ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
83

Tiklīdz tiesvedība ir pabeigta, vairs nav pamata uzskatīt, ka procesuālo rakstu publiskošana minētās tiesvedības ietvaros varētu kaitēt šīs tiesvedības aizsardzībai. Tiesa nav izslēgusi, ka tādu procesuālo rakstu publiskošana, kas attiecas uz pabeigtu tiesvedību, bet ir saistīti ar citu, vēl notiekošu tiesvedību, var radīt kaitējuma risku šai notiekošajai tiesvedībai, it īpaši ja šīs minētās tiesvedības dalībnieki nav tie paši, kas lietā, kuras izskatīšana ir pabeigta. Tomēr šāds risks ir atkarīgs no vairākiem faktoriem, tostarp no abās tiesvedībās izvirzīto argumentu līdzības pakāpes. Proti, ja Komisijas procesuālie raksti atkārtojas tikai daļēji, tad daļēja publiskošana varētu būt pietiekama, lai izvairītos no jebkāda kaitējuma riska attiecībā uz vēl notiekošo tiesvedību. Tomēr šādos apstākļos vienīgi konkrētu procesuālo rakstu, kuriem lūgta piekļuve, vērtējums var ļaut Komisijai konstatēt, vai to publiskošanu var atteikt saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta otro ievilkumu (spriedums, 2010. gada 21. septembris, Zviedrija u.c./API un Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P un C‑532/07 P, EU:C:2010:541, 132.–135. punkts).
20

Protams, kā izriet no judikatūras, ne lietas dalībniekiem, ne pašai Vispārējai tiesai, interpretējot valsts tiesības, uz kurām, kā tas ir šajā lietā, ir atsauce Eiropas Savienības tiesībās (skat. tālāk 26. punktu), nevar tikt liegts iedvesmoties no valsts tiesību aktu, judikatūras vai tiesību doktrīnas elementiem, jo Apelācijas padomei netiek pārmests, ka tā nav ņēmusi vērā kāda konkrēta valsts tiesas sprieduma faktiskos apstākļus, bet tiek veikta atsauce uz spriedumiem vai doktrīnu, lai argumentētu pamatu saistībā ar to, ka Apelācijas padome ir nepareizi piemērojusi valsts tiesību normu (spriedums, 2015. gada 28. oktobris, Rot Front/ITSB – Rakhat (Маска), T‑96/13, EU:T:2015:813, 15. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr prasības pieteikuma pielikumā A 12 iesniegtie dokumenti, kuri ietver valsts tiesību normas, nav elementi, kas izriet no valsts tiesību aktiem, no kuriem Vispārējā tiesa varētu gūt iedvesmu, interpretējot valsts tiesības iepriekš minētās judikatūras izpratnē, bet pierādījumi, lai pierādītu piemērojamo valsts tiesību saturu Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 11. decembris, CEDC International/ITSB – Underberg (Zāles stiebra pudelē forma), T‑235/12, EU:T:2014:1058, 24. punkts).
27

It īpaši, runājot vispirms par salīdzinājumu starp KKKP un tādām precēm kā “krāsas, pernicas, lakas, pretkorozijas līdzekļi un koksnes konservēšanas līdzekļi, krāsvielas, kodnes”, EUIPO apgalvo, ka, lai gan pirmais minētais var būt otro minēto sastāvdaļa, jo pirmais ir izejviela, bet otrās minētās preces ir gatavas preces, saikne starp tām nav pietiekami cieša, lai tās varētu uzskatīt par līdzīgām. EUIPO apstrīd prasītājas argumentus, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, KKKP nav izejviela un, otrkārt, ar apstrīdēto preču zīmi aptvertās preces ne vienmēr tiek tirgotas kā gatavas preces. Tas norāda, ka, ņemot vērā to dažādās īpašības, attiecīgās preces nevar tikt uzskatītas nedz par savstarpēji aizstājamām, nedz konkurējošām. Tas piebilst, ka tām ir arī atšķirīgs mērķis, ciktāl viena no tām parasti tiek izmantota citu preču ražošanai, bet pārējās parasti iegādājas galapatērētāji, lai izmantotu tās dekorēšanai. EUIPO norāda, ka saskaņā ar judikatūru izejvielas, kuras tiek pakļautas pārstrādāšanai, būtībā atšķiras no gatavām precēm, kuras ietver vai sastāv no šīm izejvielām, gan to īpašību, gan to mērķa un izmantošanas veida dēļ, un ka tad, ja preces ir šādā veidā saistītas, tās nevar tikt uzskatītas par savstarpēji papildinošām. Tas piebilst, ka prasītāja neesot pierādījusi tādu sabiedrību pastāvēšanu, kuras ražotu tādas izejvielas kā, piemēram, ar agrāko preču zīmi aptvertā prece, un kas tirgo tādas gatavas preces, kas ir aptvertas ar apstrīdēto preču zīmi. EUIPO apstrīd prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru pastāvot pārklāšanās starp KKKP pircējiem un ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi aptverto preču pircējiem, un norāda, ka katrā ziņā iespējamie rūpniecības [nozares] pircēji uztverot atšķirības starp aplūkotajām precēm.
90

No tā izriet, ka īpašie maksājumi ir piesaistīti pamatsummai par hektāru, nepārsniedzot EUR 5000, un, sākot no šīs robežvērtības, ir uzskatāmi par tiesībām uz papildu (īpašo) maksājumu. Šajā ziņā Regulas Nr. 1782/2003 47. panta pirmajā rindkopā ir paredzēts, ka tajā uzskaitītās summas “iekļauj” pamatsummā saskaņā ar šīs pašas regulas 48. pantā paredzētajiem nosacījumiem. No Regulas Nr. 1782/2003 47. panta otrās rindkopas izriet arī, ka, sākot no 2007. gada un atkāpjoties no šīs pašas regulas 33., 43. un 44. panta, summas, kas rodas no piena ražošanas piemaksām un papildmaksājumiem, kuri paredzēti Regulas Nr. 1782/2003 95. un 96. pantā, “iekļauj” vienreizējo maksājumu shēmā, ievērojot 48.–50. pantā paredzētos nosacījumus. Tādējādi atbilstošajos tiesību aktos ir noteikts maksājumu, kuri rodas no dažādām tiesībām, ieskaitīšanas vienreizējā maksājumā princips.
24

No Regulas Nr. 216/96 8. panta 3. punkta skaidri izriet, ka iespēja izteikt prasījumu saistībā ar apstrīdētā lēmuma atcelšanu vai grozīšanu jautājumā, kurš nav ticis izvirzīts apelācijas sūdzībā, ir ierobežota ar inter partes procedūru. Šie prasījumi ir jāizsaka pretapelācijas sūdzībā, kas iesniegta minēto procedūru ietvaros. Tādēļ, kā to pamatoti ir uzsvērusi prasītāja, šajā tiesību normā ir paredzēts, ka šādiem prasījumiem nav tiesisku seku, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs atsauc apelāciju apelācijas padomē. Tādējādi, lai apstrīdētu Iebildumu nodaļas lēmumu, tāda Regulas Nr. 207/2009 60. pantā paredzētā atsevišķā apelācijas sūdzība ir vienīgais tiesību aizsardzības līdzeklis, kurš ļauj iedarbīgi izvirzīt savus iebildumus. No tā izriet, ka prasījumi saistībā ar apstrīdētā lēmuma atcelšanu vai grozīšanu jautājumā, kurš Regulas Nr. 216/96 8. panta 3. punkta izpratnē nav ticis izvirzīts apelācijas sūdzībā, ir atšķirīgi no tiem, kādi ir Regulas Nr. 207/2009 60. pantā paredzētajā apelācijas sūdzībā. Tādējādi, kā pamatoti ir norādījusi prasītāja, Regulas Nr. 207/2009 60. pantā minētie nosacījumi nav piemērojami minētajiem prasījumiem.
18

ITSB atzīst, ka Apelācijas padomes izmantotā pieeja, lai gan tā atbilstot saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām piemērojamam atšķirtspējas jēdzienam, esot grūti savienojama ar tā saucamās apzīmējuma maldinošas izmantošanas “paplašinātās” formas īpatnībām, kā arī ar Apvienotās Karalistes tiesu pieņemtajiem nolēmumiem. Tomēr prasītājas lietai pievienotie pierādījumi nepierādot, ka Apvienotās Karalistes sabiedrība basmati rīsus uztvertu kā tādus, kuriem to īpašu pazīmju dēļ ir “acīmredzama reputācija”, kas esot kritērijs, kurš izriet no Apvienotās Karalistes judikatūras. ITSB atzīst, ka Apelācijas padome šajā ziņā neesot izteikusi nevienu tiešu norādi. Tomēr no Apelācijas padomes veiktās pārbaudes izrietot, ka, ja tā būtu tieši izskatījusi šo jautājumu, tā būtu secinājusi, ka lietā esošie pierādījumi neļauj saistīt apzīmējumu “BASMATI” ar “acīmredzamu reputāciju”. Visbeidzot pilnības labad ITSB norāda, ka prasītāja neesot pierādījusi, ka tā ir “goodwill” īpašniece, ne arī to, ka tai šajā ziņā būtu nodarīts kaitējums. ITSB no tā secina, ka, pat ja pieņem, ka Apelācijas padome nav paudusi atbilstošu nostāju par jautājumu, vai atšķirtspējas kā elementa, kas palīdz identificēt preču komerciālo izcelsmi, tradicionālais jēdziens ir piemērojams arī tā saucamās apzīmējuma maldinošas izmantošanas “paplašinātās” formas gadījumā, lietā esošie pierādījumi neesot pietiekami, lai pierādītu, ka Apvienotās Karalistes sabiedrība apzīmējumu “BASMATI” uztvertu kā tādu, kuram ir “acīmredzama reputācija”.
Tiesvedības Vispārējā tiesā ilgums, kurš sasniedza gandrīz 5 gadus un 9 mēnešus un kurš nav attaisnojams ar nevienu no lietas konkrētajiem apstākļiem, divās ar konkurenci saistītās lietās pārkāpa Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu, jo šī tiesvedība bija ilgāka nekā sprieduma taisīšanas saprātīgs termiņš, kas ir pietiekami būtisks Savienības tiesību normas, ar kuru piešķir tiesības privātpersonām, pārkāpums.

Proti, šajā periodā no tiesvedības rakstveida daļas pabeigšanas, kad tika iesniegta atbilde uz repliku, līdz tiesvedības mutvārdu daļas sākumam tā tostarp sagatavoja lietas dalībnieku argumentu kopsavilkumu, nodeva lietas tiesai, sagatavoja strīdu faktisko un juridisko apstākļu analīzi un tiesvedības mutvārdu daļu. Tādējādi šā laikposma ilgums it īpaši ir atkarīgs no strīda sarežģītības, kā arī lietas dalībnieku rīcības un no procesuālo jautājumu rašanās.

Attiecībā uz tiesvedības sarežģītību – prasības, kas attiecas uz Komisijas veikto konkurences tiesību piemērošanu, ir salīdzinoši sarežģītākas nekā prasības cita veida lietās, it īpaši ņemot vērā apstrīdētā lēmuma garumu, lietas materiālu apjomīgumu un nepieciešamību veikt detalizētu daudzu sarežģītu faktu novērtējumu, kas bieži vien ir izkaisīti laikā un telpā. Tādējādi 15 mēnešu ilgums starp tiesvedības rakstveida daļas beigām un tiesvedības mutvārdu daļas uzsākšanu principā ir atbilstošs ilgums, lai izskatītu lietas, kas attiecas uz konkurences tiesību piemērošanu. Turklāt pret vienu un to pašu Komisijas pieņemto lēmumu par Savienības konkurences tiesību piemērošanu celtās prasības principā būtu jāizskata paralēli arī tad, kad šīs prasības netiek apvienotas. Šādu paralēlu izskatīšanu tostarp attaisno minēto prasību saistība, kā arī nepieciešamība nodrošināt to saskaņotu analīzi un tajās sniedzamo atbilžu saskaņošanu. Tādējādi lietu paralēla izskatīšana var attaisnot to, ka par vienu papildu mēnesi katrā saistītajā lietā pagarinās tā perioda termiņš, kurš paiet no tiesvedības rakstveida daļas beigām līdz tiesvedības mutvārdu daļas sākumam. Visbeidzot, lietu faktiskā, juridiskā un procesuālā sarežģītība neattaisno to ilgāku izskatīšanu, it īpaši ņemot vērā, ka laikā no tiesvedības rakstveida daļas beigām līdz tiesvedības mutvārdu daļas sākumam tiesvedība netika nedz pārtraukta, nedz kavēta, Vispārējai tiesai veicot jebkādu tās organizatorisku pasākumu.

Saistībā ar lietas dalībnieku rīcību un procesuālo jautājumu rašanos, tas, ka prasītājas lūdza Vispārējo tiesu atkārtoti sākt rakstveida procesu, nevar attaisnot 3 gadu un 8 mēnešu termiņu, kurš pagāja no atbildes uz repliku iesniegšanas.

Līdz ar to 46 mēnešu laikā, kas pagāja starp tiesvedības rakstveida daļas beigām un tiesvedības mutvārdu daļas sākumu, parādās 20 mēnešu nepamatotas bezdarbības periods katrā no šīm lietām.

(skat. 61., 64., 66., 67., 69., 70., 74. –76. un 78. punktu)
Regulas Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē atšķirtspējas nav trīsdimensiju preču zīmei, ko veido kontūrpudeles bez rievtekām forma, kuras centrālā daļa ir nedaudz ieliekta, bet augšējo daļu veido piltuve, kas ir nedaudz izliekta pudeles kakliņa daļā, un kuras reģistrācija ir pieteikta Nicas nolīguma 6. klasē “parasti metāli un to sakausējumi, metāla būvmateriāli, atslēdznieku metāla izstrādājumi un dzelzs izstrādājumi, metālizstrādājumi, kas nav iekļauti citās klasēs, metāla pudeles”, šī nolīguma 21. klasē “saimniecības un virtuves piederumi, neapstrādāts vai daļēji apstrādāts stikls (izņemot stiklu celtniecības vajadzībām), stikla, porcelāna un fajansa izstrādājumi, kas nav ietverti citās klasēs, stikla un plastmasas pudeles”, kā arī minētā nolīguma 32. klasē “alus, minerālūdeņi, gāzēti ūdeņi un citi bezalkoholiskie dzērieni, augļu dzērieni un augļu sulas, sīrupi un citas sastāvdaļas dzērienu pagatavošanai”. Reģistrācijai pieteiktās preču zīmes raksturīgās iezīmes ir tās forma un iepakojums, kuram ir izliekts siluets. Tomēr šī forma un iepakojums nav nekas vairāk kā reģistrācijai pieteikto preču zīmi veidojošo elementu summa, proti, pudele līdzīgi kā lielākā daļa tirgū esošo pudeļu. Tāda forma un iepakojums parasti var tikt izmantoti reģistrācijas pieteikumā norādīto preču tirdzniecībā. No tā izriet, ka veids, kādā ir apvienoti attiecīgās kombinētās preču zīmes elementi, arī nespēj piešķirt tai atšķirtspēju. Tādējādi reģistrācijai pieteiktā preču zīme nav nekas cits kā vien konkrēto preču formas un iepakojuma variants, kas neļaus vidusmēra patērētājam nošķirt attiecīgās preces no citu uzņēmumu precēm.

(sal. ar 46., 47., 50. un 51. punktu)
2.

Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Absolūti atteikuma pamati — Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības — Jēdziens — Preču zīme, ko veido vārds vai neoloģisms, kas izriet no elementu kombinācijas (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 15.–18. un 37. punktu)
Ja Savienības iestādei vai struktūrai nav pienākuma uzsākt procedūru, bet tām ir rīcības brīvība, kas izslēdz indivīdu tiesības prasīt, lai tās paustu noteiktu nostāju, personām, kuras ir iesniegušas sūdzību, principā nav iespējas vērsties Savienības tiesā par iespējamu lēmumu izbeigt to sūdzības izskatīšanu. Šāda iespēja pastāvētu tikai tādā gadījumā, ja šīm personām būtu procesuālas tiesības, kas pielīdzināmas tiesībām, kuras tām var būt procedūrās atbilstoši Regulai Nr. 1/2003, kas tām ļauj prasīt, lai minētās iestādes vai struktūras tās informē un uzklausa.

Attiecībā uz sūdzību, kas pamatota ar Regulas Nr. 1093/2010, ar ko izveido Eiropas Uzraudzības iestādi (Eiropas Banku iestādi), 17. panta 2. punktu, atbilstoši kuram pēc vienas vai vairāku tajā minēto iestāžu vai pēc savas iniciatīvas, minētā iestāde var izmeklēt iespējamos Savienības tiesību aktu pārkāpšanas vai nepiemērošanas gadījumus, no šīs normas izriet, ka minētajai iestādei ir rīcības brīvība izmeklēšanas uzsākšanā gan tad, ja tai to ir lūgusi kāda no minētajām iestādēm, gan arī tad, kad tā rīkojas pēc savas ierosmes. Tādēļ, tā kā privātpersona nav konkrēti paredzēta Regulas Nr. 1093/2010 17. panta 2. punktā, tā nav pielīdzināma sūdzību iesniedzējiem, kuriem ir procesuālās garantijas, kuru ievērošanu var panākt Savienības tiesā. Līdz ar to minētās privātpersonas sūdzība par Eiropas Banku iestādes lēmumu par atteikšanos uzsākt izmeklēšanu pēc savas ierosmes ir jānoraida kā nepieņemama atbilstoši minētajam 17. pantam.

(sal. ar 46.–50. punktu)
4.

Kopienas preču zīme — Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana — Absolūti atteikuma pamati — Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces vai pakalpojuma īpašības — Jēdziens — Preču zīme, ko veido vārds vai neoloģisms, kas izriet no elementu kombinācijas (Padomes Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 34. un 35. punktu)
213

Šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots. Proti, kā Komisija to apstiprināja atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, dati, ko tā izmantoja kritizētās analīzes nolūkā, ir publiski dati, kas iegūti no Korsikas Reģionālā pārvadājumu novērošanas centra, kurus administratīvās procedūras gaitā tam esot paziņojusi Corsica Ferries un kurus Francijas iestādes šajā procedūrā neesot nekādi apstrīdējušas. SNCM, kas ir īpaši labā pozīcijā, lai zinātu jūras transporta starp kontinentālo Franciju un Korsiku piedāvājuma un pieprasījuma situāciju, kā arī datus saistībā ar NSPD paredzētajām jaudām, tātad nevar nopietni apgalvot, kā tā darīja savos procesuālajos rakstos, ka tai neesot iespējams saprast Komisijas argumentāciju un pārbaudīt, vai šīs pēdējās minētās izmantotie skaitļi ir pareizi. Attiecībā uz metodi, kuru Komisija izmantoja savas analīzes nolūkā, no apstrīdētā lēmuma preambulas 162. apsvēruma skaidri izriet, ka tās būtība ir vienkārši salīdzināt katru gadu no 2004. līdz 2006. gadam, nošķirot tā dēvēto “pavasara–rudens” un tā dēvēto “vasaras” periodu, un katru no trim Korsikas ostām, uz kurām attiecas papildpakalpojums, un apvienotās Corsica Ferries piedāvātās jaudas no Tulonas un deleģējuma līdzsaņēmēju piedāvātās jaudas no Marseļas pamatpakalpojuma ietvaros ar faktiski konstatēto pieprasījumu (proti, pasažieru faktisko satiksmi). Koncentrējoties uz Bastjas un Ažaksjo ostām, kurās bija pārstāvēti 90 % no papildpakalpojumiem prasītajām jaudām, Komisija konstatēja, ka ar šo apvienojumu esot bijis pietiekoši, lai nodrošinātu faktiski konstatēto pieprasījumu, pamatojoties uz to, ka atšķirība starp pirmo un otro bija sistemātiski pozitīva. Tādējādi Komisija juridiski pietiekami ir pamatojusi savu analīzi par privātās iniciatīvas trūkumu.
136

Izmeklēšanas procedūras nosacījumi Regulas Nr. 1073/1999 6. pantā ir definēti šādi: “1. Izmeklēšanu vada [OLAF] direktors. 2. [OLAF] darbinieki veic savus uzdevumus, uzrādot rakstisku pilnvarojumu, kurā norādīta viņu identitāte un kompetence. 3. [OLAF] darbiniekiem katrā izmeklēšanā ir direktora izdots rakstisks pilnvarojums, kurā norādīts izmeklēšanas priekšmets. 4. Inspekcijās un pēkšņās pārbaudēs [OLAF] darbinieki ievēro noteikumus un praksi, kas reglamentē attiecīgās dalībvalsts ierēdņu darbību, un ievēro Civildienesta noteikumus un 4. panta 1. punkta otrajā daļā minētos lēmumus. 5. Izmeklēšanu veic nepārtraukti laikā, kam jābūt samērīgam ar lietas apstākļiem un sarežģītību. 6. Dalībvalstis nodrošina to, ka to kompetentās iestādes saskaņā ar attiecīgās valsts noteikumiem sniedz vajadzīgo atbalstu, lai [OLAF] darbinieki varētu veikt savu uzdevumu. Iestādes un organizācijas nodrošina to, ka to locekļi un darbinieki sniedz vajadzīgo palīdzību, lai [OLAF] darbinieki varētu veikt savu uzdevumu; biroji un aģentūras nodrošina to, ka to vadītāji un darbinieki rīkojas tāpat.”
140

Pirmkārt, no jaunā tiesību akta par IMU vispārējiem aspektiem un iepriekšējā punktā uzskaitītajiem īpašajiem kritērijiem izriet, ka minētais tiesību akts attiecas vienīgi uz subjektiem, kuri nevar tikt uzskatīti par “uzņēmumiem”, piemērojot Savienības tiesības. Proti, pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, un kā to apstrīdētā lēmuma preambulas 166. apsvērumā ir arī norādījusi Komisija, īstenošanas noteikumos no atbrīvojuma no IMU piemērošanas jomas ir skaidri izslēgtas darbības, kuras sava rakstura ziņā nekonkurē ar citu tirgus dalībnieku, kas gūst peļņu, darbībām.
48

Šādas vispārīgas norādes ir skaidrojamas ar to, ka laikposmu no Pievienošanās akta parakstīšanas dienas līdz faktiskās pievienošanās dienai, it īpaši pievienošanās saistību pārraudzību, kas tiek veikta šajā laikposmā, raksturo regulāri sakari starp Savienības iestādēm un kandidātvalsts iestādēm, kā to arī apstiprina šā strīda priekšvēsture. Tomēr šaurā izpratnē šie sakari nekādi nevar tikt kvalificēti kā informācijas apmaiņa sarunu ietvaros, jo sarunas pēc definīcijas esot bijušas pabeigtas Pievienošanās akta dienā, formulējot šajā lietā aplūkotās saistības, kas, kā to uzsver Komisija, noteikti izpaužas kā pielāgojumi, no vienas puses, un, no otras puses, atkarībā no valsts, kas pievienojas, panāktajiem rezultātiem un par pārraudzību atbildīgās iestādes vērtējuma. Bieži ir tā, ka pievienošanās sarunu pārraudzības laikposmā, it īpaši gadījumā, kad Komisija konstatē maldinošus rezultātus, valsts, kas pievienojas, nosaka papildu vai korektīvus pasākumus.
30

Prasītāja, kuru atbalsta Electrolux, šai sakarā, pirmkārt, atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 18. apsvērumu, kurā norādīts, ka “bez atbalsta FagorBrandt izkristu no tirgus” un ka “FagorBrandt nozušana tādējādi ļautu tās konkurentiem ievērojami palielināt to pārdošanas apjomus un ražošanu”, otrkārt, uz šī lēmuma 93. apsvērumu, kurā precizēts, ka “restrukturizācijas atbalsts automātiski rada konkurences izkropļojumus, jo tas kavē saņēmēja izslēgšanu no tirgus un šādi ierobežo konkurentu attīstību”, treškārt, uz minētā lēmuma 94. apsvērumu, kurā noteikts, ka “bez Francijas valsts atbalsta FagorBrandt ātri vien izkristu no tirgus [..] tādējādi FagorBrandt pazušana ļautu tās konkurentiem būtiski palielināt savus pārdošanas apjomus un arī to ražošanu”, un ceturtkārt, uz apstrīdētā lēmuma 105. un 109. punktu, kurā noteikts, ka Whirlpool ir viens no “galvenajiem FagorBrandt konkurentiem” aukstuma, saldēšanas iekārtu un trauku mazgāšanas mašīnu tirgū. No tā prasītāja izsecināja, ka, savos procesuālajos rakstos citēdama šos apstrīdētā lēmuma apsvērumus, tā juridiski ir pietiekami pierādījusi savu pozīciju tirgū, kas ir būtiski skarta.
56

Šajā lietā no Komisijas 2013. gada 25. marta vēstules un no galīgā vērtējuma ziņojuma izriet, ka vērtēšanas komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā prasītājas sniegtos paskaidrojumus, izmaksas nesedza cena, kas bija piedāvāta attiecībā uz dažiem papilduzdevumiem (konkrēti no Nr. 1 līdz Nr. 6 un no Nr. 18 līdz Nr. 20). Vērtēšanas komisija norādīja arī uz neatbilstību izmaksās attiecībā uz papilduzdevumiem Nr. 14 un Nr. 15. Visbeidzot tā konstatēja, ka pastāv izmantoto darbinieku pārklāšanās attiecībā uz galvenajiem papilduzdevumiem (no Nr. 6 līdz Nr. 17, Nr. 21 un Nr. 25). Tā secināja, ka piedāvājuma cena ir pārmērīgi zema saistībā ar papilduzdevumiem no Nr. 1 līdz Nr. 16 un no Nr. 18 līdz Nr. 20. Tā precizēja, ka papilduzdevumi no Nr. 1 līdz Nr. 6 un no Nr. 18 līdz Nr. 20 bija piedāvāti ar zaudējumiem, pamatojoties tikai uz izmaksām par darbu, un ka papilduzdevumi no Nr. 1 līdz Nr. 16 un no Nr. 18 līdz Nr. 20 bija piedāvāti ar zaudējumiem, ja tika ņemtas vērā papildu izmaksas. Tā piebilda, ka izmantoto darbinieku pārklāšanās piedāvājumu padarīja par nesaderīgu ar specifikāciju prasībām saistībā ar nosacījumu par vismaz desmit “pilnslodzes ekvivalentiem”.
104

Saistībā ar trešo pamatu prasītāji pārmet ECB, pirmkārt, ka esot nepareizi izmantotas pilnvaras, jo ECB nav rīcības brīvības – vai tai vismaz ļaunprātīgi esot jābūt izmantojušai šīs pilnvaras – lai pasargātu savu finanšu budžetu no zaudējumiem, kas jāsedz privātajiem kreditoriem, un, otrkārt, esot pārkāpts samērīguma, “konsekvences un racionāluma” princips, kas izriet no “LES 5. panta 4. punkta un LESD 296. panta noteikumiem”. Savās un valstu centrālo banku interesēs – izmantojot pilnvaras, kuru prasītājiem nav, – piešķirdama labvēlīgu attieksmi par ļaunu privātajiem kreditoriem, ECB esot nepareizi izmantojusi pilnvaras. Proti, šāds pasākums neietilpstot uz cenu stabilitātes nodrošināšanu vērstā monetārajā politikā. Turklāt ar 2012. gada 15. februāra apmaiņas nolīgumu ECB esot aizsargājusi savus finanšu resursus, novēršot to zaudējumus – kurus gan nācies ciest tikai privātajiem kreditoriem un noguldītājiem –, šādi rīkodamās, lai arī tai šajā ziņā nav rīcības brīvības, vai vismaz šo brīvību izmantojot ļaunprātīgi, “tostarp nosakot [p]papildu nodrošinājumu, par kuru 2011. gada 21. jūlijā nolēmuši euro zonas valstu un valdību vadītāji”. Saskaņā ar prasītāju teikto šī pilnvaru nepareizā izmantošana izrietot no tā, ka nav norādīts pamatojums jautājumā par konkrēto mērķi, kādu ECB centusies sasniegt ar veiktajiem pasākumiem, kas tātad arī šajā ziņā ir patvaļīgi. Proti, ECB rīcību noteicošais vai pat vienīgais mērķis esot bijis radīt privileģēta kreditora statusu, ar kuru – atšķirībā no privātajiem kreditoriem – iespējams pasargāties no Grieķijas valsts parāda restrukturizācijas. Lai kā arī nebūtu, šajās ECB rīcībās, kā arī tās lēmumos neesot ievēroti samērīguma, konsekvences un racionāluma principi. Visbeidzot, sarunās ar Grieķijas Republiku par apmaiņas nolīgumu neņemdama vērā privāto investoru īpašo situāciju, ECB neesot ievērojusi pārākos Savienības tiesību noteikumus un šādi esot rupji un acīmredzami pārkāpusi savu pilnvaru robežas. Tādējādi privātie kreditori esot bijuši vienīgie, kam nepamatoti un “soda” veidā esot bijis jācieš no uzspiestās Grieķijas valsts parāda restrukturizācijas izrietošās kaitīgās sekas, turpretim tās lielākajam kreditoram – ECB – no tām pasargājoties. Taču to Grieķijas parāda vērtspapīru nominālvērtības samazinājums, attiecībā uz kuriem veikta PSI, noteikti būtu bijis mazāks, ja vien ECB būtu pienācīgi piedalījusies šajā restrukturizācijā tāpat kā privātie kreditori.
24

Nīderlandes Karaliste norāda, ka tā ir iebildusi pret šo regulu pieņemšanu to izstrādes gaitā. Tā ir norādījusi, ka Regulas Nr. 119/2013 1. panta 2. punktā un Regulas Nr. 93/2013 4. panta 1. punktā ir tikai paredzēts, ka pamatnostādnes un rokasgrāmata, kurā tiktu sniegta piemērojamā metodoloģija, tiek pieņemtas saskaņā ar regulētās kontroles procedūru tāpat kā piemērošanas pasākums, neraugoties uz to, ka to nolūks gan satura, gan mērķa ziņā ir nodrošināt SPCI salīdzināmību, kā arī saglabāt un uzlabot to uzticamību un nozīmīgumu atbilstoši Regulas Nr. 2494/95 4. panta trešajai daļai un 5. panta 3. punktam.