ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Saskaņā ar pirmo pamatu pārsūdzētā sprieduma pamatojumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, uzskatot, ka “Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas Nr. 207/2009 (1) par Eiropas Savienības preču zīmi (turpmāk tekstā – Regula”) 8. panta 4. punkta mērķiem kritērijs par nozīmi, kam jābūt “plašākai nekā tikai vietējai”, ir izpildīts attiecībā uz ģeogrāfisko tvērumu, atbilstoši kuram konkrētās preču zīmes īpašnieks veic savu darbību. Šāda interpretācija ir pretrunā ar jēdziena “vietējs” burtisko nozīmi, kā arī Regulas 8. panta 4. panta pamatā esošo mērķi. Pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, ciktāl tajā, nosakot, vai iespējamais nereģistrētais komercnosaukums ir vai nav tikai vietējas nozīmes, tika ņemti vērā dokumenti, kuri rada sekas ārpus Spānijas teritorijas. Otrkārt, tas apstāklis, ka uzņēmuma sniegtie pakalpojumi, kuru apzīmēšanai izmantota preču zīme vai komercnosaukums, tika sniegti starptautiskā mērogā, neļauj izsecināt, ka apzīmējuma izmantošana pārsniedz vietējo mērogu. Secinājums, kuru Tiesa izdarījusi spriedumā saistībā ar kritēriju par nozīmi, kam jābūt “plašākai nekā tikai vietējai”, pārkāpj Regulas 8. panta 4. punkta mērķi. Tādējādi spriedumā atzīts, ka šis kritērijs, kas piemērojams attiecībā uz komercnosaukumu, balstoties uz kuru celti iebildumi pret Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju, nav atkarīgs no tā, vai uzņēmums, kurš to izmanto, ir vietējas nozīmes uzņēmums, bet gan no “uzņēmuma klientu ģeogrāfiskās izcelsmes vai tā atpazīstamības valsts vai pat starptautiskā mērogā”. Ar šādu pieeju spriedums paplašina Regulas 8. panta 4. punktā ietverto ierobežojošo mērķi, ciktāl tiek pieļauts, ka pierādījumi par vietējas nozīmes pārsniegšanu tiek sniegti, vienkārši izmantojot nereģistrētu apzīmējumu internetā vai, ņemot vērā konkrētas lietas apstākļus, attiecīgajā uzņēmumā izmitināto viesu starptautisko faktoru.
1)

Vai saskaņā ar Direktīvas 2003/96/EK (1) 21. panta 5. punkta trešo daļu un tās izpratnē uzņēmumiem, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, ir jābūt nelieliem ražotājiem, lai tos varētu [..] uzskatīt par izplatītājiem un tiem ir jābūt nodokļa maksātājiem atbilstoši direktīvas 21. panta 5. punkta pirmajai daļai, liedzot izplatītāja statusu citiem uzņēmumiem (kas nav nelieli uzņēmumi), kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, vai arī par izplatītājiem, kuriem ir jābūt nodokļa maksātājiem saskaņā ar direktīvas 21. panta 5. punkta pirmo daļu, ir jāuzskata visi uzņēmumi, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām (neatkarīgi no to attiecīgā lieluma un tā, vai tā ir to galvenā vai pakārtota saimnieciskā darbība), un tādējādi tie nav atbrīvoti no nodokļa kā nelieli ražotāji saskaņā ar direktīvas 21. panta 5. punkta trešās daļas otro teikumu?
1.1.

vai Savienības tiesību normas, it īpaši Direktīvas 2000/78/EK (1) 1., 2. un 6. pants, skatot tos kopā ar Pamattiesību hartas 21. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar tām nav pieļaujams valsts tiesiskais regulējums, ar kuru (attiecībā uz nodarbinātības laikposmu pirms 18 gadu vecuma sasniegšanas ieskaitīšanu) vecuma dēļ diskriminējoša atalgojuma sistēma tiek aizstāta ar jaunu atalgojuma sistēmu, taču esošo darbinieku pāreja uz jauno atalgojuma sistēmu notiek tādējādi, ka jaunā atalgojuma sistēma ar atpakaļejošu spēku tiek piemērota attiecībā uz sākotnējā likuma spēkā stāšanās brīdi, savukārt pirmreizējā klasificēšana jaunajā atalgojuma sistēmā ir atkarīga no algas, kas saskaņā ar veco atalgojuma sistēmu ir tikusi faktiski izmaksāta noteiktā pārejas mēnesī (2015. gada februāris), un līdz ar to līdzšinējās diskriminācijas vecuma dēļ finansiālās sekas saglabājas?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 78/15

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 16. janvārī iesniedza Court of Appeal (Apvienotā Karaliste) – Grenville Hampshire/The Board of the Pension Protection Fund

(Lieta C-17/17)

(2017/C 078/21)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

Court of Appeal

Pamatlietas puses

Prasītāja: Grenville Hampshire

Atbildētāja: The Board of the Pension Protection Fund

Prejudiciālie jautājumi

1. Vai ar Direktīvas 80/987/EEK (1) 8. pantu (tagad aizstāts ar Direktīvas 2008/94/EK (2) 8. pantu) dalībvalstīm ir pieprasīts nodrošināt, lai darba devēja maksātnespējas gadījumā katrs atsevišķs darbinieks saņem vismaz 50 % no uzkrāto tiesību uz vecuma pabalstu vērtības (izņemot vienīgi pārkāpumu gadījumus, uz kuriem attiecas minētās direktīvas 10. panta a) apakšpunkts)?

2. Pakārtoti, ievērojot valsts tiesu secinājumus par lietas apstākļiem, vai saskaņā ar Direktīvas 80/987/EEK 8. pantu ir pietiekami, ka dalībvalstij ir aizsardzības sistēma, kurā darbinieki parasti saņem vairāk kā 50 % no to uzkrāto tiesību uz vecuma pabalstiem vērtības, bet daži atsevišķi darbinieki saņem mazāk kā 50 %, pamatojoties uz: i) darbiniekiem izmaksātās kompensācijas summas maksimālo finansiālo robežvērtību (it īpaši darbiniekiem, kuri nav sasnieguši savas pensiju shēmas parasto pensijas vecumu brīdī, kad darba devējs kļūst maksātnespējīgs); un/vai ii) noteikumiem, kas ierobežo darbiniekiem izmaksātās kompensācijas ikgadējo palielinājumu vai ikgadējo viņu tiesību pārvērtēšanu pirms pensijas vecuma sasniegšanas?

3. Vai Direktīvas 80/987/EEK 8. pantam ir tieša iedarbība izskatāmās lietas apstākļos?

(1) Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīva 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV 1980, L 283, 23. lpp.).

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīva 2008/94/EK par darba ņēmēju aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV 2008, L 283, 36. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 95/4

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 5. decembrī iesniedza Bundesfinanzgericht (Austrija) – Kreuzmayr GmbH

(Lieta C-628/16)

(2017/C 095/10)

Tiesvedības valoda – vācu

Iesniedzējtiesa

Bundesfinanzgericht

Pamatlietas puses

Prasītāja: Kreuzmayr GmbH

Atbildētāja: Finanzamt Linz

Prejudiciālie jautājumi

Pirmais jautājums:

Vai tādā situācijā kā pamatlietā, kad nodokļu maksātājam X1 dalībvalstī A pieder uzglabājamas preces un X1 šīs preces ir pārdevis nodokļu maksātājam X2, un X2 ir norādījis X1 savu nodomu pārvadāt preces uz dalībvalsti B, un X2 ir sevi identificējis ar dalībvalstī B piešķirto PVN maksātāja numuru,

un X2 šīs preces ir pārdevis tālāk nodokļu maksātājam X3, un X2 ir vienojies ar X3 par to, ka X3 organizē vai veic preču pārvadājumu no dalībvalsts A uz dalībvalsti B, un X3 ir noorganizējis vai veicis preču pārvadājumu no dalībvalsts A uz dalībvalsti B, un X3 jau dalībvalstī A varēja rīkoties ar precēm kā to īpašnieks,

un X2 tomēr nav paziņojis X1, ka viņš preces jau ir pārdevis tālāk, pirms tās ir izvestas no dalībvalsts A,

un X1 arī nevarēja konstatēt, ka preču pārvadājumu no dalībvalsts A uz dalībvalsti B neorganizē vai neveic X2,

Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka preču piegādes vietu saistībā ar piegādi, ko X1 veic X2, nosaka saskaņā ar Direktīvas 2006/112/EK (1) 32. panta 1. punktu, ka tādējādi X1 piegāde X2 ir piegāde Kopienas iekšienē (tā sauktā piegāde ar pārvietošanu)?

Otrais jautājums:

Ja uz pirmo jautājumu ir jāatbild noliedzoši, vai Savienības tiesības tādā gadījumā ir jāinterpretē tādējādi, ka X3 vienalga var atskaitīt dalībvalsts B PVN, ko rēķinā iekļauj X2, ja X3 iegādātās preces izmanto dalībvalstī B ar nodokli aplikto darījumu vajadzībām un nevar uzskatīt, ka X3 ļaunprātīgi izmanto iepriekš samaksāta PVN atskaitīšanu?

Trešais jautājums:

Ja uz pirmo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši un X1 vēlāk kļūst zināms, ka pārvadājumu ir veicis X3 un tas jau dalībvalstī A varēja rīkoties ar precēm kā īpašnieks, vai šādā gadījumā Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka X1 veiktā piegāde X2 ar atpakaļejošu spēku zaudē savu statusu kā piegāde Kopienas iekšienē (ka tā tādējādi ar atpakaļejošu spēku ir jāvērtē kā tā sauktā piegāde bez pārvietošanas)?

(1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, OV L 347, 1. lpp..
1)

vai Līguma par Eiropas Savienību konsolidētās versijas 15. pantā skaidri noteiktais pārskatāmības princips, savā vispārējā obligātajā mērķī – saprotot to tādējādi, ka (minēto principu) var regulēt ar reglamentējošiem vai tiem līdzvērtīgiem avotiem, kā paredzēts turpat 3. punktā, kuru saturs var paust pārmērīgi lielu rīcības brīvību, ko nepamato rangā augstāks Eiropas tiesību avots attiecībā uz to, ka ir nepieciešams noteikt principu, no kuriem nedrīkst atkāpties, minimumu –, nav pretrunā līdzīgam ierobežojošam plānam Eiropas tiesiskajā regulējumā par kredītiestāžu uzraudzības funkcijām, tiktāl, ka pats pārskatāmības princips zaudē nozīmi pat tajā gadījumā, kad interese par piekļuvi ir piesaistīta prasītāja būtiskām interesēm, kas ir acīmredzami saderīgas ar tām interesēm, kuras labvēlīgā nozīmē izriet no nozares ierobežotajiem gadījumiem?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 38/16

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2016. gada 15. septembra spriedumu lietā T-220/13 Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija 2016. gada 25. novembrī iesniedza Scuola Elementare Maria Montessori Srl

(Lieta C-622/16 P)

(2017/C 038/21)

Tiesvedības valoda – itāļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Scuola Elementare Maria Montessori Srl (pārstāvji – E. Gambaro un F. Mazzocchi, advokāti)

Pārējās lietas dalībnieces: Eiropas Komisija un Itālijas Republika

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt spriedumu, ar kuru ir noraidīta prasība, ko cēlusi Scuola Elementare Maria Montessori, un tādējādi atcelt Komisijas Lēmumu 2013/284/ES (1) daļā, kurā Komisija ir paudusi uzskatu, ka nedrīkstēja uzdot atgūt atbalstu, kas piešķirts atbrīvojuma veidā no pašvaldību nekustamā īpašuma nodokļa (ICI), kā arī daļā, kurā tā ir paudusi uzskatu, ka pasākumi attiecībā uz atbrīvojumu no īpašās pašvaldības nodevas (IMU) neietilpst LESD 107. panta l. punkta piemērošanas jomā;

— katrā ziņā atcelt spriedumu daļās, kas saistītas ar tiem apelācijas sūdzības pamatiem, kurus Tiesa atzīs par pamatotiem un atbilstošiem, lai tos apmierinātu;

— piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

Pamati un galvenie argumenti

1) Ar pirmo pamatu, kas iedalīts četrās daļās, Scuola Elementare Maria Montessori norāda, ka esot pārkāpts un kļūdaini piemērots LESD 108. pants, Regulas (EK) Nr. 659/1999 (2) 14. panta 1. punkts un pienākums lojāli sadarboties, kas noteikts LES 4. panta 3. punktā, kā arī esot kļūdaini interpretēts pilnīgas neiespējamības jēdziens, esot veikta kļūdaina faktu juridiskā kvalifikācija, esot sagrozīti daži pierādījumi un pamatojums esot pretrunīgs, jo Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu ar to, ka nav uzdevusi Itālijas Republikai atgūt summas, kas saistītas ar atbrīvojumiem no nodokļiem, kādus nekomerciāli subjekti noteiktiem mērķiem ir saņēmuši saskaņā ar tiesisko regulējumu par ICI, ko Komisija ir uzskatījusi par nelikumīgiem un nesaderīgiem ar iekšējo tirgu.

2) Ar otro pamatu Scuola Elementare Maria Montessori norāda, ka esot pārkāpts un kļūdaini piemērots LESD 107. panta 1. punkts, jo Vispārējā tiesa esot atzinusi, ka atbrīvojums no IMU, kas izriet no tiesisko regulējumu par ICI, kopš 2012. gada neietver valsts atbalsta gadījumu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.

(1) Komisijas 2012. gada 19. decembra Lēmums 2013/284/ES par valsts atbalstu SA.20829 (C 26/2010, ex NN 43/2010 (ex CP 71/2006)) Itālijas īstenotā shēma attiecībā uz pašvaldības nekustamā īpašuma nodokļa atbrīvojuma piemērošanu nekustamajam īpašumam, ko noteiktiem mērķiem izmanto nekomerciāli subjekti (OV 2013, L 166, 24. lpp.).

(2) Padomes 1999. gada 22. marta Regula (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 22/14

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 10. novembrī iesniedza High Court of Justice (Chancery Division) (Apvienotā Karaliste) – Merck Sharp/Designs Comptroller-General of Patents, Desings and Trade Marks

(Lieta C-567/16)

(2017/C 022/20)

Tiesvedības valoda – angļu

Iesniedzējtiesa

High Court of Justice (Chancery Division)

Pamatlietas puses

Prasītāja: Merck Sharp

Atbildētājs: Designs Comptroller-General of Patents, Desings and Trade Marks

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai paziņojums par procedūras pabeigšanu, ko ir izsniegusi atsauces dalībvalsts saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvas 2001/83/EK (1) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, 28. panta 4. punktu pirms pamatpatenta termiņa beigām, ir jāuzskata par līdzvērtīgu piešķirtai tirdzniecības atļaujai Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 6. maija Regulas 469/2009/EK (2) par papildu aizsardzības sertifikātu zālēm (kodificēta versija) (turpmāk tekstā – “PAS regula”) 3. panta b) punkta izpratnē tādējādi, ka PAS pretendents attiecīgajā dalībvalstī ir tiesīgs iesniegt pieteikumu par PAS un to saņemt, pamatojoties uz paziņojumu par procedūras pabeigšanu?

2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša; vai tādos apstākļos kā pirmajā jautājumā nepiešķirta tirdzniecības atļauja attiecīgajā dalībvalstī PAS pieteikuma iesniegšanas dienā ir trūkums, ko var novērst saskaņā ar PAS regulas 10. panta 3. punktu tad, kad tirdzniecības atļauja ir piešķirta?

(1) OV L 311, 67. lpp.

(2) OV L 152, 1. lpp.
1)

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 45. un 56. pantā nostiprinātās personu brīva pārvietošanās un pakalpojumu sniegšanas brīvība, Direktīvas 2004/18 (1) 2. pantā noteiktie pretendentu vienlīdzības princips un pārskatāmības princips, kā arī no tiem izrietošais brīvas un godīgas uzņēmēju konkurences princips (kopā vai atsevišķi, tomēr neaprobežojoties ar šīm normām) ir jāsaprot un jāinterpretē tādējādi, ka, ja savstarpēji saistīti pretendenti – kuru ekonomiskās, vadības, finanšu vai citas saites objektīvi var radīt šaubas par neatkarību un konfidenciālas informācijas aizsardzību un/vai var radīt priekšnoteikumus (potenciālu iespēju), ka šiem uzņēmumiem to dēļ būs priekšrocības salīdzinājumā ar citiem pakalpojumu sniedzējiem – tajā pašā publiskā iepirkuma konkursā tādēļ ir nolēmuši iesniegt atsevišķus (patstāvīgus) piedāvājumus, katrā ziņā – neatkarīgi no tā, vai valsts publisko iepirkumu tiesiskajā regulējumā tāds pienākums tiem konkrēti ir nostiprināts vai nav – ir jāatklāj līgumslēdzējai iestādei šīs saites, pat ja šī iestāde to atsevišķi nejautā?
I.

Pirmais apelācijas sūdzības pamats: Regulas Nr. 207/2009 (1) 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums – nepareizu kritēriju piemērošana 1. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, prasot, ka, lai preču zīmei piemistu atšķirtspēja, tai “būtiski ir jāatšķiras no attiecīgajā nozarē pastāvošā standarta vai ieražām”. Tā esot piemērojusi trīsdimensiju preču zīmju, ko veido pašu preču noformējums bez vārdiskiem vai grafiskiem elementiem, kritēriju, kurš ir stingrāks par parastu preču zīmju kritēriju. Šo stingrāko kritēriju nevarēja piemērot, jo reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir divdimensiju preču zīmē, kurā ir attēlots grafisks elements. Stingrāka kritērija piemērošana esot pretrunā pastāvīgajai judikatūrai. 2. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, savus apsvērumus pamatojot ar spriedumu Storck/ITSB, C-25/05 P, EU:C:2006:422. Minētā lieta nekādā ziņā neesot salīdzināma ar izskatāmo lietu, jo tā attiecās uz preci (iepakojumā) bez jebkāda grafiska un/vai vārdiska elementa. 3. Tādu noteikumu piemērošana, kas ir stingrāki nekā vārdisku preču zīmju un grafisku preču zīmju gadījumā piemērojamie noteikumi, turklāt neesot pamatota, jo reģistrācijai pieteiktās preču zīmes aizsardzības apjoms esot šaurāks pat par to, kāds būtu reģistrācijai pieteiktajai preču zīmei, ja to veidotu tikai grafisks elements. Piemērojot stingrākus noteikumus, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kurā ir noteikts, ka nereģistrē (vienīgi) preču zīmes, kurām nav atšķirtspējas.
1)

Vai Direktīvas 92/85 (1) 10. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums par “ārkārtējiem gadījumiem, kas nav saistīti ar viņu stāvokli un kuros ir atļauta atlaišana saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi”, kas ir izņēmums no strādājošo grūtnieču atlaišanas aizlieguma, ir izpildīts ar to vien, ka pastāv objektīvi ekonomiski, tehniski, organizatoriski vai ar ražošanu saistīti iemesli tādā nozīmē, kādā tie definēti Estatuto de los Trabajadores [Darba likuma] 51. panta 1. punktā, uz kuru izdarīta atsauce šī paša likuma 52. panta c) punktā?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 343/33

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 5. jūlijā iesniedza Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Beļģija) – H. F./Belgische Staat

(Lieta C-366/16)

(2016/C 343/44)

Tiesvedības valoda – holandiešu

Iesniedzējtiesa

Raad voor Vreemdelingenbetwistingen

Pamatlietas puses

Prasītājs: H. F

Atbildētāja: Belgische Staat

Prejudiciālais jautājums

Vai Savienības tiesības, it īpaši [Direktīvas 2004/38/EK] (1) 27. panta 2. punkts, vajadzības gadījumā to lasot kopā ar Hartas 7. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstī var tikt noraidīts pieteikums uzturēšanās atļaujas saņemšanai, kuru ģimenes apvienošanās nolūkā ar Savienības pilsoni, kurš ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties, iesniedz viņa ģimenes loceklis – trešās valsts valstspiederīgais, jo pati šā ģimenes locekļa – kurš citā dalībvalstī, pamatojoties uz faktiem, kas uz viņu attiecas īpašā vēsturiski sabiedriskā kontekstā viņa izcelsmes valstī, saskaņā ar Konvencijas par bēgļa statusu 1. panta F punktu un [Direktīvas 2011/95/ES] (2) 12. panta 2. punktu ir izslēgts no to personu loka, kas atzīti par bēgļiem – klātbūtne radītu draudus sabiedrībā, ja pieņēmums par šā ģimenes locekļa darbības uzturēšanās dalībvalstī radītiem faktiskiem un attiecīgajā brīdī esošiem draudiem izdarīts, pamatojoties tikai uz lēmumu liegt viņam bēgļa statusu, attiecīgi neveicot atkārtota nodarījuma riska uzturēšanās dalībvalstī novērtējumu?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.).

(2) Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 13. decembra Direktīva 2011/95/ES par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.).
C 364/12

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 5. augustā iesniedza Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgārija) – krimināllieta pret Emil Milev

(Lieta C-439/16)

(2016/C 364/07)

Tiesvedības valoda – bulgāru

Iesniedzējtiesa

Spetsializiran nakazatelen sad

Lietas dalībnieks pamatlietā

Emil Milev

Prejudiciālais jautājums

Vai valsts judikatūra – konkrēti Varhoven Sad [Augstākās kasācijas tiesas] saistošs atzinums (kas izdots pēc 2016. gada 9. marta Direktīvas 2016/343 (1) pieņemšanas, bet pirms tās transponēšanas termiņa beigām), saskaņā ar kuru Varhoven Sad [Augstākā kasācijas tiesa], pēc tam, kad tā konstatējusi pretrunas starp Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 5. panta 4. punktu, skatot to kopsakarā ar šī paša panta 1. punkta c) apakšpunktu, un valsts tiesību aktu (NPK 270. panta 2. punkts) attiecībā uz to, vai ir jāņem vērā vai nav pamatotas aizdomas, ka ir izdarīts noziedzīgs nodarījums (kriminālprocesa tiesvedības posmā notiekošās drošības līdzekļa “apcietinājums” pārbaudes procedūras ietvaros), būtībā ir piešķīrusi tiesām brīvību izlemt, vai ir jāievēro Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija – ir saderīga ar 2016. gada 9. marta Direktīvas 2016/343 (attiecībā uz nevainīguma prezumpciju un pierādīšanas pienākumu kriminālprocesā) 3. un 6. pantu?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 9. marta Direktīva (ES) 2016/343 par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV, 2016, L 65, 1. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 335/30

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2016. gada 19. aprīlī iesniedza Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Polija) – Aleksandra Kubicka

(Lieta C-218/16)

(2016/C 335/39)

Tiesvedības valoda – poļu

Iesniedzējtiesa

Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim

Prasītāja pamatlietā

Aleksandra Kubicka

Prejudiciālais jautājums

Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 4. jūlija Regulas (ES) Nr. 650/2012 (1) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi 1. panta 2. punkta k) apakšpunkts, 1. panta 2. punkta l) apakšpunkts vai 31. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir atļauts atteikties atzīt in rem sekas tiešajam (vindikācijas) legātam (legatum per vindicationem), kas paredzēts mantojuma tiesību aktos, ja šis legāts attiecas uz īpašuma tiesībām uz nekustamu īpašumu, kas atrodas dalībvalstī, kuras tiesībās nepastāv legāta ar tiešām in rem sekām institūts?

(1) OV L 201, 107. lpp.
5.

Kļūda tiesību piemērošanā, interpretējot Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktu saistībā ar samērīguma principu, ciktāl tika uzskatīts, ka ir iespējams apvienot vienotas likmes finanšu korekciju un precīzu finanšu korekciju par vienu un to pašu 2008. gada budžeta pozīciju. Pirmkārt, saskaņā ar dokumentu AGRI-2005-64043 korekcijas nav jāpiemēro summām, kas jau ir tikušas koriģētas tādu pašu iemeslu dēļ; otrkārt, Tiesas judikatūra pieļauj apvienošanu tikai tad, ja risku, kuru uzņemas fondi, nevar segt tikai ar analītiskajām korekcijām; un, visbeidzot, panāktais rezultāts ir nesamērīgs un nepamatots, ciktāl gadījumā, ja tiktu piemērota tikai vienotas likmes finanšu korekcija, atskaitāmā summa būtu mazāka par to, kas izriet no abu finanšu korekciju apvienošanas.
5.

Ja lietā tiek pieņemts, ka ir “valstu noteikumi, kas vajadzīgi, lai novērstu krāpšanu vai stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu” (skat. Direktīvas 90/435/EEK 1. panta 2. punktu), ka dalībvalsts rezidente uzņēmējsabiedrība (A) nodod dividendes mātesuzņēmumam (B) citā dalībvalstī un no turienes tās tiek nodotas šīs uzņēmējsabiedrības mātesuzņēmumam (C), kurš ir rezidents ārpus ES/EEZ, kas savukārt ir izmaksājis šos līdzekļus savam mātesuzņēmumam (D), kurš arī ir rezidents ārpus ES/EEZ, ka starp pirmo no minētajām dalībvalstīm un C rezidences valsti nav noslēgta konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, ka starp pirmo no minētajām dalībvalstīm un D rezidences valsti ir noslēgta konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, un ka pirmajai no minētajām valstīm saskaņā ar tās tiesību aktiem tādēļ nebūtu bijušas tiesības piemērot nodokli ienākuma gūšanas vietā dividendēm, ko A izmaksāja D, ja D būtu bijis tiešais A īpašnieks, vai tā ir ļaunprātīga izmantošana saskaņā ar Direktīvu tā, ka B saskaņā ar to nav aizsargāts?
2)

Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai ar iepriekš minētajiem principiem ir saderīga tāda tiesību norma kā DPR Nr. 633/1972 26. panta 2. punkts – redakcijā, kas bija spēkā pirms grozījumiem, kas izdarīti ar 2015. gada 28. decembra Likuma Nr. 208 1. panta 126. un 127. punktu –, kuros saistībā ar nodokļa atgūšanas tiesībām ir paredzēta prasību par to, ka ir jāpierāda agrāks neveiksmīgu maksātnespējas procedūru mēģinājums, un tas ir, atbilstīgi judikatūrai un Savienības dalībvalsts nodokļu iestādes praksei, tikai pēc neveiksmīgas galīgās aktīvu sadales vai, ja to nav, pēc galīgā lēmuma par maksātnespējas procedūras noslēgšanu, pat tad, ja šādas darbības no saprāta viedokļa ir ekonomiski neizdevīgas, ņemot vērā piedzenamā parāda apjomu, tā piedziņas perspektīvas un izpilddarbību vai maksātnespējas procedūru izmaksas un ka minētie priekšnoteikumi katrā ziņā var iestāties pat vairākus gadus pēc maksātnespējas procesa sākšanās?