka likumdevējs ir vēlējies dot priekšroku jurisdikcijai, kas balstīta uz pušu pastāvīgo dzīvesvietu, nevis to kopīgo pilsonību.
25

Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2201/2003 15. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir noteikts izņēmums no Regulas Nr. 2201/2003 8. pantā paredzētā vispārējās jurisdikcijas noteikuma, saskaņā ar kuru dalībvalstu tiesu jurisdikciju nosaka atkarībā no bērna pastāvīgās dzīvesvietas brīdī, kad tajās ir celtas prasības.
24

No tā izriet, ka gan no Direktīvas 2011/7 6. panta formulējuma, gan no šīs direktīvas mērķa ir secināms, ka šis pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā 3. punktā paredzētā saprātīgā kompensācija par atgūšanas izmaksām, kas radušās kreditoram, ir jāaprēķina, no minēto izmaksu summas izslēdzot atgūšanas izmaksas, kuras jau ir kompensētas ar fiksēto summu 40 EUR apmērā, kas piešķirta kreditoram saskaņā ar minētā panta 1. punktu.
21

Šajos apstākļos Tribunale amministrativo regionale per il Piemonte (Pjemontas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai Direktīvas [2004/17] 53. panta 3. punkta un 54. panta 4. punkta noteikumi, tos lasot kopā, no vienas puses, un Direktīvas [2004/18] 45. panta 2. punkta [pirmās daļas] d) apakšpunkta noteikumi, no otras puses, nepieļauj tādu noteikumu kā [Publiskā iepirkuma kodeksa] 38. panta 1. punkta f) apakšpunkts, kā to interpretējusi valsts tiesa, kas no jēdziena “smags profesionālās ētikas pārkāpums”, kurā ir vainīgs saimnieciskās darbības subjekts, tvēruma izslēdz rīcību, kas ir konkurences tiesību normu pārkāpums, kuru Valsts konkurences iestāde ir konstatējusi un par kuru tā ir noteikusi sodus ar tiesas apstiprinātu lēmumu, tādējādi a priori neļaujot līgumslēdzējām iestādēm autonomi novērtēt šādus pārkāpumus, lai eventuāli, bet ne obligāti, izslēgtu šādu saimnieciskās darbības subjektu no izsludinātas publiskās iepirkuma procedūras?”
7

Atbilstoši Direktīvas 69/335 7. panta 1. punkta pirmajai un otrajai daļai un 2. punktam: “1. Dalībvalstis no kapitāla nodokļa atbrīvo darījumus, kas nav 9. pantā minētie darījumi un kam 1984. gada 1. jūlijā bija piešķirts atbrīvojums no nodokļa vai kuriem uzliktā nodokļa likme bija 0,5 % vai mazāka. Atbrīvošana no nodokļa ir atkarīga no nosacījumiem, ko tajā dienā piemēroja, piešķirot atbrīvojumu vai atkarībā no apstākļiem, uzliekot nodokli ar 0,5 % vai mazāku likmi. [..] 2. Dalībvalstis var vai nu piešķirt atbrīvojumu no kapitāla nodokļa visiem darījumiem, kas nav minēti 1. punktā, vai uzlikt tiem nodokli ar vienotu likmi, kas nepārsniedz 1 %.”
2)

Direktīva 89/665, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2014/23, it īpaši tās 1. un 2.c punkts, skatot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā paredzēts, ka, ja līgumslēdzēju iestāžu lēmumi par pretendentu pielaišanu dalībai publisko iepirkumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā nav tikuši apstrīdēti pirms noilguma iestāšanās – 30 dienu laikā no to paziņošanas brīža, attiecīgās personas vairs nevar atsaukties uz minēto lēmumu prettiesiskumu, ceļot prasības par vēlāk pieņemtiem aktiem, it īpaši par lēmumiem par līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, ar nosacījumu, ka šī noilguma termiņa neievērošana attiecīgajām personām var tikt pārmesta tikai tad, ja no minētā paziņojuma tās uzzināja vai varēja uzzināt par apgalvoto prettiesiskumu.
–

ir jāatturas no jebkādām darbībām, kas saistītas ar jaunu tiesnešu iecelšanu Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) to tiesnešu vietā, uz kuriem attiecas šīs pašas tiesību normas, kā arī no jebkādiem citiem pasākumiem, kas saistīti ar jauna minētās tiesas pirmā priekšsēdētāja iecelšanu vai ar tās personas norādīšanu, kas ir pilnvarota vadīt minēto tiesu tās esošā pirmā priekšsēdētāja vietā līdz jauna pirmā priekšsēdētāja iecelšanai, un
17

Šajos apstākļos Court of Appeal (Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Ievērojot iespējamos pamatojumus, kas aprakstīti otrajā, trešajā un ceturtajā jautājumā, vai dalībvalsts ir pārkāpusi Direktīvas 2004/38 5. panta 2. punkta prasību izsniegt vīzu pēc iespējas drīz tādu Savienības pilsoņu laulātajiem un ģimenes locekļiem, kuri attiecīgajā dalībvalstī īsteno brīvas pārvietošanās tiesības vai plāno īstenot šīs tiesības, ja kavēšanās, apstrādājot vīzas pieteikumu, pārsniedz 12 mēnešus vai vairāk? 2) Neskarot pirmo jautājumu, vai saskaņā ar Direktīvas [2004/38] 35. pantu vai cita iemesla dēļ pamatota un tādējādi [šīs direktīvas] 5. panta 2. punktam atbilstoša ir tāda kavēšanās ar apstrādi vai cita lēmuma pieņemšanu par vīzas pieteikumu saskaņā ar 5. panta 2. punktu, kas izriet no vajadzības, it īpaši veicot padziļinātas personas datu pārbaudes, pārliecināties, ka pieteikums nav krāpniecisks vai arī nenotiek tiesību ļaunprātīga izmantošana, tostarp, ka laulība nav uzskatāma par fiktīvu? 3) Neskarot pirmo jautājumu, vai saskaņā ar Direktīvas [2004/38] 27. vai 35. pantu vai cita iemesla dēļ pamatota un tādējādi [šīs direktīvas] 5. panta 2. punktam atbilstoša ir tāda kavēšanās ar apstrādi vai lēmuma pieņemšanu par vīzas pieteikumu saskaņā ar 5. panta 2. punktu, kas izriet no vajadzības veikt rūpīgas padziļinātas personas datu un drošības pārbaudes attiecībā uz personām, kuras ierodas no atsevišķām trešajām valstīm, tāpēc ka attiecībā uz ceļotājiem no šīm trešajām valstīm pastāv īpašas ar drošību saistītas bažas? 4) Neskarot pirmo jautājumu, vai pamatota un tādējādi Direktīvas [2004/38] 5. panta 2. punktam atbilstoša ir tāda kavēšanās ar apstrādi vai lēmuma pieņemšanu par vīzas pieteikumu saskaņā ar 5. panta 2. punktu, kura izriet no pēkšņa un negaidīta šādu pieteikumu skaita pieauguma no atsevišķām trešajām valstīm, kas tiek uzskatītas par tādām, attiecībā uz kurām pastāv reālas bažas saistībā ar drošību?”
43

Proti, 2018. gada 24. janvāra procesuālajā rakstā apelācijas sūdzības iesniedzējs vispirms norādīja, ka pieteikuma par preventīvās pārstrukturēšanas procedūras uzsākšanu iesniegšana “varētu izraisīt administratīvās kategorijas samazināšanu valsts līmeņa sacensībās” vai arī izraisīt asociētā statusa zaudēšanu, izslēdzot sporta klubu, kā rezultātā klubam, kas nebūtu izpildījis savus pienākumus, nāktos pieteikties “amatieru” sacensībām. Tas ir piebildis, ka tāda pieteikuma iesniegšana varētu to kavēt iegūt Eiropas Futbola asociāciju savienības (UEFA) licenci. Turpinājumā apelācijas sūdzības iesniedzējs ir precizējis, ka šīs situācijas galvenās mantiskā rakstura sekas attiecībā uz to izpaustos kā negūtie ieņēmumi no valsts līmeņa un starptautiskajām sacensībām, “A komandas spēlētāju” zaudēšana apmaiņā pret neesošu vai ļoti zemu pārejas maksu, negūtie ieņēmumi no televīzijas retranslācijas tiesībām, negūtie ieņēmumi no reklāmas, kā arī negūtie ieņēmumi no atribūtikas pārdošanas. Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējs ir uzsvēris, ka risks nepiedalīties profesionālās sacensībās vienas vai pat divu sezonu laikā tam būtu postošs, radot neatgriezenisku kaitējumu kluba tēlam, izraisot “A komandas spēlētāju” kluba masveida pamešanu, kā arī zaudējumus vairāku miljonu euro apmērā no kluba regulārajiem ieņēmumiem.
52

Pamatlietā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem nekādi neizriet, ka būtu izpildīts kāds no šiem nosacījumiem. Faktiski, no vienas puses, ņemot vērā bērna mātes celtās prasības Portugāles un Rumānijas tiesās, nevar būt ne runas par piekrišanu bērna aizvešanai vai aizturēšanai, ko veikusi persona, kam ir aizgādības tiesības Regulas Nr. 2201/2003 10. panta a) punkta izpratnē. No otras puses, ņemot vērā pieteikumu par atgriešanos, kas iesniegts mazāk nekā gadu pēc minētā bērna aizvešanas, kuru apmierinājušas Rumānijas tiesas, un tā kā, šķiet, Portugāles tiesas nav pieņēmušas lēmumu par aizgādību, kas neietver atgriešanos, neviens no šīs regulas 10. panta b) punktā paredzētajiem nosacījumiem nevar tikt uzskatīts par izpildītu.