Lieta T‑299/08

Elf Aquitaine SA

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nātrija hlorāta tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Tiesības uz aizstāvību – Pienākums norādīt pamatojumu – Sodu un sankciju individualitātes princips – Soda tiesiskuma princips – Nevainīguma prezumpcija – Labas pārvaldības princips – Tiesiskās drošības princips – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Naudas sodi – Atbildību pastiprinošs apstāklis – Atturēšana – Atbildību mīkstinošs apstāklis – Sadarbība administratīvajā procesā – Būtiska pievienotā vērtība

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātesabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtējuma kritēriji

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

2. Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piemērojamība

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants un 27. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtējuma kritēriji

(EKL 81. panta 1. punkts)

4. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

5. Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtējuma kritēriji

(EKL 81. panta 1. punkts)

6. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Lēmums par konkurences noteikumu piemērošanu – Lēmums, kas attiecas uz vairākiem adresātiem – Nepieciešamība norādīt pietiekamu pamatojumu, it īpaši attiecībā uz vienību, kam jāuzņemas atbildība par pārkāpumu

(EKL 81. panta 1. punkts un 253. pants)

7. Iestāžu akti – Spēkā esamības prezumpcija – Komisijas lēmums, ar ko mātessabiedrība tiek vainota par tās meitassabiedrības izdarītu konkurences tiesību pārkāpumu

(EKL 249. pants)

8. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 2006/C 210/02 25. un 30. punkts)

9. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību – Tādas rīcības nepieciešamība, kas ir atvieglojusi Komisijai pārkāpuma konstatēšanu

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. pants un 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 2002/C 45/03 20. un 21. punkts un 23. punkta b) apakšpunkts)

10. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijas rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Savienības tiesas neierobežota kompetence

(EKL 229. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 31. pants)

1. Meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātessabiedrības dotus rīkojumus, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības. Tas tā ir tāpēc, ka šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienotu uzņēmumu, kas ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un neliek pierādīt mātessabiedrības personisku līdzdalību šajā pārkāpumā.

Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder 100 % tādas meitassabiedrības pamatkapitāla, kas ir izdarījusi konkurences tiesību normu pārkāpumu, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību.

Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības pamatkapitāls pieder mātessabiedrībai, lai prezumētu, ka šī pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Tādēļ Komisija var uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, ka tās meitassabiedrība tirgū rīkojas autonomi.

Komisijai nav pienākuma apstiprināt minēto prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu ar papildu pierādījumiem. Pat tad, ja agrākajā Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē šī prezumpcija tikusi apstiprināta ar papildu pierādījumiem, šāds konstatējums nevar ietekmēt secinājumu, saskaņā ar kuru Komisijai ir tiesības pamatoties tikai uz to, ka mātessabiedrībai pieder gandrīz viss tās meitassabiedrības pamatkapitāls, lai prezumētu, ka tā īsteno izšķirošu ietekmi uz šo pēdējo.

(sal. ar 49.–52. un 59. punktu)

2. Tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai uzņēmums, kas tiek vainots par konkurences noteikumu pārkāpumu, būtu varējis Komisijā ierosinātā administratīvā procesa laikā pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par apgalvoto faktu un apstākļu pastāvēšanu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu, ka ir noticis Līguma pārkāpums.

Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punktā ir paredzēts, ka lietas dalībniekiem ir jānosūta paziņojums par iebildumiem, kurā skaidri jānorāda visi būtiskie apstākļi, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa posmā, lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru tās vēlas saukt pie atbildības, un lai tās varētu pienācīgi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu.

Šāds paziņojums par iebildumiem ir procesuālā garantija, ar ko piemēro Kopienu tiesību pamatprincipu, kurš nosaka, ka tiesības uz aizstāvību ir jāievēro jebkurā procedūrā. Šis princips tostarp prasa, ka paziņojumam par iebildumiem, ko Komisija adresē uzņēmumam, kuram tā paredz uzlikt sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu, ir jāietver visi norādītie būtiskie fakti par šo uzņēmumu – tādi kā pārmestie fakti, to kvalificēšana un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu pienācīgi norādīt savus argumentus pret to uzsāktajā administratīvajā procesā.

It īpaši paziņojumā par iebildumiem ir nepārprotami jāprecizē juridiskā persona, kurai varēs piespriest naudas sodus, paziņojums ir jāadresē šai personai un tajā jābūt norādītam, kādā statusā šai personai tiek pārmesti apgalvotie fakti. Būtībā tieši ar paziņojumu par iebildumiem attiecīgais uzņēmums tiek informēts par visiem būtiskajiem elementiem, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa posmā. Līdz ar to tikai pēc minētā paziņojuma nosūtīšanas attiecīgais uzņēmums var pilnībā atsaukties uz savām tiesībām uz aizstāvību.

Tādējādi, ja Komisija paziņojumā par iebildumiem informē mātessabiedrību, ka, pamatojoties uz prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu, tā gatavojas to vainot meitassabiedrības prettiesiskajā rīcībā, ar to, ka Komisija attiecībā pret šo sabiedrību nav veikusi nevienu izmeklēšanas pasākumu, pirms tai tika nosūtīts minētais paziņojums par iebildumiem, nav pārkāptas šī uzņēmuma tiesības uz aizstāvību. Šajā ziņā minētā sabiedrība administratīvā procesa laikā varēja atbilstoši izteikt savu viedokli par Komisijas paziņojumā par iebildumiem apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un atbilstību, gan atbildot uz minēto paziņojumu, gan uzklausīšanas laikā pie uzklausīšanas amatpersonas.

(sal. ar 134.–140. punktu)

3. Atbilstoši sodu un sankciju individualitātes principam fizisku vai juridisku personu var sodīt tikai par pārkāpumiem, kurus tai individuāli pārmet. Minēto principu piemēro visos administratīvajos procesos, kuru rezultātā var piespriest sodus saskaņā ar konkurences noteikumiem.

Tomēr šis princips ir jāsaskaņo ar uzņēmuma jēdzienu EKL 81. panta izpratnē. Tādējādi, ja ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par šo pārkāpumu.

Apstāklis, kas Komisijai ļauj pieņemt lēmumu par naudas sodu piemērošanu sabiedrību grupas mātessabiedrībai, ir nevis tas, ka mātessabiedrība būtu pamudinājusi savu meitassabiedrību izdarīt pārkāpumu vai, a fortiori, ka mātessabiedrība pati būtu iesaistīta pārkāpumā, bet gan tas, ka abas sabiedrības veido vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.

Tādējādi Komisija nepārkāpj sodu un sankciju individualitātes principu, sodot mātessabiedrību par pārkāpumu, kuru, kā tiek uzskatīts, tā izdarīja to ekonomisko un tiesisko saikņu dēļ, kuras to saistīja ar meitassabiedrību un kuras tai ļāva ietekmēt šīs pēdējās rīcību tirgū.

(sal. ar 178.–181. punktu)

4. Sodu tiesiskuma princips prasa, ka tiesību normā ir skaidri noteikti pārkāpumi un sodi, ko ar to uzliek. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma, un vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība.

Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija ar lēmumu var uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas pārkāpj EKL 81. panta noteikumus. Tiktāl, ciktāl tika uzskatīts, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība veido vienotu uzņēmumu pēdējā minētā panta izpratnē, Komisija, nepārkāpjot sodu tiesiskuma principu, var uzlikt naudas sodu juridiskajām personām, kas ir daļa no minētā uzņēmuma.

(sal. ar 187.–189. punktu)

5. Vienlīdzīgas attieksmes princips prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un dažādas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma.

Runājot par Komisijas lēmumu, ar ko mātessabiedrībai ir uzlikts naudas sods par tās meitassabiedrības izdarītu konkurences noteikumu pārkāpumu, atbilstoši prezumpcijai par mātessabiedrības, kam pieder gandrīz viss tās meitassabiedrības pamatkapitāls, izšķirošu ietekmi, Komisijai ir rīcības brīvība lemt, vai atbildība par pārkāpumu ir attiecināma uz mātessabiedrību.

Tādējādi, tā kā Komisijai ir iespēja, bet ne pienākums, atbildību par pārkāpumu attiecināt uz mātessabiedrību, ja ir izpildīti šādas atbildības attiecināšanas nosacījumi, tas vien, ka Komisija šādi neattiecināja atbildību kādā citā gadījumā, nenozīmē, ka tai ir jāveic tāds pats vērtējums apstrīdētajā lēmumā. Tomēr lēmums šādi attiecināt atbildību ir pakļauts Savienības tiesu kontrolei, kam ir pienākums pārbaudīt, vai atbildības attiecināšanas nosacījumi ir izpildīti.

(sal. ar 196.–198. punktu)

6. EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi. Netiek prasīts, lai pamatojumā būtu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu.

Ja lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada problēmu saistībā ar vainojamību pārkāpumā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atbildīgi par šo pārkāpumu. Tādējādi, lai Komisijas lēmums būtu pietiekami pamatots attiecībā uz to meitassabiedrību, kuras izdarījušas pārkāpumu, mātessabiedrībām tajā ir jāietver izsmeļošs pamatojuma izklāsts, lai pamatotu, ka šīs sabiedrības ir vainojamas pārkāpumā.

(sal. ar 216. un 217. punktu)

7. Komisijas lēmumiem ir piemērojama spēkā esamības prezumpcija un tie rada tiesiskas sekas tik ilgi, kamēr tie netiek atcelti vai atsaukti. Turklāt Komisijai nav pienākuma atlikt pret sabiedrību par konkurences noteikumu pārkāpumiem iesākto procesu līdz brīdim, kad tiks pasludināts Savienības tiesas nolēmums par prasību, ko tā pati sabiedrība iesniegusi par citu lēmumu, ar kuru tai ir noteikts sods par citiem konkurences noteikumu pārkāpumiem. Neviens tiesību akts neuzliek Komisijai pienākumu atlikt lēmumu pieņemšanu lietās, kas attiecas uz dažādiem faktiem.

(sal. ar 241. punktu)

8. Atbilstoši Komisijas pilnvarām uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas izdara EKL 81. panta pārkāpumu, principā fiziskajai vai juridiskajai personai, kas vadīja attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā, ir pienākums par to atbildēt, pat ja lēmuma, ar ko tiek konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā uzņēmuma vadība ir nonākusi citas personas atbildībā. Lēmumi, ko Komisija ir pieņēmusi, piemērojot EKL 81. pantu, to piemērošanas un izpildīšanas mērķiem tomēr ir jāadresē vienībām, kas ir juridiskas personas. Tādēļ, ja Komisija pieņem lēmumu, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, tai ir jāidentificē fiziska vai juridiska persona vai fiziskas vai juridiskas personas, kuras var tikt uzskatītas par atbildīgām par attiecīgā uzņēmuma rīcību, kuras par to var tikt sodītas un kurām var adresēt lēmumu.

Pamatnostādnes, ko Komisija pieņem naudas sodu aprēķināšanai, nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību, jo tās nosaka metodoloģiju, kas Komisijai ir jāizmanto, nosakot naudas sodu apmēru. Administrācija atsevišķā gadījumā nevar no tām atkāpties, nenorādot iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu.

Runājot par diviem uzņēmumiem, proti, mātessabiedrību un meitassabiedrību, kas pārkāpuma izdarīšanas laikā veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, bet kas šajā formā vairs nepastāv dienā, kad tiek pieņemts lēmums, ar ko tām tiek noteikts naudas sods, Komisijai ir tiesības, pirmkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu uzlikt naudas sodu solidāri šiem diviem uzņēmumiem, kam ir jāatbild par izdarīto pārkāpumu, un, otrkārt, atbilstoši Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 30. punktam tikai mātessabiedrībai uzlikt naudas soda pamatsummas palielinājumu, ņemot vērā, ka tās īpaši lielais apgrozījums salīdzinājumā ar pārējām sodītajām vienībām lēmuma pieņemšanas dienā, tai ļauj vieglāk savākt līdzekļus naudas soda samaksai.

Šajā ziņā tas, ka naudas sods, kas preventīvā nolūkā uzlikts tikai mātessabiedrībai, ir aprēķināts, ņemot vērā abām sabiedrībām solidāri uzliktā naudas soda pamatsummu, kurā jau ir iekļauts īpašs palielinājums preventīvā nolūkā, nevar būt netaisnīgi.

Abām sabiedrībām solidāri uzliktais naudas sods atbilst naudas soda pamatsummai, kurā ir iekļauts papildu palielinājums, kas ir aprēķināts atbilstoši konkrētai meitassabiedrības pārdošanas apjoma vērtībai saskaņā ar minēto pamatnostādņu 25. punktu, “lai atturētu uzņēmumus pat noslēgt horizontālas vienošanās par cenu noteikšanu, tirgus sadali un ražošanas ierobežošanu”.

Savukārt tikai mātessabiedrībai uzliktais naudas sods, kurā ir ietverts būtisks naudassoda pamatsummas palielinājums, atbilstoši minēto pamatnostādņu 30. punktam ir vērsts uz to, lai “naudas sodam būtu pietiekami preventīva iedarbība” attiecībā uz uzņēmumiem, kuru apgrozījums, kurā ietilpst preces un pakalpojumi, kas nav iesaistīti pārkāpumā, ir īpaši liels.

Līdz ar to, no vienas puses, papildu summa, kura piemērota atbilstoši minēto pamatnostādņu 25. punktam, un, no otras puses, īpašais palielinājums, kas uzlikts mātessabiedrībai atbilstoši šo pašu pamatnostādņu 30. punktam, atbilst diviem atšķirīgiem preventīviem mērķiem, kurus Komisija pamatoti var ņemt vērā, nosakot naudas sodu.

(sal. ar 250.–253., 255., 256., 288. un 289. punktu)

9. Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķināšanas metodi, un tā šajā sakarā var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic šīs iestādes dienesti. Šādā kontekstā Komisijai ir jāveic komplekss novērtējums par tādiem faktiem, kas, piemēram, attiecas uz minēto uzņēmumu attiecīgo sadarbību. Vērtējot aizliegtas vienošanās dalībnieku sadarbību, apstrīdēt var tikai Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo, novērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā ar citu uzņēmumu ieguldījumu, Komisijai ir plaša rīcības brīvība.

Lai gan Komisijai ir pienākums pamatot iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka pierādījumi, ko uzņēmumi ir iesnieguši atbilstoši paziņojumam par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos, ir ieguldījums, kas pamato vai nepamato noteiktā naudas soda samazinājumu, uzņēmumiem, kuri vēlas apstrīdēt Komisijas lēmumu šajā sakarā, savukārt ir pienākums pierādīt, ka, nepastāvot šādai uzņēmumu brīvprātīgi sniegtai informācijai, tā nebūtu varējusi pierādīt lielāko daļu no pārkāpuma un tādējādi pieņemt lēmumu, ar kuru nosaka naudas sodus.

Naudas sodu samazināšana uzņēmumu, kas piedalījušies konkurences tiesību pārkāpumos, sadarbības gadījumā ir pamatota ar apsvērumu, ka šāda sadarbība atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma faktu un nepieciešamības gadījumā to izbeigt. Ņemot vērā samazināšanas jēgu, Komisija nevar neņemt vērā iesniegtās informācijas lietderību, kas noteikti ir atkarīga no tiem pierādījumiem, kuri jau ir tās rīcībā.

Ja uzņēmums sadarbības ietvaros tikai apstiprina, turklāt mazāk precīzi un izskaidrojoši, tādu informāciju, kuru sadarbības ietvaros jau ir sniedzis cits uzņēmums, šī uzņēmuma sadarbības pakāpi, kaut arī tā zināmā mērā ir bijusi Komisijai lietderīga, nevar uzskatīt par līdzīgu tai, kādā ir sadarbojies pirmais uzņēmums, kurš sniedza minēto informāciju. Paziņojums, kurš zināmā mērā tikai apstiprina Komisijas rīcībā jau esošu paziņojumu, būtiski neatvieglo Komisijas uzdevumu. Tādējādi šī sadarbība nav pietiekama, lai pamatotu naudas soda apmēra samazināšanu par sadarbību. Turklāt uzņēmuma sadarbība izmeklēšanā nedod tiesības ne uz kādu naudas soda samazinājumu, ja šī sadarbība nav nekas vairāk kā vien uzņēmuma pienākums saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu.

(sal. ar 340.–344. punktu)

10. Attiecībā uz Savienības tiesas veikto kontroli pār Komisijas lēmumiem konkurences jomā papildus vienkāršai likumības pārbaudei, kas ļauj tikai noraidīt prasību par tiesību akta atcelšanu vai atcelt apstrīdēto aktu, neierobežotā kompetence, kas saskaņā ar EKL 229. pantu Vispārējai tiesai piešķirta ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu, ļauj tai grozīt apstrīdēto tiesību aktu, pat to neatceļot, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus, lai, piemēram, grozītu naudas soda apmēru.

(sal. ar 379. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)

2011. gada 17. maijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nātrija hlorāta tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Vainojamība prettiesiskā rīcībā – Tiesības uz aizstāvību – Pienākums norādīt pamatojumu – Sodu un sankciju individualitātes princips – Sodu tiesiskuma princips – Nevainīguma prezumpcija – Labas pārvaldības princips – Tiesiskās drošības princips – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Naudas sodi – Atbildību pastiprinošs apstāklis – Atturēšana – Atbildību mīkstinošs apstāklis – Sadarbība administratīvajā procesā – Būtiska pievienotā vērtība

Lieta T‑299/08

Elf Aquitaine SA, Kurbevuā [Courbevoie] (Francija), ko pārstāv É. Morgan de Rivery un S. Thibault-Liger, avocats,

prasītājs,

pret

Eiropas Komisija, ko pārstāv X. Lewis, É. Gippini Fournier un R. Sauer, pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību, prioritāri, atcelt Komisijas 2008. gada 11. jūnija Lēmumu C(2008) 2626, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.695 – Nātrija hlorāts) tiktāl, ciktāl minētais lēmums attiecas uz Elf Aquitaine, un, pakārtoti, atcelt vai samazināt to naudas sodu summas, kas minētajā lēmumā noteikti Elf Aquitaine.

VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová], tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente) un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso],

sekretāre K. Kristensena [C. Kristensen], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 2. jūnija tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

1 Ar 2008. gada 11. jūnija Lēmumu C(2008) 2626, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.695 – Nātrija hlorāts) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Eiropas Kopienu Komisija tāpat kā citiem uzņēmumiem noteica sodu arī prasītājam – Elf Aquitaine SA, kas līdz 2006. gadam bija Arkema France (agrāk – Atochem SA, pēc tam – ELF Atochem SA un pēc tam – Atofina SA un Arkema SA) mātessabiedrība – par to dalību visos nolīgumos un saskaņotās darbībās, kas saistītas ar nātrija hlorāta tirgu EEZ, laika posmā no 1995. gada 11. maija līdz 2000. gada 9. februārim tiktāl, ciktāl runa ir par prasītāju un Arkema France (apstrīdētā lēmuma preambulas 12.–15. apsvērums un 1. pants).

2 Nātrija hlorāts ir spēcīgs oksidētājs, ko iegūst, veicot nātrija hlorīda šķīduma elektrolīzi kamerā bez diafragmas. Nātrija hlorātu var ražot kristāliskā veidā vai šķīdumā. To galvenokārt izmanto hlora dioksīda ražošanai, kuru izmanto celulozes un papīra rūpniecībā ķīmiskās celulozes balināšanai. Citi tā izmantošanas veidi daudz mazākā mērā ir saistīti ar dzeramā ūdens attīrīšanu, audumu balināšanu, herbicīdiem un urāna bagātināšanu (apstrīdētā lēmuma preambulas 2. apsvērums).

3 Galvenie konkurenti nātrija hlorāta tirgū EEZ 1999. gadā bija šādi uzņēmumi. Vispirms EKA Chemicals AB (turpmāk tekstā – “EKA”), kura pamatkapitāls pilnībā piederēja grupai Akzo Nobel un kuram piederēja 49 % no minētā tirgus. Finnish Chemicals Oy, kura pamatkapitāls netieši un pilnībā piederēja Erikem Luxembourg SA (turpmāk tekstā – “ELSA”) un kuram piederēja 30 % no minētā tirgus. Arkema France, kurā 97,55 % no pamatkapitāla no 1992. līdz 2000. gadam piederēja prasītājam un kuram piederēja 9 % no šī tirgus. Visbeidzot Aragonesas Industrias y Energia SAU (turpmāk tekstā – “Aragonesas”), kura viss pamatkapitāls vai lielākā tā daļa tieši vai netieši no 1992. līdz 2000. gadam piederēja Uralita SA, tāpat kā Solvay SA/NV piederēja 5 % no šī tirgus, turpretim pārējiem ražotājiem visiem kopā piederēja 2 % no minētā tirgus (apstrīdētā lēmuma preambulas 13., 14., 25.–30., 42. un 46. apsvērums).

4 2003. gada 28. martā EKA iesniedza Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši Komisijas 2002. gada 19. februāra paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) saistībā ar aizliegtu vienošanos nātrija hlorāta tirgū (turpmāk tekstā – “aizliegtā vienošanās”). EKA minēto pieteikumu pamatoja ar dokumentāriem pierādījumiem un mutisku paziņojumu (apstrīdētā lēmuma preambulas 54. un 55. apsvērums).

5 2003. gada 30. septembrī Komisija pieņēma lēmumu, ar ko piešķīra EKA nosacītu atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 15. punktam (apstrīdētā lēmuma preambulas 55. apsvērums).

6 2004. gada 10. septembrī Komisija nosūtīja Finnish Chemicals, Arkema France un Aragonesas lūgumus sniegt informāciju atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. panta 2. punktam (apstrīdētā lēmuma preambulas 56. apsvērums).

7 2004. gada 18. oktobrī Arkema France, atbildot uz iepriekš 6. punktā minēto Komisijas lūgumu sniegt informāciju, iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību (apstrīdētā lēmuma preambulas 57. apsvērums).

8 2004. gada 29. oktobrī Finnish Chemicals Komisijai iesniedza pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību un mutiski sniedza tai informāciju par aizliegto vienošanos. Finnish Chemicals minēto pieteikumu apstiprināja ar 2004. gada 2. novembra vēstuli un vienlaikus sniedza dokumentārus pierādījumus par savu dalību attiecīgajā pārkāpumā (apstrīdētā lēmuma preambulas 58. apsvērums).

9 Sākot ar 2004. gada 4. novembri, Komisija atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktam Arkema France, Aragonesas, EKA un Finnish Chemicals nosūtīja lūgumus sniegt informāciju. Tā arī satikās ar šiem diviem pēdējiem. Attiecībā uz prasītāju Komisija tam pirmo reizi nosūtīja lūgumu sniegt informāciju 2008. gada 11. aprīlī (apstrīdētā lēmuma preambulas 59.–65. apsvērums).

10 Ar 2007. gada 11. jūlija vēstuli Komisija informēja Arkema France par savu nodomu noraidīt tā pieteikumu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību (apstrīdētā lēmuma preambulas 563. apsvērums).

11 Ar tā paša datuma vēstuli Komisija arī informēja Finnish Chemicals par savu nodomu atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību piešķirt tam noteiktā naudas soda samazinājumu 30–50 % apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 583. apsvērums).

12 2007. gada 27. jūlijā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kura adresāti vēl bez prasītāja bija EKA, Akzo Nobel NV, Finnish Chemicals, ELSA, Arkema France, Aragonesas un Uralita. Tie uz to atbildēja noteiktajā termiņā (apstrīdētā lēmuma preambulas 66. un 67. apsvērums).

13 Arkema France un prasītājs savas tiesības tikt mutiski uzklausītiem īstenoja 2007. gada 20. novembrī uzklausīšanas laikā pie uzklausīšanas amatpersonas (apstrīdētā lēmuma preambulas 68. apsvērums).

14 2008. gada 11. jūnijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kas prasītājam tika paziņots 2008. gada 16. jūnijā.

15 Apstrīdētajā lēmumā Komisija būtībā norāda, ka Arkema France, EKA, Finnish Chemicals un Aragonesas ir īstenojuši nātrija hlorāta tirgus stabilizācijas stratēģiju, kuras galīgais mērķis bija savā starpā sadalīt šī produkta pārdošanas apjomus, koordinēt cenu noteikšanas politiku attiecībā pret klientiem un tādējādi maksimāli palielināt savu peļņu. Aizliegtās vienošanās darbība esot bijusi balstīta uz biežu sazināšanos konkurentu starpā divpusējās vai daudzpusējās sanāksmēs un sarunās pa tālruni, tomēr neievērojot noteiktu plānu. Komisija uzskata, ka EKA un Finnish Chemicals īstenoja šīs slepenās darbības no 1994. gada 21. septembra, Arkema France – no 1995. gada 17. maija, Aragonesas – no 1996. gada 16. decembra un ELSA – no 1997. gada 13. februāra. Minētās darbības turpinājās līdz 2000. gada 9. februārim vismaz tiktāl, ciktāl runa ir par Arkema France, EKA, Finnish Chemicals un Aragonesas (apstrīdētā lēmuma preambulas 69.–71. apsvērums).

16 Īpaši attiecībā uz Arkema France prettiesisko rīcību Komisija norāda, ka apstrīdētajā lēmumā izklāstītie fakti rāda, ka tas tieši piedalījās attiecīgajās pret konkurenci vērstajās darbībās. Komisija arī norāda, ka visā pārkāpuma norises laikā prasītājam piederēja vairāk nekā 97 % no Arkema France pamatkapitāla. Šī iemesla dēļ Komisija uzskata, ka ir pamats domāt, ka [Arkema France] bija jāpielāgojas savas mātessabiedrības noteiktajai politikai un ka tādējādi tas nevarēja rīkoties autonomi. Komisija līdz ar to secina, ka var prezumēt, ka prasītājam bija izšķiroša ietekme uz Arkema France, ko apstiprinot tās uzskaitītie papildu apstākļi (apstrīdētā lēmuma preambulas 384. un 386. apsvērums).

17 Aprēķinot Arkema France un prasītājam noteiktā naudas soda apmēru, Komisija pamatojās uz Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 498. apsvērums).

18 Vispirms Komisija norāda, ka, lai noskaidrotu Arkema France noteiktā naudas soda pamatsummu, ir jāņem vērā summa, kas atbilst 19 % no produktu, uz kuriem attiecas apspriežamā aizliegtā vienošanās, pārdošanas apjoma vērtības. Pirmkārt, tā kā Arkema France piedalījās pārkāpumā vismaz četrus gadus un astoņus mēnešus, Komisija uzskata, ka šī summa būtu jāreizina ar pieci, lai ņemtu vērā pārkāpuma ilgumu. Otrkārt, lai attiecīgos uzņēmumus un it īpaši Arkema France atturētu no dalības horizontālos nolīgumos par cenu noteikšanu, Komisija uzskata, ka ir nepieciešams noteikt papildu naudas soda summu, kas atbilst 19 % no minētās pārdošanas apjoma vērtības. Tādējādi Komisija no tā secina, ka Arkema France un prasītājam kopā un solidāri ir jānosaka naudas sods EUR 22 700 000 apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 510. un 521.–523. apsvērums).

19 Turklāt attiecībā uz naudas soda pamatsummas pielāgojumiem Komisija kā atbildību pastiprinošu apstākli norāda, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā tā Arkema France jau bija noteikusi sodu trīs lēmumos, kuros pēdējais minētais bija saukts pie atbildības par iepriekšējām slepenām darbībām. Pirmkārt, Komisija būtībā uzskata, ka Arkema France atkārtotā prettiesiskā rīcība pamato to, ka tam tiek noteikts naudas soda pamatsummas palielinājums 90 % apmērā. Otrkārt, tā nenorāda nevienu atbildību mīkstinošu apstākli, kas būtu attiecināms uz Arkema France vai prasītāju un kas pamatotu naudas soda samazināšanu. Komisija it īpaši uzskata, ka, ņemot vērā visus attiecīgos faktus, “nekādi ārkārtas apstākļi” nevar pamatot naudas soda samazinājuma noteikšanu Arkema France ārpus 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas jomas (apstrīdētā lēmuma preambulas 525., 526., 538. un 544. apsvērums).

20 Pēc tam Komisija būtībā norāda, ka, lai pārliecinātos, ka naudas sodi ir pietiekami preventīvi, un ņemot vērā, ka prasītājam ir ļoti liels apgrozījums, ko tas gūst, pārdodot preces, uz kurām pārkāpums neattiecas, un, visbeidzot, ka tā apgrozījums absolūtos skaitļos ievērojami pārsniedz pārējo attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu, tam ir jānosaka naudas soda pamatsummas palielinājums 70 % apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 545., 548. un 559. apsvērums).

21 Turklāt Komisija konstatē, ka naudas sodi, kas ir jānosaka īpaši Arkema France un prasītājam, ir mazāki nekā 10 % no to attiecīgā kopējā apgrozījuma 2007. gadā un ka naudas sodi, ko tiem var noteikt pirms 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas, pirmkārt, Arkema France ir EUR 43 130 000 un, otrkārt, prasītājam ir EUR 38 590 000 (apstrīdētā lēmuma preambulas 551. un 552. apsvērums).

22 Visbeidzot Komisija uzskata, ka Arkema France nav piemērojams nekāds naudas soda samazinājums atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību, jo informācija, ko tas sniedzis Komisijai, nedeva nekādu būtisku pievienoto vērtību minētā paziņojuma 21. punkta izpratnē. Komisija savukārt uzskata, ka Finnish Chemicals tai sniedza pierādījumus, kuriem bija būtiska pievienotā vērtība šī paša paziņojuma 21. punkta izpratnē. Tāpēc Komisija tam piešķir samazinājumu 50 % apmērā no naudas soda apmēra, kas citādi tam būtu noteikts (apstrīdētā lēmuma preambulas 580., 588. un 591. apsvērums).

23 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. un 2. pants ir formulēti šādi:

“1. pants

Šādi uzņēmumi pārkāpa [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, norādītajos laikposmos piedaloties vairākās vienošanās [vairākos nolīgumos] un saskaņotās darbībās, lai piešķirtu [sadalītu] pārdošanas apjomus, noteiktu cenas, apmainītos ar slepenu komercinformāciju par cenām un pārdošanas apjomiem un uzraudzītu pret konkurenci vērstu vienošanos īstenošanu attiecībā uz nātrija hlorātu EEZ tirgū:

a) [EKA] – no 1994. gada 21. septembra līdz 2000. gada 9. februārim;

b) Akzo Nobel [..] – no 1994. gada 21. septembra līdz 2000. gada 9. februārim;

c) Finnish Chemicals [..] – no 1994. gada 21. septembra līdz 2000. gada 9. februārim;

d) [ELSA] – no 1997. gada 13. februāra līdz 2000. gada 9. februārim;

e) Arkema France [..] – no 1995. gada 17. maija līdz 2000. gada 9. februārim;

f) [prasītājs] – no 1995. gada 17. maija līdz 2000. gada 9. februārim;

g) Aragonesas [..] – no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim;

h) Uralita [..] – no 1996. gada 16. decembra līdz 2000. gada 9. februārim.

2. pants

Par 1. pantā minētajiem pārkāpumiem uzliek šādu sodanaudu [naudas sodu]:

a) EKA [..] un Akzo Nobel [..], solidāri: EUR 0;

b) Finnish Chemicals [..]: EUR 10 150 000, no kuriem solidāri ar [ELSA] (likvidācijā): EUR 50 900;

c) Arkema France un [prasītājam], solidāri: EUR 22 700 000;

d) Arkema France: EUR 20 430 000;

e) [prasītājam]: EUR 15 890 000;

f) Aragonesas [..] un Uralita [..], solidāri: EUR 9 900 000.

[..]”

24 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantā Komisija minētā lēmuma 1. pantā uzskaitītajiem uzņēmumiem liek, pirmkārt, pārtraukt attiecīgo pārkāpumu, ja tas vēl nav izdarīts, un, otrkārt, atturēties no jebkuras minētā lēmuma 1. pantā norādītās rīcības vai darbības atkārtošanas, kā arī no tādas rīcības vai darbības, kam ir tāds pats vai līdzīgs mērķis vai sekas.

25 Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 4. pantā ir uzskaitīti apstrīdētā lēmuma adresāti, kas ir minētā lēmuma 1. pantā uzskaitītie uzņēmumi.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

26 Ar pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 1. augustā, prasītājs cēla šo prasību.

27 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (otrā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. Vispārējā tiesa uzdeva dažus jautājumus prasītājam un Komisijai. Tā arī lūdza šai pēdējai iesniegt dažus dokumentus. Izņemot to, ka netika iesniegta EKA mutvārdu pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda rakstiskā kopija, kuru Komisija atteicās iesniegt, lietas dalībnieki uz šiem lūgumiem atbildēja noteiktajā termiņā.

28 Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada 2. jūnija tiesas sēdē.

29 Ar 2010. gada 11. jūnija rīkojumu lietā T‑299/08 Elf Aquitaine/Komisija (Krājumā nav publicēts) Vispārējā tiesa, pirmkārt, lika Komisijai iesniegt EKA mutvārdu pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda rakstisko kopiju un, otrkārt, atļāva ar šo dokumentu Vispārējās tiesas kancelejā iepazīties prasītāja advokātiem. Komisija noteiktajā termiņā iesniedza šo dokumentu, ar ko prasītāja advokāti iepazinās Vispārējās tiesas kancelejā. Atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, prasītājs norādīja, ka, lai gan tas nevar apstiprināt, ka šis dokuments ir identisks dokumentam, ar kuru tas varēja iepazīties administratīvajā procesā Komisijā, tam nav iemeslu apšaubīt, ka runa ir par to pašu dokumentu.

30 Mutvārdu process tika slēgts 2010. gada 16. jūlijā.

31 Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prioritāri, pamatojoties uz EKL 230. pantu, atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;

– pakārtoti, pamatojoties uz EKL 229. pantu, atcelt vai samazināt tam apstrīdētā lēmuma 2. panta c) un e) punktā noteikto naudas sodu summu;

– katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

32 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

1. Par prioritāri izvirzītajiem prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu

33 Lai pamatotu savu prasību atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas, prasītājs izvirza desmit pamatus. Pirmais pamats ir par tādu noteikumu pārkāpumu, ar kuriem regulē atbildības par pārkāpumu attiecināšanu sabiedrību grupās. Otrais pamats attiecas uz sešu galveno principu pārkāpumu, kas izriet no tā, ka uz [prasītāju] tika attiecināta atbildība par attiecīgo prettiesisko rīcību. Trešais pamats ir par tā iesniegto pierādījumu sagrozīšanu. Ceturtais pamats ir par pamatojuma pretrunām apstrīdētajā lēmumā. Piektais pamats ir par labas pārvaldības principa pārkāpumu. Sestais pamats attiecas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu. Septītais pamats ir par pilnvaru nepareizu izmantošanu. Astotais pamats ir par prasītājam uzliktā individuālā naudas soda nepamatoto raksturu. Devītais pamats ir par to principu un noteikumu pārkāpumu, ar kuriem regulēja Arkema France un [prasītājam] solidāri uzliktā naudas soda aprēķināšanu. Desmitais pamats attiecas uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību noteikumu pārkāpumu.

Par pirmo pamatu – tādu noteikumu pārkāpumu, ar kuriem regulē atbildības par pārkāpumu attiecināšanu sabiedrību grupās

34 Pirmais prasītāja pamats, saskaņā ar kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pārkāpusi noteikumus, ar kuriem regulē atbildības par pārkāpumu attiecināšanu sabiedrību grupās, ir sadalīts piecās daļās.

Par pirmo daļu – kļūdu tiesību piemērošanā, attiecinot uz prasītāju atbildību par attiecīgo prettiesisko rīcību

– Lietas dalībnieku argumenti

35 Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstrīdētā lēmuma preambulas 369. apsvērumā norādot, ka tai nav pienākuma ar konkrētiem faktiem apstiprināt prezumpciju, saskaņā ar kuru mātessabiedrībai, kurai pieder viss meitassabiedrības pamatkapitāls, faktiski ir izšķiroša ietekme uz šo pēdējo (turpmāk tekstā – “prezumpcija par izšķirošu ietekmi”).

36 Pirmkārt, gan no plašas judikatūras, gan no līdzšinējās Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses izrietot, ka tai ir pienākums apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi ar konkrētiem pierādījumiem, kas apliecina minēto ietekmi. Šiem pierādījumiem jāparāda vai nu tas, ka mātessabiedrība bija iesaistīta pārkāpumā, vai tas, ka tā par to zināja, vai tas, ka grupas iekšējā organizācija tai ļāva konkrēti ietekmēt meitassabiedrības komercpolitiku. Prasītājs it īpaši apgalvo, ka Komisija apmēram četrdesmit gadu laikā pirms 2005. gada 19. janvāra Lēmuma С(2004) 4876 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/E‑1/37.773 – Monohloretiķskābe) (OV 2006, L 353, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Monohloretiķskābe””) minēja konkrētus pierādījumus, kas apstiprina prezumpciju par izšķirošu ietekmi. Prasītājs arī precizē, ka 2008. gada 1. oktobra Lēmuma par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (COMP/C.39181 – Sveču vasks) (OV C 295, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Sveču vasks””) preambulas 574. apsvērumā Komisija atzina, ka pirms 2005. gada tā neattiecināja atbildību par pārkāpumu uz mātessabiedrību, nesniedzot konkrētus pierādījumus, kas minēto prezumpciju apstiprina.

37 Otrkārt, prasītājs norāda, ka 2003. gada 10. decembra Lēmumā par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/E‑2/37.857 – Organiskie peroksīdi) (OV 2005, L 110, 44. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Organiskie peroksīdi””) Komisija neattiecināja uz prasītāju atbildību par pārkāpumu, par kuru uzlikts sods ar minēto lēmumu, uzskatot, ka Arkema France tirgū bija pilnīgi autonoms.

38 Treškārt, prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisijas pienākumu sniegt papildu pierādījumus, kas apstiprina prezumpciju par izšķirošu ietekmi, piemērojot EKL 81. pantu, apstiprina judikatūra par valsts uzņēmumu veiktu pasākumu attiecināšanu uz valsti valsts atbalsta tiesību jomā. Šajā sakarā tas atsaucas uz Tiesas 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑482/99 Francija/Komisija (Recueil, I‑4397. lpp.) un Vispārējās tiesas 2008. gada 26. jūnija spriedumu lietā T‑442/03 SIC/Komisija (Krājums, II‑1161. lpp.). Pēc prasītāja domām, saskaņā ar EKL 295. pantu atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes principam sabiedrību grupas privāts akcionārs nedrīkst saņemt mazāk labvēlīgu attieksmi nekā valsts akcionārs.

39 Ceturtkārt, prasītājs norāda, ka Komisijas vērtējums, kurš minēts apstrīdētā lēmuma preambulas 369. apsvērumā un saskaņā ar kuru šai pēdējai nav pienākuma apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi ar papildu pierādījumiem, ar kuriem pierāda, ka mātessabiedrībai ir kontrole pār tās meitassabiedrību, nepieļauj risinājumus, kas pieņemti lielākajā daļā Savienības dalībvalstu, piemēram, Beļģijā, Francijā, Itālijā un Apvienotajā Karalistē, kā arī ASV, kurām ir nenoliedzama ietekme uz Kopienu konkurences tiesībām. No vienas puses, visās šajās valstīs konkurences iestādes izmantojot pierādījumu kopumu, ar ko pierāda meitassabiedrības rīcības autonomiju attiecībā pret tās mātessabiedrību. No otras puses, lai gan nav noliedzams, ka dalībvalstu konkurences iestāžu pieņemtie risinājumi Komisijai nav saistoši, tai tomēr minētie risinājumi būtu jāņem vērā atbilstoši ciešākas sadarbības mehānismiem, kas nosaka Komisijas attiecības ar minētajām iestādēm Eiropas konkurences iestāžu tīklā.

40 Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.

– Vispārējās tiesas vērtējums

41 Vispirms ir jānorāda, ka, sākotnēji apstrīdētā lēmuma preambulas 369.–372. apsvērumā atgādinājusi judikatūru par mātessabiedrības vainojamību meitassabiedrības prettiesiskā rīcībā, Komisija minētā lēmuma preambulas 386. un 387. apsvērumā konstatē:

“(386) Visu pārkāpuma laiku [prasītājam] piederēja vairāk nekā 97 % [Arkema France] akciju. Ņemot vērā, ka šādos apstākļos ir saprātīgi uzskatīt, ka meitassabiedrībai ir jāpielāgojas mātessabiedrības noteiktajai politikai (tādējādi tā nevar rīkoties autonomi) un mātessabiedrībai nav nekādu šķēršļu, nosakot šo politiku attiecībā uz meitassabiedrību, var prezumēt, [ka prasītājam] bija izšķiroša ietekme uz [Arkema France]. Turklāt ir vēl citi fakti, kas apstiprina prezumpciju, saskaņā ar kuru [prasītāja] ietekme tiešām bija izšķiroša. Vispirms visus [Arkema France] valdes locekļus iecēla [prasītājs]. Turklāt no 1994. līdz 1999. gadam [P.] vienlaikus bija [Arkema France] un [prasītāja] padomes loceklis un [Arkema France] valdes loceklis. Tas pats attiecas uz [I.], kurš no 1994. līdz 1998. gadam bija [Arkema France] valdes loceklis un no 1994. gada līdz 1997. gadam – [prasītāja] padomes loceklis. Tāpat arī [W.] no 1994. līdz 1999. gadam bija [Arkema France] valdē un 1999. gadā tika iecelts [prasītāja] padomē. Turklāt vairākas citas personas, tādas kā [D.] (1994‑2000) un [R.] (1994‑1997) vienlaikus bija gan [Arkema France], gan [prasītāja] valdes locekļi. Ņemot vērā dažādās personāla pārklāšanās starp [Arkema France] vadības un kontroles struktūrām, kuru locekļus (attiecībā uz vadības struktūrām) iecēla un – ir pamats to pieņemt – varētu atlaist [prasītājs], ir skaidrs, ka šis pēdējais bija informēts par visiem [Arkema France] pieņemtajiem lēmumiem un jebkurā laikā varēja tos ietekmēt. Turklāt nebija neviena cita nozīmīga akcionāra, kas varētu ietekmēt meitassabiedrības komercpolitiku.

(387) Ņemot vērā prezumpciju, kas izriet no [prasītāja] dalības [sabiedrībā Arkema France] pārkāpuma laikā (vairāk nekā 97 % kapitāla daļu) un organizatoriskajām saiknēm, Komisija uzskata, ka [prasītājam] bija izšķiroša ietekme uz tā meitassabiedrības [Arkema France] rīcību.”

42 Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 396.–415. apsvērumā Komisija noraida argumentus, kurus Arkema France un prasītājs izvirzīja savos apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, un kuri bija vērsti uz to, lai apstrīdētu atbildības par attiecīgo pārkāpumu attiecināšanu uz prasītāju.

43 No apstrīdētā lēmuma pamatojuma, kas izklāstīts iepriekš 41. un 42. punktā, tādējādi izriet, ka Komisija attiecināja atbildību par attiecīgo pārkāpumu uz prasītāju, pamatojoties uz prezumpciju, saskaņā ar kuru mātessabiedrībai, kurai pieder vairāk nekā 97 % no meitassabiedrības pamatkapitāla, ir izšķiroša ietekme uz šo pēdējo. Komisija arī uzskatīja, ka, pirmkārt, šo prezumpciju apstiprina papildu pierādījumi, ko tā izklāstījusi apstrīdētājā lēmumā, un, otrkārt, argumenti, kurus Arkema France un prasītājs izvirzījuši savos apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, neļauj minēto prezumpciju atspēkot.

44 Tādējādi ir jāpārbauda, vai – saskaņā ar to, ko apgalvo prasītājs – Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka fakts, ka [prasītājam] pieder vairāk nekā 97 % Arkema France pamatkapitāla, pats par sevi ir pietiekams, lai atbildību par attiecīgo pārkāpumu attiecinātu [uz prasītāju].

45 Tiesa 2009. gada 10. septembra spriedumā lietā C‑97/08 P Akzo Nobel u.c./Komisija (Krājums, I‑8237. lpp., 54. punkts) atgādināja, ka konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību (2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 59. punkts) un ka uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 112. punkts; 2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑222/04 Cassa di Risparmio di Firenze u.c., Krājums, I‑289. lpp., 107. punkts, un 2006. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑205/03 P FENIN/Komisija, Krājums, I‑6295. lpp., 25. punkts).

46 Tiesa arī precizēja, ka uzņēmuma jēdziens šajā kontekstā ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).

47 Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par šo pārkāpumu (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).

48 Konkurences tiesību pārkāpumā nepārprotami ir jāvaino juridiska persona, kam varēs uzlikt naudas sodus, un minētajai sabiedrībai ir jāadresē paziņojums par iebildumiem. Svarīgi ir arī, ka paziņojumā par iebildumiem ir norādīts, kādā statusā juridiskai personai tiek pārmesti apgalvotie fakti (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

49 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātes sabiedrības dotus rīkojumus, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).

50 Tas tā ir tāpēc, ka šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienotu uzņēmumu iepriekš 45. un 46. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tātad tas, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība veido vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un neliek pierādīt mātessabiedrības personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

51 Īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder 100 % tādas meitassabiedrības pamatkapitāla, kas ir izdarījusi konkurences tiesību normu pārkāpumu, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).

52 Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības pamatkapitāls pieder mātessabiedrībai, lai prezumētu, ka šī pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Tādēļ Komisija var uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, ka tās meitassabiedrība tirgū rīkojas autonomi (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

53 Lai gan Tiesa tik tiešām 2000. gada 16. novembra spriedumā lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija (Recueil, I‑9925. lpp., 28. un 29. punkts) papildus īpašumtiesībām uz 100 % meitassabiedrības pamatkapitāla ir minējusi citus apstākļus, kā, piemēram, to, ka nav apstrīdēts, ka mātessabiedrība ietekmē meitassabiedrības komercpolitiku, un abu sabiedrību kopējo pārstāvību administratīvā procesa laikā, Tiesa šos apstākļus tik un tā ir minējusi tikai, lai norādītu visus pierādījumus, uz kuriem Vispārējā tiesa ir balstījusi savu pamatojumu, nevis tādēļ, lai minētās prezumpcijas īstenošanai noteiktu nosacījumu par papildu norāžu iesniegšanu par to, ka mātessabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

54 No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka tad, ja mātessabiedrībai pieder 100 % meitassabiedrības pamatkapitāla, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka šai mātessabiedrībai ir izšķiroša ietekme uz meitassabiedrības rīcību (skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

55 Turklāt no Vispārējās tiesas judikatūras izriet, ka tad, ja mātessabiedrībai pieder gandrīz viss meitassabiedrības pamatkapitāls, var saprātīgi secināt, ka minētā meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi un ka tādējādi tā kopā ar mātessabiedrību veido vienu un to pašu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑203/01 Michelin/Komisija, Recueil, II‑4071. lpp., 290. punkts un tajā minētā judikatūra).

56 Šajā gadījumā atliek konstatēt, pirmkārt, ka prasītājs – kā Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma preambulas 386. apsvērumā – neapstrīd, ka tam attiecīgo faktu rašanās laikā piederēja vairāk nekā 97 % Arkema France pamatkapitāla, precīzāk, ka tam piederēja 97,55 % minētā pamatkapitāla, kā konstatēts apstrīdētā lēmuma preambulas 13. apsvērumā. Otrkārt, lai gan prasītājs apgalvo, ka tas, ka Arkema France pamatkapitāls nepieder nevienam citam akcionāram, izņemot viņu pašu, nevar apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi, tas tomēr neizvirza nevienu argumentu, kas liktu apšaubīt Komisijas vērtējumu, kurš minēts apstrīdētā lēmuma preambulas 396. apsvērumā un saskaņā ar kuru [situācija, kurā] mātessabiedrībai pieder gandrīz viss meitassabiedrības pamatkapitāls, ir pielīdzināma [situācijai, kurā] tai pieder viss minētais pamatkapitāls, ņemot vērā, ka būtībā “mazākumakcionāriem šādā gadījumā nav nekādu īpašu tiesību, izņemot tikai viņu ieinteresētību meitassabiedrības peļņā”.

57 Līdz ar to saskaņā ar iepriekš 45.–55. punktā izklāstīto judikatūru Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti prezumēja, ka prasītājam bija izšķiroša ietekme uz Arkema France, pamatojoties uz konstatējumu, ka tam piederēja gandrīz viss [Arkema France] pamatkapitāls.

58 Neviens no prasītāja izvirzītajiem argumentiem neatspēko šo secinājumu.

59 Pirmkārt, argumenti, saskaņā ar kuriem gan no judikatūras, gan no Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses pirms lēmuma “Monohloretiķskābe” pieņemšanas izriet, ka Komisijai ir pienākums prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu apstiprināt ar konkrētiem pierādījumiem, ir jānoraida kā nepamatoti. Kā izriet no šī sprieduma 45.–55. punkta, Tiesa saskaņā ar pastāvīgo judikatūru spriedumā lietā Akzo Nobel u.c./Komisija (minēts iepriekš 45. punktā) atgādināja, ka Komisijai nav pienākuma apstiprināt minēto prezumpciju ar papildu pierādījumiem. Turklāt pat tad, ja – kā Komisija esot norādījusi lēmumā “Sveču vasks” – tās lēmumu pieņemšanas praksē pirms lēmuma “Monohloretiķskābe” pieņemšanas prezumpcija par izšķirošas ietekmes īstenošanu tikusi apstiprināta ar papildu pierādījumiem, šāds konstatējums tomēr nevar ietekmēt iepriekš 57. punktā minēto secinājumu, saskaņā ar kuru Komisijai apstrīdētajā lēmumā bija tiesības pamatoties tikai uz to, ka prasītājam pieder gandrīz viss Arkema France pamatkapitāls, lai prezumētu, ka tas īsteno izšķirošu ietekmi uz šo pēdējo.

60 Otrkārt, kā nepamatots ir jānoraida arguments, saskaņā ar kuru Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, attiecinot uz prasītāju atbildību par attiecīgo prettiesisko rīcību, lai gan [Komisija] tā nebija rīkojusies lēmumā “Organiskie peroksīdi”. Pirmām kārtām, tiktāl, ciktāl, kā izriet no šī sprieduma 45.–55. punkta, Komisija apstrīdētajā lēmumā attiecināja uz prasītāju atbildību par attiecīgo pārkāpumu, pamatojoties uz precīzu uzņēmuma jēdziena interpretāciju EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, tas vien, ka Komisija šādi neattiecināja atbildību iepriekš pieņemtā lēmumā, ar ko piemēroja sankcijas Arkema France, nevar likt apšaubīt apstrīdētā lēmuma likumību šajā sakarā. Otrām kārtām, tā kā Komisijai ir iespēja, bet ne pienākums atbildību par pārkāpumu attiecināt uz mātessabiedrību (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P Erste Group Bank u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 82. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 331. punkts), tas vien, ka Komisija šādi neattiecināja atbildību lēmumā “Organiskie peroksīdi”, nenozīmē, ka tai būtu pienākums veikt tādu pašu vērtējumu vēlāk pieņemtā lēmumā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, saukts “PVC II”, Recueil, II‑931. lpp., 990. punkts).

61 Treškārt, tiktāl, ciktāl prasītājs būtībā apgalvo, ka iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā Francija/Komisija (50.–52., 55. un 56. punkts) un iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā SIC/Komisija (94., 95., 98., 99., 101.–105. un 107. punkts) ir vērsti uz to, lai apliecinātu, ka Komisijai ir pienākums sniegt papildu pierādījumus, kas apstiprina prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu, uz kuru tā pamatojas, piemērojot EKL 81. pantu, šis arguments ir jānoraida kā neefektīvs. Attiecīgie punkti, kas attiecas uz jautājumu, vai valsts uzņēmuma veikts pasākums ir attiecināms uz valsti un līdz ar to vai šādu pasākumu var kvalificēt par valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē, pirmām kārtām, nav saistīti ar nosacījumiem, ar kādiem atbildību par EKL 81. panta pārkāpumu attiecina uz mātessabiedrību, un, otrām kārtām, nav pretrunā EKL 81. panta pārkāpumu jomā pastāvošajai prezumpcijai par izšķirošas ietekmes īstenošanu, kuras likumību Savienības tiesas ir skaidri atzinušas, kā izriet no iepriekš 45.–55. punktā minētās judikatūras.

62 Ceturtkārt, kā neefektīvs ir jānoraida arguments, saskaņā ar kuru judikatūra vairākās Savienības dalībvalstīs un ASV būtībā prasa, lai mātessabiedrības izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrību apstiprinātu ar konkrētiem pierādījumiem. Papildus tam, ka minēto valstu judikatūra nav Komisijai saistoša un nav atbilstošais tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru būtu jāvērtē apstrīdētā lēmuma likumība, pat ja apstiprinātos, ka minēto valstu judikatūra neatzīst prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu, tas jebkurā gadījumā nenozīmētu, ka tā ir nelikumīga Kopienu tiesībās.

63 Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmā daļa ir jānoraida daļēji kā nepamatota un daļēji kā neefektīva.

Par otro daļu – sabiedrību tiesiskās un ekonomiskās autonomijas principu pārkāpumu

– Lietas dalībnieku argumenti

64 Prasītājs apgalvo, ka tad, ja prezumpciju par izšķirošu ietekmi neapstiprina – kā tas bija Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē pirms lēmuma “Monohloretiķskābe” pieņemšanas – ar papildu pierādījumiem, ar kuriem apstiprina mātessabiedrības iesaistīšanos meitassabiedrības darbībā tirgū, uz kuru attiecas pārkāpums, šāda prezumpcija nav saderīga ar juridiskas personas autonomijas principu, jo tā izraisa automātisku mātessabiedrības atbildību par meitassabiedrības pieļautajiem pārkāpumiem.

65 Pirmkārt, prasītājs norāda, ka tikai pienācīgi pamatota izņēmuma attiecībā uz juridiskas personas ekonomisko autonomiju gadījumā var atzīt, ka mātessabiedrība ietilpst uzņēmuma perimetrā [apjomā] EKL 81. panta izpratnē. Šādā izņēmuma gadījumā uz mātessabiedrību varētu attiecināt atbildību par meitassabiedrības pārkāpumu un tai varētu piespriest solidāri maksāt naudas sodu, kas uzlikts minētajai meitassabiedrībai, taču tai nevarētu piespriest individuālu naudas sodu.

66 Prasītājs norāda, ka sabiedrību tiesībās Savienības dalībvalstīs ir nostiprināts juridisko personu tiesiskās autonomijas princips, tostarp attiecībā uz meitassabiedrībām, kuru viss pamatkapitāls pieder mātessabiedrībai. Šis princips izrietot no juridiskas personas īpašībām un tostarp piešķirot pilnīgu tiesībspēju un atsevišķu kapitālu katrai sabiedrībai, kas ir pilnā mērā atbildīga par savu rīcību, tostarp par savas ekonomiskās darbības tirgū sekām. Šajā sakarā prasītājs precizē, ka meitassabiedrības ekonomiskās autonomijas princips, kas izriet no šai pēdējai piemītošās tiesiskās autonomijas, ir atzīts judikatūrā. Šis princips esot arī būtisks elements moderno ekonomiku darbībā. Līdz ar to prasītājam un Arkema France, kas ir atsevišķas juridiskas personas, abiem ir tiesiskā un ekonomiskā autonomija.

67 Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka meitassabiedrības ekonomiskās autonomijas princips ir konkrēta izpausme tam, kā šī meitassabiedrība izmanto visas tās juridiskas personas statusa īpašības. No vienas puses, lielākās daļas Savienības dalībvalstu tiesību analīze rādot, ka juridiskas personas autonomijas princips ir daļa no galvenā tiesiskā pamata, uz kura ir balstīta sabiedrības organizācija, un no tā var atkāpties tikai izņēmuma apstākļos, kā izrietot no dažādu valstu judikatūrām. No otras puses, Komisijai, piemērojot konkurences tiesības, esot pienākums neatstāt bez ievērības Savienības dalībvalstu tiesu judikatūru, citādi tiktu kaitēts dažādo konkurences tiesību vajadzīgajai konverģencei konkurences iestāžu tīklos Eiropas un starptautiskajā mērogā.

68 Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.

– Vispārējās tiesas vērtējums

69 Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija, attiecinot uz to atbildību par attiecīgo pārkāpumu, ir pārkāpusi sabiedrību tiesiskās un ekonomiskās autonomijas principus.

70 Neesot vajadzībai spriest nedz par sabiedrību tiesiskās un ekonomiskās autonomijas principu apjomu, nedz pat par otrā no šiem principiem esamību, pietiek tikai secināt, ka tie jebkurā gadījumā nevar nozīmēt, ka sabiedrība, kuras viss vai gandrīz viss kapitāls pieder citai sabiedrībai, tirgū noteikti rīkojas autonomi tikai tāpēc, ka tai ir juridiskas personas statuss vai atsevišķi ekonomiskie resursi. Šādā pieņēmumā pilnīgi netiktu ņemtas vērā daudzās praksē esošās iespējas mātessabiedrībai, kurai pieder viss vai gandrīz viss meitassabiedrības kapitāls, ietekmēt šīs pēdējās rīcību oficiālā vai neoficiālā veidā.

71 Līdz ar to Komisija šajā gadījumā nav pārkāpusi prasītāja minētos tiesiskās un ekonomiskās autonomijas principus.

72 Argumenti, kurus prasītājs šajā sakarā izvirza, nav atbalstāmi. Pirmkārt, attiecībā uz argumentiem, saskaņā ar kuriem prezumpcija par izšķirošu ietekmi esot pretrunā tiesībām, kas ir piemērojamas dažās Savienības dalībvalstīs, tie ir jānoraida kā nepamatoti ar tādu pašu pamatojumu kā tas, kas izklāstīts iepriekš 62. punktā, proti, tostarp [ar pamatojumu,] ka minēto valstu tiesības nav atbilstošais tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru būtu jāvērtē apstrīdētā lēmuma likumība. Otrkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs apgalvo, ka Komisija, attiecinot uz to atbildību par attiecīgo pārkāpumu, pārkāpa Savienības dalībvalstīs piemērojamās sabiedrību tiesības un līdz ar to arī subsidiaritātes principu, ir jākonstatē, ka atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam tad, ja ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai ir jābūt atbildīgai par šo pārkāpumu, par kuru Komisija ir pilnvarota piemērot sodu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu.

73 Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

Par trešo daļu – kļūdu saistībā ar to, ka pierādījumi, kurus Komisija apstrīdētajā lēmumā sniegusi, neapstiprina prezumpciju par izšķirošu ietekmi

– Lietas dalībnieku argumenti

74 Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, uzskatot, ka trīs papildu elementi, kas minēti apstrīdētā lēmuma preambulas 386. apsvērumā (skat. iepriekš 41. punktu), apstiprina prezumpciju par izšķirošu ietekmi. Šajā sakarā tas būtībā apgalvo, ka, pirmkārt, fakts, ka [prasītājs] iecēla savas meitassabiedrības valdes locekļus, un, otrkārt, fakts, ka pieci Arkema France padomes vai valdes locekļi bija [prasītāja] padomes vai valdes locekļi, neļauj apstiprināt minēto prezumpciju.

75 Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.

– Vispārējās tiesas vērtējums

76 Saskaņā ar iepriekš 52.–55. punktā minēto judikatūru Komisijai nav pienākuma ar papildu elementiem apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi, ko tai ir tiesības izvirzīt, ja mātessabiedrībai pieder viss vai gandrīz viss meitassabiedrības pamatkapitāls, turpretī prasītājam, lai atspēkotu šo prezumpciju, ir pienākums sniegt pietiekamus pierādījumus, ar kuriem var pierādīt, ka meitassabiedrība tirgū rīkojās autonomi.

77 Tādējādi, pat ja – saskaņā ar prasītāja apgalvoto – būtu jāuzskata, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 386. apsvērumā kļūdaini pamatojās uz pierādījumiem, ar kuriem nevarēja apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi, šāda kļūda jebkurā gadījumā nevarētu likt apšaubīt, ka [Komisija] pamatoti varēja balstīties tikai uz konstatējumu, ka prasītājam piederēja gandrīz viss meitassabiedrības pamatkapitāls, lai prezumētu, ka tam bija izšķiroša ietekme uz šo pēdējo.

78 Līdz ar to trešā daļa ir jānoraida kā neefektīva, un nav vajadzības pārbaudīt prasītāja argumentus, kas būtībā ir vērsti uz to, lai apstrīdētu to pierādījumu atbilstību, kurus Komisija apstrīdētajā lēmumā izraudzījusies, lai apstiprinātu prezumpciju par izšķirošu ietekmi.

Par ceturto daļu – faktu, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka prasītājs nav sniedzis pierādījumu kopumu, ar ko atspēko prezumpciju par izšķirošu ietekmi

– Lietas dalībnieku argumenti

79 Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka prasītājs nav sniedzis saskaņotu pierādījumu kopumu, ar ko atspēko prezumpciju par izšķirošu ietekmi un pierāda, no vienas puses, Arkema France autonomiju tirgū un, no otras puses, prasītāja neiejaukšanos meitassabiedrības komercpolitikā. Prasītājs precizē, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pierādījumu kopums, ko tas iesniedza, neaprobežojas tikai ar pierādīšanu, ka tas nav bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks vai nav par to zinājis.

80 Pirmām kārtām, prasītājs norāda, ka tas ar saskaņotu pierādījumu kopumu ir pierādījis Arkema France autonomiju tirgū.

81 Pirmkārt, prasītājs vispirms atgādina, ka saskaņā ar to, ko tas norādījis saistībā ar pirmā pamata pirmo daļu (skat. iepriekš 37. punktu) Komisija atzina Arkema France autonomiju tirgū lēmumā “Organiskie peroksīdi”. Turklāt tas apgalvo, ka, tā kā 2006. gada 3. maija lēmumā “Ūdeņraža pārskābe un perborāts” (Lieta COMP/F/38.620) (OV L 353, 54. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Ūdeņraža pārskābe””) Komisija nevienā brīdī un ne ar kādiem konkrētiem elementiem necentās apstiprināt prezumpciju par izšķirošu ietekmi, tā uzskatīja, ka nav neviena pierādījuma, kas ļautu apstiprināt minēto prezumpciju. Visbeidzot tiktāl, ciktāl nātrija hlorāts pieder pie tās pašas produktu saimes kā produkti, kas minēti lēmumā “Organiskie peroksīdi” un lēmumā “Ūdeņraža pārskābe”, un tas grupā Elf Aquitaine tiek apstrādāts tieši tāpat kā produkti, uz kuriem attiecas šie divi minētie lēmumi, Komisija šajā lietā nevarot pamatoti apgalvot, ka prasītājs ir iejaucies Arkema France tirdzniecības stratēģijā.

82 Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka Arkema France piederēja grupai, kam raksturīga decentralizēta meitassabiedrību pārvaldība, un tādējādi prasītājs grupas vadībā rīkojās tikai kā holdinga sabiedrība, kas neveic reālu darbību un nekādi neiesaistās savu meitassabiedrību pārvaldībā. Šī iemesla dēļ Komisijai nevajadzēja uz to attiecināt atbildību par attiecīgo pārkāpumu, tāpat kā identiska iemesla dēļ tā šādi neattiecināja atbildību uz kādu no mātessabiedrībām, kuras tika sodītas 2004. gada 20. oktobra lēmumā par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/C.38.238, Jēltabaka – Spānija) (OV 2007, L 102, 14. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Jēltabaka – Spānija””).

83 Treškārt, prasītājs apgalvo, ka Arkema France vienmēr ir autonomi noteicis savu tirdzniecības stratēģiju.

84 No vienas puses, pretēji tam, ko Komisija esot apgalvojusi paziņojuma par iebildumiem 324. punktā, un kā tā arī esot atzinusi uzklausīšanas laikā pie uzklausīšanas amatpersonas, prasītājs nekad nav pieņēmis vai apstiprinājis Arkema France rīcības plānu vai budžetu darbībām, kas īpaši saistītas ar nātrija hlorātu. Gluži pretēji, Arkema France rīcībā attiecīgo faktu rašanās laikā esot bijuši visi organizatoriskie, tiesiskie un finanšu līdzekļi un resursi, kas vajadzīgi ar nātrija hlorātu saistīto darbību tirdzniecības stratēģijas noteikšanai, kā arī šo darbību pārvaldībai.

85 No otras puses, prasītājs izvirza vairākus argumentus, lai pierādītu, ka Arkema France tirgū rīkojās autonomi. Vispirms Arkema France esot bijušas neierobežotas tiesības slēgt līgumus bez mātessabiedrības iepriekšējas atļaujas, kas tam deva iespēju pilnīgi autonomi pārvaldīt savu komercpolitiku. Pēc tam Arkema France vienmēr esot brīvi noteicis produktu vai pakalpojumu klāstu, ko tas izplatīja nātrija hlorāta tirgū, jo prasītājs nekad neesot adresējis savai meitassabiedrībai nevienu instrukciju vai norādi attiecībā uz tās produkciju, noteiktajām cenām vai produkcijas noieta tirgiem. Turklāt Arkema France bijusi pilnīga rīcības brīvība bez mātessabiedrības iejaukšanās noteikt pārdošanas mērķus un bruto peļņu, jo neviens prasītāja darbinieks nevarēja iejaukties šāda veida lēmumos. Turklāt prasītājs nekad neesot bijis klātesošs nedz tirgos, kuros darbojās tā meitassabiedrība, nedz augšupejošās vai lejupejošās darbībās saistībā ar šiem tirgiem. Visbeidzot Arkema France esot iesaistījies nātrija hlorāta tirgū savā vārdā un uz sava rēķina, nevis kā [prasītāja] pārstāvis vai pārdošanas aģents.

86 Ceturtkārt, pēc prasītāja domām, Arkema France bija pilnīga finansiāla autonomija. Šāds secinājums izrietot no iepriekš 81.–85. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, kā arī no [prasītāja] ļoti niecīgās ar nātrija hlorātu saistītās darbības grupā strīdīgo faktu rašanās laikā. Tas piebilst, ka finanšu kontrole, kas [prasītājam] bija pār Arkema France, bija ļoti vispārēja un tādējādi nevarēja attiekties uz darbību, kura saistīta ar nātrija hlorātu.

87 Piektkārt, prasītājs apgalvo, ka Arkema France to neinformēja par savu darbību tirgū un tikai pārskatu iesniegšana, ko Arkema France veica attiecībā uz prasītāju, aizvien palika to pienākumu robežās, kādas holdingam ir attiecībā uz piemērojamajiem grāmatvedības noteikumiem un finanšu regulējumu. Līdz ar to pārskatu iesniegšanai joprojām bija ļoti vispārējs raksturs un tā neattiecās uz Arkema France komercpolitiku.

88 Sestkārt, prasītājs norāda, ka, ņemot vērā visus iepriekš 81.–87. punktā izklāstītos apsvērumus, no vienas puses, Komisijai esot bijis jākonstatē, ka Arkema France darbība nebija pakļauta mātessabiedrības norādījumiem. No otras puses, gan no judikatūras, gan Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses izrietot, ka visi pierādījumi, kurus prasītājs izvirzīja, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi, ir atbilstoši, lai pierādītu tā meitassabiedrības autonomiju. Noraidot pierādījumus, kurus prasītājs tai bija iesniedzis, Komisija de facto noliegusi šādu pierādīšanas veidu minētās prezumpcijas atspēkošanai.

89 Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 370. apsvērumā kļūdaini noraidījusi to, ka [prasītāja] nepiedalīšanās tā meitassabiedrības pieļautajā pārkāpumā, kā arī nezināšana par minēto pārkāpumu ir pārliecinoša un ļauj noraidīt tā atbildību, turklāt Komisija tā rīkojusies, lai gan tā apstrīdētajā lēmumā skaidri atzinusi, ka prasītājs nekad nav bijis tieši vai netieši iesaistīts attiecīgajā pārkāpumā. Tomēr Komisija un Savienības tiesas līdzdalību pārkāpumā vai zināšanu par to esot atzinušas par atbilstošu pierādījumu atbildības par šo pārkāpumu attiecināšanā uz mātessabiedrību.

90 Trešām kārtām, prasītājs norāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas 403. apsvērumā kļūdaini uzskatījusi, ka tas, ka prasītājs nebija iesaistījies nedz nātrija hlorāta tirgū EEZ, nedz augšupejošās vai lejupejošās darbībās attiecībā uz šī produkta tirgu, nav pierādījums prasītāja neatkarībai. Šāda nostāja neatbilstot judikatūrai, kāda izriet no Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra sprieduma lietā T‑30/05 Prym un Prym Consumer/Komisija (Krājumā nav publicēts).

91 Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.

– Vispārējās tiesas vērtējums

92 Prasītājs būtībā apgalvo, ka tas ir iesniedzis pierādījumu kopumu, ar ko pierāda Arkema France autonomiju nātrija hlorāta tirgū un savu neiejaukšanos meitassabiedrības komercpolitikā.

93 Ir jāatgādina, ka, pirmkārt, kā izriet no judikatūras, kas it īpaši izklāstīta iepriekš 52.–55. punktā, ja Komisija pamatojas uz prezumpciju par izšķirošu ietekmi, lai atbildību par pārkāpumu attiecinātu uz mātessabiedrību, šai pēdējai ir pienākums šo prezumpciju atspēkot, iesniedzot pietiekamus pierādījumus, kas spēj pierādīt, ka tās meitassabiedrība tirgū rīkojas autonomi. Otrkārt, lai pierādītu savas meitassabiedrības autonomiju tirgū un tātad atspēkotu minēto prezumpciju, mātessabiedrībai ir pienākums iesniegt visus faktus, kas saistīti ar organizatoriskajām, ekonomiskajām un tiesiskajām saiknēm starp viņu pašu un meitassabiedrību, lai pierādītu, ka tās neveido vienotu ekonomisko vienību.

94 Šajā gadījumā tādējādi ir jāpārbauda, vai Komisija pamatoti uzskatīja, ka pierādījumu kopuma fakti, ko prasītājs iesniedza, neļāva pierādīt Arkema France autonomiju tirgū un atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi.

95 Pirmkārt, attiecībā uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru Komisijas nostāja lēmumā “Organiskie peroksīdi” un lēmumā “Ūdeņraža pārskābe” parāda, ka Arkema France tirgū rīkojās autonomi, tas ir jānoraida kā nepamatots. Vispirms ir jānorāda, ka, no vienas puses, prasītājs kļūdaini interpretē šos lēmumus, ņemot vērā, ka Komisija tajos nekādi nav secinājusi, ka Arkema France rīkojās autonomi nedz it īpaši nātrija hlorāta tirgū, nedz, vispārīgi, citu tādu produktu tirgos, kurus tā tirgoja. Būtībā, kā izriet tostarp no lēmuma “Organiskie peroksīdi” 1. panta, Komisija tikai sodīja Arkema France (iepriekš – Atofina), nelemjot, vai atbildība par šo pārkāpumu ir jāattiecina uz prasītāju. No otras puses, ir jākonstatē, ka lēmumā “Ūdeņraža pārskābe”, it īpaši minētā lēmuma preambulas 427. apsvērumā, Komisija būtībā secināja, ka atbildība par šajā lēmumā apspriežamo pārkāpumu ir jāattiecina uz prasītāju. Līdz ar to ne viens, ne otrs no šiem lēmumiem neļauj secināt, ka Komisija līdzīgos apstākļos kā šajā lietā uzskatīja, ka Arkema France tirgū rīkojās autonomi.

96 Turklāt tiktāl, ciktāl, kā tika konstatēts iepriekš 60. punktā, Komisijai ir iespēja, bet ne pienākums atbildību par pārkāpumu attiecināt uz mātessabiedrību un ciktāl šajā gadījumā tā atbildību par attiecīgo pārkāpumu attiecināja uz prasītāju, balstoties uz precīzu EKL 81. panta interpretāciju, iespējamais konstatējums, ka iepriekšējās lietās Komisija vai nu uzskatīja, ka nav šādi jāattiecina atbildība, vai arī ar papildu pierādījumiem apstiprināja prezumpciju par izšķirošu ietekmi, jebkurā gadījumā neļautu šajā lietā secināt, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atbildību par attiecīgo pārkāpumu attiecinot uz prasītāju.

97 Otrkārt, attiecībā uz prasītāja argumentiem, saskaņā ar kuriem Arkema France autonomiju apliecina grupas Elf Aquitaine decentralizētā pārvaldība un fakts, ka prasītājs bija tikai “holdinga sabiedrība, kas neveic reālu darbību” un neiesaistās savu meitassabiedrību pārvaldībā, un tādējādi Komisijai nevajadzēja uz prasītāju attiecināt atbildību par pārkāpumu, ko tā turklāt arī atturējusies darīt attiecībā uz kādu mātessabiedrību lēmumā “Jēltabaka – Spānija”, arī tie ir jānoraida kā nepamatoti.

98 Vispirms ir jānorāda, ka, no vienas puses, apgalvojums, saskaņā ar kuru prasītājs ir “holdinga sabiedrība, kas neveic reālu darbību,” nav pamatots ne ar vienu konkrētu elementu, kas spētu pierādīt, ka tam nebija nekādas izšķirošas ietekmes uz meitassabiedrību. No otras puses, kā izriet no iepriekš 60. punktā minētās judikatūras, tas, ka Komisija lēmumā “Jēltabaka – Spānija” atbildību par pārkāpumu neattiecināja uz kādu mātessabiedrību, jebkurā gadījumā nevar atspēkot konstatējumu, saskaņā ar kuru apstrīdētajā lēmumā bija izpildīti nosacījumi, lai šādi attiecinātu atbildību.

99 Turklāt jebkurā gadījumā sabiedrību grupu kontekstā holdinga sabiedrības mērķis ir apvienot kapitāldaļas dažādās sabiedrībās un uzdevums – nodrošināt šo sabiedrību vienotu vadību. Līdz ar to nevar izslēgt, ka prasītājs īstenoja izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību, tostarp koordinējot finanšu ieguldījumus grupā Elf Aquitaine. Turklāt dažādo prasītāja darbību iekšēja sadale, kas pielīdzināma decentralizētai pārvaldībai, starp dažādām nodaļām vai struktūrām ir normāla parādība tādās sabiedrību grupās kā grupa, kuru vada prasītājs. Līdz ar to šis arguments nekādi neatspēko prezumpciju, saskaņā ar kuru prasītājs un Arkema France veidoja vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.

100 Treškārt, tiktāl, ciktāl prasītājs apgalvo, ka, no vienas puses, Arkema France vienmēr ir autonomi noteicis savu tirdzniecības stratēģiju nātrija hlorāta tirgū, jo prasītājs nekad nav pieņēmis vai apstiprinājis Arkema France rīcības plānu vai budžetu darbībām, kas īpaši saistītas ar šo produktu, un ka šis pēdējais būtībā varēja tirgū rīkoties autonomi, un ka, no otras puses, Arkema France bija pilnīga finanšu autonomija, jo prasītāja kontrole pār meitassabiedrību bija ļoti vispārēja, arī šie argumenti ir jānoraida kā nepamatoti.

101 Papildus tam, ka prasītāja argumenti nav pamatoti ne ar vienu konkrētu elementu, vispirms ir jānorāda, ka tas, ka prasītājs nekad nav nedz pieņēmis, nedz apstiprinājis Arkema France rīcības plānu un darbību budžetu, neļauj pierādīt, ka tas nevarēja nedz tos grozīt, nedz noraidīt, nedz kontrolēt to piemērošanu.

102 Turklāt nevar izslēgt, ka prasītājs īstenoja izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības rīcību, tostarp koordinējot finanšu ieguldījumus grupā Elf Aquitaine.

103 Visbeidzot, ja prasītājs – ko tas turklāt apgalvoja atbildē uz paziņojumu par iebildumiem (skat. minētās atbildes 71. lpp.) un kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 392. apsvēruma – kontrolēja meitassabiedrības vissvarīgākos pienākumus, šis apstāklis tikai apstiprina Komisijas secinājumu, saskaņā ar kuru minētā meitassabiedrība nebija autonoma attiecībā pret prasītāju.

104 Ceturtkārt, prasītāja arguments, saskaņā ar kuru Arkema France to neinformēja par savu darbību tirgū un iesniedza tam tikai ļoti vispārējus pārskatus atbilstoši Francijas tiesībām un saviem statūtiem, ir jānoraida kā nepamatots. Šajā sakarā papildus tam, ka ir jānorāda, ka šis arguments nav pamatots ne ar vienu konkrētu elementu, prasītāja atzīšanās, kura minēta iepriekš 103. punktā un saskaņā ar kuru tas kontrolējis meitassabiedrības vissvarīgākos pienākumus, ir pretrunā minētajam argumentam.

105 Piektkārt, tiktāl, ciktāl prasītājs apgalvo, ka tas nekad nav piedalījies pārkāpumā, nav par to zinājis un nav bijis iesaistīts nedz augšupejošās vai lejupejošās darbībās attiecībā uz nātrija hlorāta tirgu, nedz pašā minētajā tirgū, kas tam bijis maznozīmīgs, ir jākonstatē, ka šie elementi neļauj pierādīt Arkema France autonomiju. Vispirms ir jāatgādina, ka no judikatūras izriet, ka Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, neizriet ne no tā, ka mātessabiedrība būtu pamudinājusi savu meitassabiedrību izdarīt pārkāpumu, ne vēl jo vairāk no mātessabiedrības dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienotu uzņēmumu (iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā Michelin/Komisija, 290. punkts). Pēc tam nekādus secinājumus tāpat nevar izdarīt no fakta, ka prasītājs un Arkema France darbojās atšķirīgos tirgos vai ka nātrija hlorāta tirgus prasītājam bija maznozīmīgs. Būtībā ir jāuzskata, ka tādā grupā kā grupa, kuru vada prasītājs, darba sadale ir normāla parādība, kas neļauj atspēkot prezumpciju, saskaņā ar kuru prasītājs un Arkema France veidoja vienotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē. Līdz ar to šie argumenti ir jānoraida kā neefektīvi.

106 Sestkārt, prasītāja arguments, saskaņā ar kuru Komisija de facto noliegusi tiesības atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, uzskatot, ka prasītāja iesniegtie pierādījumi neļauj pierādīt Arkema France autonomiju, ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā apstrīdētajā lēmumā Komisija ne tikai neapstrīdēja prasītāja tiesības iesniegt pierādījumus, ar kuriem var atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, bet gan pārbaudīja pierādījumu kopumu, kuru prasītājs tai bija iesniedzis, un pēc tam pamatoti, kā izriet no iepriekš 95.–105. punktā izklāstītajiem konstatējumiem, secināja, ka minētā kopuma elementi neļauj atspēkot minēto prezumpciju.

107 Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka prasītājs nav iesniedzis pierādījumus, kas var atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi.

108 Līdz ar to pirmā pamata ceturtā daļa ir jānoraida daļēji kā nepamatota un daļēji kā neefektīva.

Par piekto daļu – prezumpcijas par izšķirošu ietekmi pārveidošanu neatspēkojamā prezumpcijā

– Lietas dalībnieku argumenti

109 Prasītājs apgalvo, ka, noraidot pierādījumu kopumu, ko tas iesniedza Komisijai, šī pēdējā prezumpciju par izšķirošu ietekmi, kurai būtu jābūt atspēkojamai prezumpcijai, pārveidoja neatspēkojamā prezumpcijā.

110 Pirmām kārtām, prasītājs apgalvo, ka atspēkojamas prezumpcijas pārveidošana neatspēkojamā prezumpcijā pārkāpj nevainīguma prezumpcijas principu. Vispirms šī pārveidošana veidojot probatio diabolica, proti, pierādījumu, kuru nav iespējams apšaubīt un kurš tātad atbilstoši judikatūrai ir nepieņemams. Pēc tam tiesas sēdē prasītājs precizēja, ka šāda prezumpcija ir pretrunā nevainīguma prezumpcijas principam, kas nostiprināts, pirmkārt, 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītajā Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā (turpmāk tekstā – “ECPAK”), kā Eiropas Cilvēktiesību tiesa to interpretējusi 1988. gada 7. oktobra spriedumā lietā Salabiaku pret Franciju (A sērija, Nr. 141‑A, 28. punkts), un, otrkārt, Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kura pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.) un kurai saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta pirmo daļu ir tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem. Visbeidzot, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem tiesas sēdē, prasītājs precizēja, ka tas uzskata, ka iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija neatbilst iepriekš minētajiem noteikumiem.

111 Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka Komisija ir padarījusi par neiespējamu atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, ko tā izvirzīja apstrīdētajā lēmumā.

112 Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma preambulas 396. un 412. apsvēruma izrietot, ka Komisija atzīst, ka atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi praksē ir gandrīz neiespējami, jo tā tajā norāda, ka “šī prezumpcija apstiprinās gandrīz visos gadījumos”.

113 Otrkārt, Komisija esot atteikusies ņemt vērā pierādījumus, kurus prasītājs izvirzīja, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi, lai gan šādi pierādījumi, ja tos min Komisija, šai pēdējai ļauj apstiprināt minēto prezumpciju.

114 Treškārt, no apstrīdētā lēmuma preambulas 401. apsvēruma in fine izrietot, ka Komisija kļūdaini uzskata, ka mātessabiedrība ir jāuzskata par atbildīgu par pārkāpumu neatkarīgi no tā, vai šī mātessabiedrība ir iesaistījusies meitassabiedrības darbībā, vai ir ļāvusi tai brīvi rīkoties un vai ir zinājusi par minētās meitassabiedrības pieļautajiem pārkāpumiem.

115 Ceturtkārt, Komisija neesot izdarījusi pienācīgus secinājumus no kļūdainās interpretācijas, kuru tā esot atzinusi uzklausīšanas laikā pie uzklausīšanas amatpersonas, par apsvērumiem, kurus Arkema France sniedza 2004. gada 18. oktobrī, atbildot uz lūgumu sniegt informāciju, ko Komisija tam bija nosūtījusi 2004. gada 10. septembrī, un kuros tā bija sajaukusi Elf Atochem un prasītāju.

116 Piektkārt, Komisija apstrīdētajā lēmumā esot balstījusies nevis uz konkrētiem pierādījumiem, kas apliecina prasītāja izšķirošu ietekmi uz Arkema France tirdzniecības pārvaldību, bet gan tikai uz nepierādītiem apgalvojumiem, kas veido citas prezumpcijas un pieņēmumus, kurus Komisija nekādi nav pārbaudījusi.

117 Sestkārt, no tā, ka tika noraidīti visi pierādījumu kopuma elementi, ko prasītājs bija iesniedzis, esot jāsecina, ka Komisija prasa negatīvus dokumentārus pierādījumus par mātessabiedrības neiejaukšanos meitassabiedrības komercpolitikā.

118 Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.

– Vispārējās tiesas vērtējums

119 Prasītājs būtībā apgalvo, ka, noraidot pierādījumus, kurus tas Komisijai bija iesniedzis, Komisija pārveidoja prezumpciju par izšķirošu ietekmi neatspēkojamā prezumpcijā. Šāda prezumpcija esot nelikumīga gan saskaņā ar ECPAK un Eiropas Savienības Pamattiesību hartu, gan saskaņā ar Eiropas Savienības tiesu un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru.

120 Šajā sakarā ir jānorāda, ka atbilstoši iepriekš 52. punktā minētajai judikatūrai prasītājam netika prasīts, lai tas sniedz pierādījumu par neiejaukšanos meitassabiedrības pārvaldībā, bet tikai lai tas sniedz pietiekamus pierādījumus tam, ka meitassabiedrība attiecīgajā tirgū rīkojās autonomi.

121 Apstāklis, ka prasītājs šajā gadījumā nesniedza pierādījumus, ar kuriem var atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi, kā izriet no pirmā pamata ceturtās daļas analīzes (skat. iepriekš 95.–106. punktu), nenozīmē, ka minēto prezumpciju nekādā gadījumā nevar atspēkot.

122 Šī iemesla dēļ, pirmkārt, kā neefektīvs ir jānoraida iepriekš 110. punktā minētais prasītāja arguments, saskaņā ar kuru prezumpcija par izšķirošu ietekmi, kuru Komisija izvirzīja apstrīdētajā lēmumā un kuras likumību Tiesa atzina iepriekš 45. punktā minētajā spriedumā lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, būtībā ir pretrunā nevainīguma prezumpcijas principam, kā tas, no vienas puses, atzīts Eiropas Savienības Pamattiesību hartā un ECPAK un, no otras puses, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa un Savienības tiesas. Otrkārt, kā nepamatoti ir jānoraida iepriekš 111.–117. punktā minētie argumenti, saskaņā ar kuriem būtībā Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka pierādījumi, kurus prasītājs tai bija iesniedzis, pierādīja, ka prasītājam nebija izšķirošas ietekmes uz Arkema France, jo, kā tika konstatēts pirmā pamata ceturtās daļas analīzē (skat. iepriekš 95.–106. punktu), tā kā neviens no pierādījumiem, kurus prasītājs bija iesniedzis, šajā gadījumā neļāva secināt, ka Arkema France bija autonoms tirgū, Komisija apstrīdētajā lēmumā atbildību par pārkāpumu attiecināja uz prasītāju.

123 Tādējādi pirmā pamata piektā daļa un līdz ar to pirmais pamats kopumā ir jānoraida daļēji kā nepamatoti un daļēji kā neefektīvi.

Par otro pamatu – sešu galveno principu pārkāpumu, kas izriet no tā, ka uz prasītāju tika attiecināta atbildība par attiecīgo prettiesisko rīcību

124 Prasītājs būtībā apgalvo, ka Komisija, attiecinot uz to Arkema France prettiesisko rīcību, ir pārkāpusi sešus galvenos principus. Šis pamats tādējādi ir sadalīts sešās daļās.

Par pirmo daļu – prasītāja tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

– Lietas dalībnieku argumenti

125 Prasītājs būtībā uzskata, ka tika pārkāptas tā tiesības uz aizstāvību, pirms un pēc tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem.

126 Pirmām kārtām, prasītājs vispirms norāda, ka Komisijas vērtējumu, kurš minēts apstrīdētā lēmuma preambulas 406. apsvērumā un saskaņā ar kuru tai attiecībā pret prasītāju nebija jāievēro īpaša rūpība pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, atspēko judikatūra, kāda izriet no Tiesas 2003. gada 2. oktobra sprieduma lietā C‑194/99 P Thyssen Stahl/Komisija (Recueil, I‑10921. lpp.) un 2006. gada 21. septembra sprieduma lietā C‑105/04 P Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija (Krājums, I‑8725. lpp.). Būtībā prasītājs uzskata, ka Komisijai pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas vajadzēja izmantot savas izmeklēšanas pilnvaras, lai iegūtu pierādījumus, kas apstiprina prezumpciju par izšķirošu ietekmi, no prasītāja, tā vietā, lai aprobežotos tikai ar Arkema France iesniegtajiem pierādījumiem. Tiesas sēdē prasītājs precizēja, ka šāds pienākums izriet arī no Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija sprieduma lietā T‑99/04 AC‑Treuhand/Komisija (Krājums, II‑1501. lpp.) un no Komisijas labas prakses kodeksa attiecībā uz LESD 101. un 102. pantu (turpmāk tekstā – “labas prakses kodekss”), kas tiesas sēdes laikā bija pieejams Komisijas interneta mājaslapā.

127 Tālāk, tā kā attiecībā uz prasītāju netika veikti izmeklēšanas pasākumi, tikušas pārkāptas tā tiesības pirms paziņojuma par iebildumiem pieņemšanas paskaidrot grupas Elf Aquitaine darbības veidu, tā attiecības ar Arkema France un tā pilnībā pasīvo nozīmi tās Arkema France darbības pārvaldībā, kas saistīta ar nātrija hlorātu. Tāpat tam neesot bijusi iespēja pārbaudīt, vai ir patiesa Arkema France iesniegtā informācija, attiecībā uz kuru šī pēdējā lūdza ievērot konfidencialitāti, kā, piemēram, prasītāja apgrozījums, ko Arkema France bija iesniedzis Komisijai, atbildot uz tās lūgumu sniegt informāciju.

128 Turklāt, tā kā izmeklēšana attiecās uz laika posmu pēc Arkema France izstāšanās no grupas Elf Aquitaine 2006. gada 18. maijā, Komisija neesot varējusi saņemt pilnīgas atbildes uz jautājumiem, kurus tā šai sabiedrībai uzdeva. Prasītājs tādējādi esot zaudējis iespēju, pirmkārt, likt pārveidot pret to izvirzītos iebildumus, jau izmeklēšanas stadijā pierādot, ka nav iespējams to vainot Arkema France izdarītajā pārkāpumā, un, otrkārt, novērst, ka prasītājam tiek piespriesti divi atšķirīgi naudas sodi. Tiesas sēdē prasītājs piebilda, ka, tā kā paziņojums par iebildumiem tam tika nosūtīts laikā, kad Arkema France vairs nebija grupā Elf Aquitaine, un tā kā kopš izmeklēšanas sākuma bija pagājuši četri gadi, tā rīcībā vairs nebija pierādījumu, kas tam ļautu minētā paziņojuma nosūtīšanas dienā pienācīgi aizstāvēties.

129 Visbeidzot kaitējumu prasītāja iespējai aizstāvēties vēl pastiprināja Komisijas nesaskaņotā un pretrunīgā nostāja lēmumā “Monohloretiķskābe”, 2006. gada 31. maija Lēmumā C(2006, galīgā redakcija) par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta COMP/F/38.64 – Metakrilāti) (OV 2006, L 322, 20. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums “Metakrilāti””), lēmumā “Ūdeņraža pārskābe” un apstrīdētajā lēmumā.

130 Turklāt tiesas sēdē prasītājs norādīja, pirmkārt, ka Tiesa ir atzinusi konkurences jomā piespriesto naudas sodu krimināltiesisko raksturu 1999. gada 8. jūlija spriedumā lietā C‑199/92 P Hüls/Komisija (Recueil, I‑4287. lpp.), 2008. gada 22. maija spriedumā lietā C‑266/06 P Evonik Degussa/Komisija un Padome (Krājumā nav publicēts) un 2009. gada 23. decembra spriedumā lietā C‑45/08 Spector Photo Group un Van Raemdonck (Krājums, I‑12073. lpp.) un, otrkārt, ka Eiropas Savienības Pamattiesību harta, kas stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī, ir nekavējoties jāpiemēro lietās, kas tiek skatītas Vispārējā tiesā. Šādos apstākļos prasītājs apgalvo, ka tika pārkāptas tā pamattiesības, jo Komisija kļūdaini uzskatīja, ka “pamattiesības ir jābauda uzņēmumam, nevis katrai juridiskajai personai atsevišķi”.

131 Otrām kārtām, prasītājs apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma preambulas 402.–406. apsvēruma izriet, ka Komisija, pārkāpdama judikatūrā noteiktās prasības, rūpīgi nepārbaudīja visus pierādījumu kopuma elementus, kurus prasītājs bija iesniedzis, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi, jo Komisija tikai noraidīja minētos elementus ar nepamatotiem apgalvojumiem, pieņēmumiem un tikai teorētiskām prezumpcijām, kas neatbilst grupas Elf Aquitaine patiesajai darbībai attiecīgo faktu rašanās laikā.

132 Komisija iebilst pret prasītāja argumentiem.

– Vispārējās tiesas vērtējums

133 Prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību, pirmkārt, attiecībā uz prasītāju neveicot nevienu izmeklēšanas pasākumu, pirms tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, un, otrkārt, pēc minētā paziņojuma nosūtīšanas rūpīgi nepārbaudot visus pierādījumu kopuma elementus, kurus prasītājs tai bija iesniedzis, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi.

134 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai uzņēmums, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana, būtu varējis administratīvā procesa laikā pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par apgalvoto faktu un apstākļu pastāvēšanu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu, ka ir noticis Līguma pārkāpums (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 10. punkts, un 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā C‑310/93 P BPB Industries un British Gypsum/Komisija, Recueil, I‑865. lpp., 21. punkts).

135 Tāpat kā Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 – Pirmajā Regulā par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) –, kas tika atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 1/2003, šīs pēdējās regulas 27. panta 1. punktā ir paredzēts, ka lietas dalībniekiem ir jānosūta paziņojums par iebildumiem, kurā skaidri jānorāda visi būtiskie apstākļi, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa posmā (iepriekš 45. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 67. punkts), lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie atbildības, un lai tās varētu pienācīgi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu. Šāds paziņojums par iebildumiem ir procesuālā garantija, ar ko piemēro Kopienu tiesību pamatprincipu, kurš nosaka, ka tiesības uz aizstāvību ir jāievēro jebkurā procedūrā (Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 35. punkts).

136 Šis princips tostarp prasa, ka paziņojumam par iebildumiem, ko Komisija adresē uzņēmumam, kuram tā paredz uzlikt sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu, ir jāietver visi norādītie būtiskie fakti par šo uzņēmumu – tādi kā pārmestie fakti, to kvalificēšana un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu pienācīgi norādīt savus argumentus pret to uzsāktajā administratīvajā procesā (skat. iepriekš 135. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

137 It īpaši paziņojumā par iebildumiem ir nepārprotami jāprecizē juridiskā persona, kurai varēs piespriest naudas sodus, paziņojums ir jāadresē šai personai un tajā jābūt norādītam, kādā statusā šai personai tiek pārmesti apgalvotie fakti (šajā ziņā skat. iepriekš 135. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija, 37. un 38. punkts).

138 Būtībā tieši ar paziņojumu par iebildumiem attiecīgais uzņēmums tiek informēts par visiem būtiskajiem elementiem, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa posmā. Līdz ar to tikai pēc minētā paziņojuma nosūtīšanas attiecīgais uzņēmums var pilnībā atsaukties uz savām tiesībām uz aizstāvību (skat. Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑407/04 P Dalmine/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 59. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 126. punktā minēto spriedumu lietā AC‑Treuhand/Komisija, 48. punkts).

139 Attiecībā uz pirmo prasītāja iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību, attiecībā uz prasītāju neveicot nevienu izmeklēšanas pasākumu, pirms tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, ir jānorāda, ka, lai gan lietas dalībnieki minēto paziņojumu nav iesnieguši Vispārējai tiesai, tomēr no prasītāja 2007. gada 27. septembra apsvērumiem, atbildot uz minēto paziņojumu, skaidri izriet, ka Komisija to informēja, ka tā gatavojas to vainot Arkema France prettiesiskajā rīcībā, pamatojoties uz prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu. Prasītājam tātad bija zināms minētajā paziņojumā pret to izvirzītais iebildums, tam bija iespēja atbildēt, un tas arī tiešām rakstveidā atbildēja uz minēto paziņojumu. Turklāt tas neapstrīd, ka tam bija iespēja sniegt apsvērumus par minēto paziņojumu un ka tas tiešām sniedza apsvērumus uzklausīšanas laikā pie uzklausīšanas amatpersonas.

140 Tas, ka Komisija attiecībā uz prasītāju neveica nevienu izmeklēšanas pasākumu, pirms tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, kā arī tas, kā prasītājs turklāt norāda, ka Komisija iepriekšējos lēmumos uz to bija vai nebija attiecinājusi atbildību par citiem meitassabiedrības pārkāpumiem, nevar likt apšaubīt secinājumu, saskaņā ar kuru Komisija varēja to informēt par iebildumiem, kas pret to pirmo reizi izvirzīti minētajā paziņojumā. Prasītājs varēja administratīvajā procesā atbilstoši izteikt savu viedokli par Komisijas paziņojumā par iebildumiem apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un atbilstību, gan atbildot uz minēto paziņojumu, gan uzklausīšanas laikā pie uzklausīšanas amatpersonas.

141 Līdz ar to Komisija nav pārkāpusi prasītāja tiesības uz aizstāvību, attiecībā uz to neveicot nevienu izmeklēšanas pasākumu, pirms tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem.

142 Pārējie argumenti, ko prasītājs ir izvirzījis, neatspēko šo secinājumu.

143 Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, kuru prasītājs izvirzīja tiesas sēdē un saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi tā pamattiesības, kādas atzītas Kopienu judikatūrā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kļūdaini uzskatot, ka pamattiesības ir jābauda uzņēmumam, nevis katrai juridiskajai personai atsevišķi, tas ir jānoraida kā nepamatots. Būtībā papildus tam, ka nedz no apstrīdētā lēmuma, nedz no Komisijas procesuālajiem dokumentiem neizriet, ka tā būtu formulējusi šādu apsvērumu, ir jākonstatē, kā izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 66. apsvēruma un no minētā lēmuma rezolutīvās daļas 4. panta, ka Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto lēmumu prasītājam un Arkema France katram atsevišķi, tādējādi gan administratīvajā procesā, gan pēc tā ievērojot ikvienas no šīm abām sabiedrībām tiesības uz aizstāvību.

144 Otrkārt, arguments, saskaņā ar kuru no iepriekš 126. punktā minētās judikatūras izriet, ka Komisija šajā gadījumā kļūdaini uzskatīja, ka tai attiecībā pret prasītāju nav jāievēro īpaša rūpība, arī ir jānoraida kā nepamatots.

145 Vispirms iepriekš 126. punktā minētajā spriedumā lietā Thyssen Stahl/Komisija (31. punkts) Tiesa lēma, ka ir jākonstatē, ka Komisija pārkāpj kāda uzņēmuma tiesības uz aizstāvību, ja pastāv iespēja, ka Komisijas pieļautas nepilnības dēļ administratīvajam procesam varētu būt atšķirīgs iznākums. Tiesa minētajā punktā arī uzskatīja, ka uzņēmums pierāda, ka šāds pārkāpums ir noticis, ja tas pienācīgi pierāda nevis to, ka Komisijas lēmuma saturs būtu bijis atšķirīgs, bet to, ka šis uzņēmums gadījumā, ja nepilnība nebūtu pieļauta, būtu varējis labāk nodrošināt savu aizstāvību, piemēram, tāpēc, ka tas būtu varējis savai aizstāvībai izmantot dokumentus, kuriem tam administratīvajā procesā bija liegts piekļūt. Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka prasītājs nepierāda, ka tas, ka Komisija attiecībā pret to nebija veikusi nevienu izmeklēšanas pasākumu, pirms tam tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, būtu varējis likt šai pēdējai nonākt pie atšķirīga iznākuma apstrīdētajā lēmumā. Būtībā pretēji tam, ko prasītājs apgalvo, tam bija iespēja, balstoties uz paziņojumu par iebildumiem, darīt zināmus savus apsvērumus par grupas Elf Aquitaine darbības veidu, tā attiecībām ar Arkema France, kā arī tā apgalvoto tikai pasīvo nozīmi tās Arkema France darbības pārvaldībā, kas saistīta ar nātrija hlorātu.

146 Pēc tam iepriekš 126. punktā minētajā spriedumā lietā Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija (48.–50. un 56. punkts) Tiesa lēma, ka ir jāizvairās no tā, ka tiesības uz aizstāvību var tikt nenovēršami apdraudētas pārmērīgi ilgas lietas izskatīšanas dēļ un ka šis ilgums var būt šķērslis pierādījumu savākšanai ar mērķi atspēkot tādu darbību esamību, kuru dēļ attiecīgos uzņēmumus var saukt pie atbildības. Šajā gadījumā ir jānorāda, ka prasītājs neizvirza nevienu konkrētu faktu, kas pierādītu, ka izmeklēšanas posms procesā, kura rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, būtu bijis pārmērīgi ilgs un tādējādi bijis šķērslis tam, ka prasītājs var iesniegt pierādījumus, ar kuriem var atspēkot prezumpciju par izšķirošu ietekmi.

147 Visbeidzot iepriekš 126. punktā minētajā spriedumā lietā AC‑Treuhand/Komisija (56. punkts) Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijai ir pienākums informēt attiecīgo uzņēmumu pirmā attiecībā pret to veiktā pasākuma laikā, tostarp lūgumos sniegt informāciju, kurus tā šim uzņēmumam nosūtījusi atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam, tostarp par izmeklēšanas priekšmetu un mērķi. Minētā sprieduma 58. punktā Vispārējā tiesa arī atgādināja, ka no judikatūras izriet, ka tikai tādā gadījumā, ja Komisijas pieļautā nepilnība ir tāda, kas var konkrēti ietekmēt administratīvajā procesā iesaistītā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību, šāda nepilnība var novest pie tā, ka Komisijas galīgais lēmums tiek atcelts. Šajā gadījumā papildus tam, ka no minētā sprieduma nevar secināt, ka Komisijai būtu pienākums, kā prasītājs to apgalvo, veikt izmeklēšanas pasākumus attiecībā pret uzņēmumu pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, ja tā uzskata, ka tās rīcībā ir informācija, kas pamato šāda paziņojuma nosūtīšanu, ir jānorāda, ka prasītājs neizvirza nevienu konkrētu faktu, kas pierādītu, ka tam tādējādi tikusi liegta iespēja iesniegt pierādījumu, ka tam nebija izšķirošas ietekmes uz Arkema France.

148 Treškārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi labas prakses kodeksu, neveicot [pret prasītāju] nevienu izmeklēšanas pasākumu, ir jākonstatē, ka, no vienas puses, minētais kodekss, kurš saskaņā ar tā 5. punktu ir jāpiemēro tikai izskatīšanā esošajām un turpmākajām lietām, sākot ar tā publicēšanu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, tika pieņemts pēc apstrīdētā lēmuma un tādējādi nav piemērojams šajā lietā. No otras puses, katrā ziņā ir jānorāda, ka minētā kodeksa 14. punktā, atsaucoties uz iepriekš 126. punktā minēto spriedumu lietā AC‑Treuhand/Komisija (56. punkts), ir paredzēts, ka “izmeklēšanas pirmā pasākuma laikā (parasti – lūgums sniegt informāciju vai pārbaude) uzņēmumus informē, ka attiecībā uz tiem tiek veikta pirmstiesas izmeklēšana, kā arī par šīs izmeklēšanas priekšmetu un mērķi”. Tādējādi, neesot vajadzībai lemt par minētā kodeksa juridisko piemērojamību, jebkurā gadījumā ir jākonstatē, ka tas nerada Komisijai nekādu saistošu pienākumu veikt izmeklēšanas pasākumus attiecībā pret uzņēmumiem pirms paziņojuma par iebildumiem pieņemšanas.

149 Līdz ar to pirmais prasītāja iebildums ir jānoraida kā nepamatots.

150 Attiecībā uz prasītāja otro iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija ir pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību tiktāl, ciktāl tā rūpīgi nepārbaudīja visus pierādījumu kopuma elementus, ko prasītājs bija iesniedzis, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi, ir jākonstatē, ka, pirmkārt, kā Komisija norāda, prasītājs nenosauc nevienu apstrīdētajā lēmumā minētu faktisku vai tiesisku elementu, par kuru tas nebūtu varējis sniegt paskaidrojumus atbildē uz paziņojumu par iebildumiem. Otrkārt, ir jāatsaucas uz apstrīdētā lēmuma preambulas 397.–415. apsvērumu, lai konstatētu, ka Komisija uz argumentiem, kurus Arkema France un prasītājs izvirzīja savos apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, ir atbildējusi pamatoti un izsmeļoši. Līdz ar to Komisijai nevar pārmest, ka tā šajā sakarā ir pārkāpusi prasītāja tiesības uz aizstāvību.

151 Tādējādi prasītāja otrais iebildums, kā arī pirmā d