ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
75

Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības, it īpaši LES 4. panta 3. punkts un LESD 267. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kas izskata prasību par lēmumu, ar kuru ir noraidīts pieteikums par tādu ususfructus lietojuma tiesību atkārtotu ierakstīšanu, kuras ir izbeigušās ex lege un ir dzēstas no zemesgrāmatas, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, kas ir nesaderīgs ar LESD 63. pantu, kā to ir interpretējusi Tiesa prejudiciālā nolēmumā, ir pienākums: – šo tiesisko regulējumu atstāt nepiemērotu un – ja vien nepastāv objektīvi un leģitīmi šķēršļi, it īpaši juridiska rakstura, likt kompetentajai administratīvajai iestādei atkārtoti ierakstīt ususfructus lietošanas tiesības, pat ja šo tiesību dzēšana nav apstrīdēta tiesā likumā noteiktajā termiņā un tādējādi saskaņā ar valsts tiesībām ir kļuvusi galīga.
43

Šāda izslēgšana turklāt būtu pretrunā Direktīvas 2003/6 mērķim, kas, kā izriet no tās 2. un 12. apsvēruma, ir nodrošināt Savienības finanšu tirgu integritāti un stiprināt ieguldītāju uzticēšanos šiem tirgiem, un šī uzticēšanās it īpaši balstās uz to, ka tie būs vienlīdzīgā stāvoklī un tiks aizsargāti pret iekšējās informācijas prettiesisku izmantošanu (spriedums, 2015. gada 11. marts, Lafonta, C‑628/13, EU:C:2015:162, 21. punkts un tajā minētā judikatūra). Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā noteiktā iekšējās informācijas ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma mērķis ir nodrošināt līgumslēdzēju vienlīdzību biržas darījumos, izvairoties no tā, ka kāds no tiem, kura rīcībā ir iekšējā informācija un kurš tādēļ atrodas labvēlīgākā situācijā attiecībā pret citiem ieguldītājiem, gūst labumu uz to personu rēķina, kas to nezina (spriedums, 2009. gada 23. decembris, Spector Photo Group un Van Raemdock (C‑45/08, EU:C:2009:806, 48. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
36

Runājot par idem nosacījumu, no Hartas 50. panta formulējuma izriet, ka ar to ir aizliegts vienu un to pašu personu tiesāt vai sodīt krimināllietā par vienu un to pašu pārkāpumu vairāk nekā vienu reizi.
24

Otrkārt, šo jēdziena “jebkāds materiāls” plašo interpretāciju apstiprina konteksts, kādā šī tiesību norma iekļaujas, un it īpaši – salīdzinot Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā izņēmuma formulējumu, kurā nekādi nav precizētas ierīču, no kurām vai kuras izmantojot tiek izgatavotas kopijas privātai lietošanai, iezīmes ar minētās direktīvas 5. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētā izņēmuma no reproducēšanas tiesībām formulējumu. Pēdējais minētais izņēmums attiecas uz “reproducēšan[u], ko veic uz papīra vai līdzīga materiāla”, savukārt izņēmums attiecībā uz privātu kopēšanu ir piemērojams “reproducēšan[ai] uz jebkura materiāla” (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 27. jūnijs, VG Wort u.c., no C‑457/11 līdz C‑460/11, EU:C:2013:426, 65. punkts, kā arī 2015. gada 5. marts, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 85. un 86. punkts).
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp CT un Ferme de la Sarte SPRL, no vienas puses, un Région wallonne (Valonijas reģions, Beļģija), no otras puses, par to, ka pēdējais minētais noraidīja pieteikumu piešķirt atbalstu darījumdarbības uzsākšanai un divus atbalsta pieteikumus ieguldījumiem, kurus bija iesniegusi Ferme de la Sarte.
50

Iesniedzējtiesa lūdza Tiesu izskatīt šo lietu paātrinātā tiesvedībā saskaņā ar Tiesas Reglamenta 105. pantu. Šī pieteikuma pamatojumam tā norādīja, ka šādas procedūras sākšana būtībā esot pamatota ne tikai tālab, lai izvērtētu pārsūdzētā sprieduma tiesiskumu, bet arī ar nepieciešamību pierādīt, ka daudzu Polijas tiesnešu konstitucionālā statusa apstrīdēšana no Savienības tiesību viedokļa ir likumīga, un līdz ar to – ar nepieciešamību konstatēt to nolēmumu būtību un sekas, ko ir pieņēmuši iztiesāšanas sastāvi, kuros ietilpst šie tiesneši. Turklāt šādu tiesvedību pamatojot tas, ka Tiesas spriedums šajā lietā varētu papildināt Savienības tiesību interpretāciju, lai izvairītos no pretrunām starp Konstitūciju un Savienības tiesībām, kā tās interpretētas 2019. gada 19. novembra spriedumā A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982), kā arī Polijas tiesu nolēmumiem, kas pieņemti, pamatojoties uz minēto spriedumu.
45

Jākonstatē, ka no TGSS mutvārdu apsvērumos sniegtajiem statistikas datiem izriet, ka, pirmkārt, 2021. gada 31. maijā darbinieku skaits, uz kuriem attiecās minētais vispārējais režīms, bija 15872720, no tiem 7770798 bija sievietes (48,96 % darbinieku) un 8101899 bija vīrieši (51,04 % darbinieku). Otrkārt, tajā pašā datumā to darba ņēmēju grupā, kuri bija piesaistīti mājas darbinieku īpašajai sistēmai, bija 384175 darba ņēmēji, no tiem 366991 sieviete (95,53 % no šīs īpašās sistēmas dalībniekiem, proti, 4,72 % darba ņēmēju) un 17171 vīrietis (4,47 % no minētās īpašās sistēmas dalībniekiem jeb 0,21 % darbinieku).
22

Ar 2018. gada 1. jūnija starpspriedumu iesniedzējtiesa konstatēja, ka MJ ir jāatbrīvo no lietas izskatīšanas attiecībā uz laikposmu no 2014. gada 12. jūnija, jo šajā datumā tika pieņemts Lēmums 2014/349 un līdz ar to no šī datuma viņš bija jāuzskata par tādu, kas vairs nerīkojas savā vārdā, bet vienīgi kā Eulex Kosovo“pārstāvis”. Iesniedzējtiesa arī konstatēja, ka Padome, Komisija un EĀDD būtu jāizslēdz no lietas izskatīšanas attiecībā uz šo laikposmu, jo Eulex Kosovo šajā datumā bija piešķirts atsevišķas juridiskas personas statuss un attiecīgās darbības tika veiktas tās vārdā. Tomēr attiecībā uz laikposmu pirms 2014. gada 12. jūnija iesniedzējtiesa izdeva rīkojumu par tiesvedības atsākšanu, lai dotu lietas dalībniekiem iespēju izvirzīt savus apsvērumus par to, ka šajā laikposmā MJ un viņa priekšteči bija pilnvaroti misijas vadītāja statusā.
50

No iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 2001/14 30. pantā infrastruktūras maksas apstiprināšanas procedūra nav paredzēta. It īpaši šī panta 2.–5. punktā nav prasīts, lai infrastruktūras pārvaldītāji infrastruktūras maksu, kuru iekasēt ir to kompetencē, vai mainīgos lielumus, kas ļauj to aprēķināt, iesniegtu regulatīvajai iestādei apstiprināšanai. Gluži pretēji, šajos noteikumos ir paredzēta tikai jau noteiktu maksu pārbaude, kas tostarp izriet no minētā panta 2. punkta un 3. punkta pirmā teikuma. Šī pārbaude ir jāveic regulatīvajai iestādei, kas lemj vai nu saistībā ar prasību, vai pēc savas ierosmes.
8

Šīs pašas regulas 6. pantā “Apstrādes likumīgums” ir paredzēts: “1. Apstrāde ir likumīga tikai tādā apmērā un tikai tad, ja ir piemērojams vismaz viens no turpmāk minētajiem pamatojumiem: a) datu subjekts ir devis piekrišanu savu personas datu apstrādei vienam vai vairākiem konkrētiem nolūkiem; b) apstrāde ir vajadzīga līguma, kura līgumslēdzēja puse ir datu subjekts, izpildei vai pasākumu veikšanai pēc datu subjekta pieprasījuma pirms līguma noslēgšanas; c) apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uz pārzini attiecināmu juridisku pienākumu; d) apstrāde ir vajadzīga, lai aizsargātu datu subjekta vai citas fiziskas personas vitālas intereses; e) apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras; f) apstrāde ir vajadzīga pārziņa vai trešās personas leģitīmo interešu ievērošanai, izņemot, ja datu subjekta intereses vai pamattiesības un pamatbrīvības, kurām nepieciešama personas datu aizsardzība, ir svarīgākas par šādām interesēm, jo īpaši, ja datu subjekts ir bērns. Pirmās daļas f) apakšpunktu nepiemēro apstrādei, ko veic publiskas iestādes, pildot savus uzdevumus. 2. Dalībvalstis var paturēt spēkā vai ieviest konkrētākus noteikumus, lai šīs regulas noteikumu piemērošanu pielāgotu attiecībā uz apstrādi, ko veic, lai ievērotu 1. punkta c) un e) apakšpunktu, nosakot precīzāk konkrētas prasības apstrādei un citus pasākumus, ar ko nodrošina likumīgu un godprātīgu apstrādi, tostarp citās konkrētās apstrādes situācijās, kas paredzētas IX nodaļā. 3. Šā panta 1. punkta c) un e) apakšpunktā minēto apstrādes pamatu nosaka ar: a) Savienības tiesību aktiem; vai b) dalībvalsts tiesību aktiem, kas piemērojami pārzinim. Apstrādes nolūku nosaka minētajā juridiskajā pamatā vai – attiecībā uz 1. punkta e) apakšpunktā minēto apstrādi – tas ir vajadzīgs, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras. [..] Savienības vai dalībvalsts tiesību akti atbilst sabiedrības interešu mērķim un ir samērīgi ar izvirzīto leģitīmo mērķi. 4. Ja apstrāde citā nolūkā nekā tajā, kādā personas dati tika vākti, nav balstīta uz datu subjekta piekrišanu vai uz Savienības vai dalībvalsts tiesību aktiem, kas demokrātiskā sabiedrībā ir vajadzīgs un samērīgs pasākums, lai aizsargātu 23. panta 1. punktā minētos mērķus, pārzinis, lai pārliecinātos, vai apstrāde citā nolūkā ir savietojama ar nolūku, kādā personas dati sākotnēji tika vākti, cita starpā ņem vērā: a) jebkuru saikni starp nolūkiem, kādos personas dati ir vākti, un paredzētās turpmākās apstrādes nolūkiem; b) kontekstu, kādā personas dati ir vākti, jo īpaši saistībā ar datu subjektu un pārziņa attiecībām; c) personas datu raksturu, jo īpaši to, vai ir apstrādātas īpašas personas datu kategorijas, ievērojot 9. pantu, vai to, vai ir apstrādāti personas dati, kas attiecas uz sodāmību un pārkāpumiem, ievērojot 10. pantu; d) paredzētās turpmākās apstrādes iespējamās sekas datu subjektiem; e) atbilstošu garantiju esamību, kas var ietvert šifrēšanu vai pseidonimizāciju.”
3

Padomes Lēmuma 2011/265/ES (2010. gada 16. septembris) par to, lai Eiropas Savienības vārdā parakstītu un provizoriski piemērotu Brīvās tirdzniecības nolīgumu starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Korejas Republiku, no otras puses (OV 2011, L 127, 1. lpp.), 6. apsvērumā ir paredzēts: “[Eiropas Savienības] Padomei saskaņā ar [LESD] 218. panta 7. punktu jāpilnvaro Komisija apstiprināt konkrētus ierobežotus grozījumus nolīgumā. Komisijai vajadzētu būt pilnvarotai pārtraukt [attiecīgās tiesības], ja vien Komisija nenosaka, ka šādas tiesības būtu jāsaglabā, un ja vien Padome to neapstiprina, ievērojot īpašu procedūru, kuras izmantošana izriet gan no šā elementa jutīgā rakstura nolīgumā, gan no fakta, ka nolīgum[s] jānoslēdz Savienībai un tās dalībvalstīm. [..]”
29

Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā tai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. No šādas perspektīvas raugoties, Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
12

2008. gadā A uzsāka mācības medicīnas jomā Edinburgas Universitātē (Apvienotā Karaliste). 2013. gada 6. jūlijā viņa saņēma Bachelor of Medicine and Bachelor of Surgery diplomu, kas apliecina medicīnisko pamatapmācību.
18

Vispirms jāatgādina, ka, vispārīgi, jauna līgumslēdzēja aizstāšana ar to, kuram līgumslēdzēja iestāde sākotnēji bija piešķīrusi līgumslēgšanas tiesības, ir jāuzskata par izmaiņām vienā no attiecīgā publiskā iepirkuma līguma būtiskiem noteikumiem un līdz ar to par būtisku līguma grozījumu, kas ir iemesls rīkot jaunu līgumslēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru attiecībā uz šādi grozītu līgumu, atbilstoši pārskatāmības un vienlīdzīgas attieksmes principiem, kuri ir pamatā konkurences pienākumam starp iespējami ieinteresētiem kandidātiem no dažādām dalībvalstīm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 19. jūnijs, pressetext Nachrichtenagentur, C‑454/06, EU:C:2008:351, 40. un 47. punkts). Šis princips ir sistematizēts Direktīvas 2014/24 72. panta 4. punkta d) apakšpunktā.
26

Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tā saturu un piemērošanas jomu, visā Eiropas Savienībā parasti ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, neatkarīgi no dalībvalstīs izmantotās kvalifikācijas (spriedums, 2021. gada 9. septembris, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Turpmāks starptautiskās aizsardzības pieteikums), C‑18/20, EU:C:2021:710, 32. punkts).
45

Otrkārt, attiecībā uz efektivitātes principu ir jāuzsver, ka dalībvalstīm katrā gadījumā ir jānodrošina efektīva to tiesību aizsardzība, kuras ir piešķirtas ar Savienības tiesībām, un it īpaši jāgarantē, no vienas puses, ka tiek ievērots, princips, saskaņā ar kuru tādu lēmumu adresātiem, ar kuriem būtiski tiek ietekmētas to intereses, ir jādod iespēja lietderīgi darīt zināmu savu viedokli par informāciju, ar kuru iestāde ir iecerējusi pamatot savu lēmumu, un, no otras puses, jebkuras personas tiesības uz to, ka tās lietu izskata tiesību aktos iepriekš noteikta neatkarīga un objektīva tiesa taisnīgi, publiski un saprātīgā termiņā, kam veltīta Hartas 47. panta otrā daļa (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 14. septembris, The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, 59. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2017. gada 9. novembris, Ispas, C‑298/16, EU:C:2017:843, 31. punkts).
27

Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka Savienības tiesības ir balstītas uz pamatpremisu, saskaņā ar kuru katrai dalībvalstij ar visām pārējām dalībvalstīm – un tās to savstarpēji atzīst – ir kopīgas daudzas Savienības pamatvērtības, kā tas ir precizēts LES 2. pantā. Šī premisa nozīmē un pamato to, ka starp dalībvalstīm ir savstarpēja uzticēšanās šo vērtību atzīšanai un tātad Savienības tiesību, ar kurām tās tiek īstenotas, ievērošanai, kā arī to, ka to attiecīgās valstu tiesību sistēmas var sniegt līdzvērtīgu un efektīvu to pamattiesību aizsardzību, kuras ir atzītas Hartā, tostarp tās 1. un 4. pantā, kuros ir nostiprināta viena no Savienības un tās dalībvalstu pamatvērtībām (spriedums, 2019. gada 19. marts, Ibrahim u.c., C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 un C‑438/17, EU:C:2019:219, 83. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), proti, cilvēka cieņas [neaizskaramība], kas tostarp ietver necilvēcīgas vai pazemojošas attieksmes aizliegumu.
15

2017. gada 7. decembrī M. Š. tiešsaistē no Tiketa iegādājās biļeti uz kultūras pasākumu, kas bija ieplānots 2018. gada 20. janvārī. Pirms šīs biļetes pirkuma pabeigšanas Tiketa vietnē informēja, ka šo pasākumu rīko “Baltic Music” VšĮ, un norādīja citu vietni un tālruņa numuru, kur iespējams saņemt papildu informāciju. Tur bija iekļauta arī informācija – ar sarkaniem burtiem – par to, ka “visu atbildību par pasākumu, tā kvalitāti, saturu un ar to saistīto informāciju uzņemas pasākuma rīkotājs. Tiketa ir biļešu izplatītāja; tā rīkojas pilnvarotā starpnieka statusā”. Detalizētāka informācija par aplūkojamo pakalpojumu sniedzēju un biļešu cenas atmaksu bija iekļauta pakalpojumu sniegšanas vispārīgajos noteikumos, kas pieejami Tiketa vietnē internetā.
5

Direktīvas 92/13 2.c pantā ir noteikts: “Ja dalībvalsts nosaka, ka jebkāds pieprasījums pārskatīt līgumslēdzēja subjekta lēmumu, kas pieņemts saistībā ar vai attiecībā uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, uz kuru attiecas Direktīva 2014/25/ES vai Direktīva 2014/23/ES, ir jāiesniedz pirms noteikta termiņa beigām, tad šis termiņš ir vismaz 10 kalendārās dienas no nākamās dienas pēc dienas, kad pretendentam vai kandidātam ir nosūtīts līgumslēdzēja subjekta lēmums, ja izmanto faksu vai elektroniskos saziņas līdzekļus, vai – ja izmanto citus saziņas līdzekļus – vai nu vismaz 15 kalendārās dienas no nākamās dienas pēc dienas, kad pretendentam vai kandidātam ir nosūtīts līgumslēdzēja subjekta lēmums, vai arī vismaz desmit kalendārās dienas no nākamās dienas pēc dienas, kad saņemts līgumslēdzēja subjekta lēmums. Katram pretendentam vai kandidātam paziņojot līgumslēdzēja subjekta lēmumu, tam pievieno kopsavilkumu par atbilstīgajiem iemesliem. Attiecībā uz pieprasījumiem pārskatīt šīs direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētos lēmumus, uz ko neattiecas īpaša paziņošana, termiņš ir vismaz desmit kalendārās dienas no attiecīgā lēmuma publicēšanas dienas.”
19

Replikas stadijā Komisija noliedz šo dokumentu atbilstību. Šie dokumenti liecinot par 2020. gadā veiktajām sabiedriskajām apspriešanām. Tā kā pirms rīcības plānu pieņemšanas ir jānotiek sabiedriskajām apspriešanām saskaņā ar Direktīvas 2002/49 8. panta 7. punktu, šie dokumenti tātad nevar attiekties uz rīcības plāniem laikposmā no 2013. līdz 2018. gadam. Acīmredzot runa esot par neseniem dokumentiem, kas attiecas uz agrāko situāciju. Taču no Direktīvas 2002/49 tiesību normu sistēmiskās interpretācijas izrietot, ka rīcības plāns ir jāpieņem laikus, lai aptvertu laikposmu nākotnē. It īpaši no minētajā direktīvā izveidotās pienākumu sistēmas, proti, no šīs direktīvas 8. panta 5. punkta, izrietot, ka ne retāk kā reizi piecos gados rīcības plāni tiek pārskatīti un vajadzības gadījumā pārstrādāti. Līdz ar to tāda rīcības plāna pieņemšana 2020. gadā, kuram bija jābūt izstrādātam 2013. gadā, neatbilstot Direktīvas 2002/49 prasībām. Ja būtu iespējams pieņemt rīcības plānus pēc laikposmiem, uz kuriem tie attiecas, Direktīva 2002/49 zaudētu lietderīgo iedarbību.
3

Šīs regulas 5. pantā “Izmeklēšanas sākšana” ir noteikts: “1. Ģenerāldirektors var sākt izmeklēšanu, ja pastāv pietiekami nopietnas aizdomas, kuru pamatā var būt arī trešās personas sniegta informācija vai anonīma informācija, ka ir notikusi krāpšana, korupcija vai jebkāda cita nelikumīga darbība, kas ietekmē Savienības finanšu intereses. Pieņemot lēmumu sākt vai nesākt izmeklēšanu, ģenerāldirektors ņem vērā izmeklēšanas politikas prioritātes un Biroja gada pārvaldības plānu, kas izstrādāti saskaņā ar 17. panta 5. punktu. Minētajā lēmumā ņem vērā arī prasību nodrošināt, lai Biroja resursi tiktu izlietoti lietderīgi un lai izmantotie līdzekļi būtu samērīgi. Saistībā ar iekšēju izmeklēšanu īpaši ņem vērā to, kura iestāde, struktūra, birojs vai aģentūra izmeklēšanu var veikt vislabāk, jo īpaši ievērojot faktu būtību, lietas faktisko vai potenciālo finansiālo ietekmi un to, vai ir iespējama tiesvedība. 2. Lēmumu sākt ārēju izmeklēšanu pieņem ģenerāldirektors pēc savas iniciatīvas vai pēc pieprasījuma, kas saņemts no attiecīgās dalībvalsts vai no jebkuras Savienības iestādes, struktūras, biroja vai aģentūras. Lēmumu sākt iekšēju izmeklēšanu pieņem ģenerāldirektors pēc savas iniciatīvas vai pēc pieprasījuma, kas saņemts no iestādes, struktūras, biroja vai aģentūras, kurā jāveic izmeklēšana, vai no kādas dalībvalsts. [..] 4. Divos mēnešos pēc tam, kad Birojs ir saņēmis 2. punktā minēto pieprasījumu, pieņem lēmumu sākt vai nesākt izmeklēšanu. To nekavējoties paziņo tai dalībvalstij, iestādei, struktūrai, birojam vai aģentūrai, kas iesniedza pieprasījumu. Lēmumu nesākt izmeklēšanu pamato. Ja minētajā divu mēnešu laikposmā Birojs nav pieņēmis lēmumu, uzskata, ka Birojs ir pieņēmis lēmumu izmeklēšanu nesākt. Ja kāds ierēdnis, cits darbinieks, iestādes vai struktūras loceklis, biroja vai aģentūras vadītājs vai personāla loceklis, rīkojoties saskaņā ar Civildienesta noteikumu 22.a pantu, Birojam sniedz informāciju, kas ir saistīta ar aizdomām par krāpšanu vai pārkāpumu, Birojs minēto personu informē par to, vai saistībā ar konkrētajiem faktiem ir nolemts sākt vai nesākt izmeklēšanu. [..]”
25

Tādējādi minētā tiesa vaicā par Direktīvas 2008/118 12. panta 1. un 2. punkta interpretāciju. Šajā ziņā tā uzsver, ka, no vienas puses, šīs direktīvas 12. panta 2. punktā patiešām ir paredzēts, ka atbrīvojumus no nodokļa piemēro saskaņā ar uzņēmējas dalībvalsts paredzētajiem nosacījumiem un ierobežojumiem. Taču, no otras puses, tas, ka Akcīzes nodokļa likuma 20. panta piektās daļas 2. punktā ir noteikts, ka par vēstniecībām un konsulārajiem dienestiem piegādātajām precēm ir jāveic bezskaidras naudas norēķini, un tas, ka saskaņā ar šo tiesību normu šīm precēm nav piemērojams atbrīvojums no akcīzes nodokļa, neesot saderīgi ar minētās direktīvas 12. panta 1. punktu, atbilstoši kuram attiecīgās preces tiek atbrīvotas no akcīzes nodokļa tad, ja tās tiek piegādātas vēstniecībām un konsulārajiem dienestiem. Šajā ziņā esot jāņem vērā tas, ka VID neapstrīd nedz pārējo Direktīvā 2008/118 un Akcīzes nodokļa likumā paredzēto nosacījumu izpildi, nedz attiecīgo preču faktisku piegādi attiecīgajām vēstniecībām un konsulārajiem dienestiem.
72

Šajā ziņā, kā atgādina Polijas valdība, Tiesa attiecībā uz Spānijas Tribunales Economico‑Administrativos (nodokļu pārsūdzības iestādes) ir nesen nospriedusi, ka šo iestāžu locekļu atcelšanas kārtība nebija noteikta ar īpašu tiesisko regulējumu, izmantojot skaidri noteiktas tiesību normas, bet ka uz to attiecās vienīgi vispārēji administratīvo tiesību noteikumi un it īpaši civildienesta darbinieku pamatnoteikumi, līdz ar to minēto locekļu atsaukšana nebija ierobežota tikai ar ārkārtas gadījumiem – kā to prasa tiesnešu neatceļamības princips –, kuros pastāv attaisnojoši un primāri iemesli, kas pamato šādu pasākumu veikšanu. Tiesa no tā secināja, ka attiecīgie valsts tiesību akti negarantēja, ka šo iestāžu locekļi ir pasargāti no ārēja spiediena, kas ļauj šaubīties par viņu neatkarību, un ka šāda sistēma it īpaši nevar radīt efektīvu šķērsli nepienācīgam izpildvaras spiedienam attiecībā uz tām, līdz ar to minētās iestādes nevar uzskatīt par tiesām LESD 267. panta izpratnē (spriedums, 2020. gada 21. janvāris, Banco de Santander, C‑274/14, EU:C:2020:17, 66.–69. punkts).
40

Tomēr Tiesa jau ir nospriedusi, ka saskaņā ar LESD 258.–260. pantu pasludināto spriedumu mērķis galvenokārt ir noteikt dalībvalstu saistības to pienākumu neizpildes gadījumā, nevis piešķirt tiesības privātpersonām, ņemot vērā, ka šīs tiesības izriet nevis no minētajiem spriedumiem, bet gan no pašām Savienības tiesību normām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1982. gada 14. decembris, Waterkeyn u.c., no 314/81 līdz 316/81 un 83/82, EU:C:1982:430, 15. un 16. punkts). No tā izriet, ka kompetentajām valsts tiesām un administratīvajām iestādēm, pamatojoties uz šādiem spriedumiem vien, tiesvedībā starp privātpersonām nav pienākuma atstāt bez piemērošanas valsts tiesisko regulējumu, kas ir pretrunā kādai direktīvas normai.
10

Turklāt, tā kā Grieķijas Republika informēja Komisiju par savu nodomu pārdot noteiktus Larco aktīvus divos atsevišķos uzaicinājumos uz konkursu, Komisija tajā pašā dienā pieņēma lēmumu par valsts atbalstu SA.37954 (2013/N) saistībā ar šo pārdošanu (turpmāk tekstā – “lēmums par noteiktu Larco aktīvu pārdošanu”). Šajā pēdējā minētajā lēmumā Komisija norāda, ka saskaņā ar Grieķijas Republikas sniegto informāciju abas iepirkuma procedūras rīko attiecīgi valsts un Larco kā to aktīvu īpašnieki, uz kuriem attiecas katrs iepirkums. No tiem pirmais iepirkums attiecās uz Larimnas [Larymna] (Grieķija) metalurģijas rūpnīcu, kā arī uz 40 % no Ajosjoannas [Agios Ioannis] (Grieķija) laterīta izmantošanas tiesībām, savukārt otrais attiecās uz 73 % no Eibojas [Euboea] (Grieķija) laterīta ieguves tiesībām un visām Kastorijas [Kastoria] (Grieķijas) teritorijas laterīta ieguves tiesībām. Pēc abu iepirkuma procedūru pabeigšanas un neatkarīgi no to rezultātiem Larco tiktu atzīta par maksātnespējīgu saskaņā ar valsts tiesību aktiem un tās atlikušie aktīvi tiktu pārdoti likvidācijas procedūras ietvaros.
34

Taču šādi precizējumi nav ietverti Direktīvas 2003/109 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā, kurā ir vienīgi definēts prombūtnes no Savienības teritorijas laikposms, kas izraisa tiesību uz pastāvīgā iedzīvotāja statusu zaudēšanu. Konkrēti, šajā tiesību normā it īpaši nav norādīts, ka, lai varētu pārtraukt šo prombūtni, ieinteresētās personas klātbūtnei šajā teritorijā būtu jābūt noteikta ilguma vai tai būtu jāpiemīt zināmai stabilitātei, piemēram, tādai, kas atbilstu tam, ka ieinteresētajai personai ir pastāvīgā dzīvesvieta vai interešu centrs minētajā teritorijā, pretēji tam, ko apgalvo Austrijas valdība. Turklāt minētajā tiesību normā nav paredzēti arī citi nosacījumi attiecībā uz šīs klātbūtnes ilgumu vai raksturu, it īpaši par “efektīvas un autentiskas saiknes” esamību attiecībā uz to pašu teritoriju, kā, piemēram, fakts, ka ieinteresētajai personai attiecīgajā dalībvalstī ir tās ģimenes locekļi vai īpašums, pretēji tam, ko apgalvo Komisija.