Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Ar izskatāmo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai tiek lūgts precizēt Savienības likumdevēja izveidotās paziņošanas procedūras, kas paredzēta Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (2) 7. pantā, piemērojamību.

2. Saskaņā ar šo tiesību normu valsts regulatīvai iestādei (turpmāk tekstā – “VRI”) ir jāpaziņo Komisijai un citu dalībvalstu VRI plānotie pasākumi, kas, pirmkārt, tiek pieņemti, pamatojoties uz tiesību normām, kuras Savienības likumdevējs tieši norādījis pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunktā, un kas, otrkārt, “ietekmētu tirdzniecību starp dalībvalstīm” šīs direktīvas 7. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

3. Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) būtībā lūdz Tiesu precizēt abu šo nosacījumu piemērojamību.

4. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (Elektronisko komunikāciju biroja priekšsēdētājs; turpmāk tekstā – “ UKE priekšsēdētājs”), Polijas VRI, un Telefonia Dialog SA (turpmāk tekstā – “ Telefonia Dialog ”), no vienas puses, un T‑Mobile Polska SA , iepriekš Polska Telefonia Cyfrowa SA (turpmāk tekstā – “ T‑Mobile Polska ”), vienu no Polijas lielākajiem telesakaru operatoriem, no otras puses. Pēc Telefonia Dialog lūguma, lai atrisinātu strīdu ar T‑Mobile Polska , UKE priekšsēdētājs ir noteicis T‑Mobile Polska pienākumu nodrošināt galalietotājiem Direktīvas 2002/22/EK (3) 28. pantā nostiprinātās tiesības piekļūt numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai. Saskaņā ar universālā pakalpojuma direktīvas 2. panta d) un f) punktu “numurs, kas nav piesaistītas [piesaistīts] konkrētai ģeogrāfiskai atrašanās vietai”, ir numurs no valsts numerācijas plāna, kura ciparu kombinācijā nav nekādu ģeogrāfisku iezīmju, ko izmanto zvana izsekošanai uz tīkla pieslēgumpunkta fizisko atrašanās vietu. Tas inter alia iekļauj mobilos, bezmaksas telefonu un speciālo pakalpojumu numurus. No lietas materiāliem izriet, ka pirms šā pasākuma noteikšanas UKE priekšsēdētājs par to nav paziņojis ne Eiropas Komisijai, ne citu dalībvalstu VRI.

5. Ar saviem prejudiciālajiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu atbildēt, vai saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā paredzēto procedūru VRI ir pienākums paziņot par tādu pasākumu kā pamatlietā. It īpaši tā vēlas noskaidrot, vai šāds pasākums, ar ko VRI ir noteikusi operatoram pienākumus saistībā ar numuriem, kas nav piesaistīti konkrētai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, ietilpst šīs procedūras piemērošanas jomā un vai tas, precīzāk, atbilst abiem pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem.

6. Šajos secinājumos es izskaidrošu iemeslus, kādēļ es uzskatu, ka šāds pasākums ietilpst pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta piemērošanas jomā un ka tādējādi par to ir jāpaziņo Komisijai un citu dalībvalstu VRI, ciktāl tas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm.

7. Šajā sakarā es ierosināšu Tiesai nospriest, ka pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta b) apakšpunktā ietvertais nosacījums par ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm paredz pierādīt, ka konkrētais pasākums var ievērojami ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli ietekmējot tirdzniecības plūsmas starp tām. Tā kā šis vērtējums ir fakta jautājums, es norādīšu, ka ikvienai valsts kompetentajai iestādei šāds izvērtējums ir jāveic in concreto , ņemot vērā pasākuma raksturu un konkrētos pakalpojumus, kā arī konkrēto operatoru stāvokli un nozīmi tirgū.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Savienības tiesības

1) Piekļuves direktīva

8. Direktīvas 2002/19/EK (4) 1. panta 1. punkts ir formulēts šādi:

“Saskaņā ar [pamatdirektīvā] paredzētajiem noteikumiem šī direktīva saskaņo veidu, kādā dalībvalstis reglamentē piekļuvi elektroniskajiem komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpējo savienojumu. Mērķis ir saskaņā ar iekšējā tirgus principiem izveidot reglamentējošus noteikumus tādām attiecībām starp tīklu un pakalpojumu nodrošinātājiem, kas radīs ilgstošu konkurenci, elektronisko komunikāciju pakalpojumu savstarpējo savietojamību un labumu patērētājiem.”

9. Piekļuves direktīvas 5. pantā “[VRI] tiesības un pienākumi attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu” ir noteikts:

“1. [VRI], darbojoties saskaņā ar [pamatdirektīvas] 8. pantā noteiktajiem mērķiem, veicina un, attiecīgos gadījumos, nodrošina, saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem, atbilstīgu piekļuvi pakalpojumiem un to savstarpēju savienojumu, un savietojamību, veicot savus pienākumus, veicinot efektivitāti, ilgstošu konkurenci un sniedzot maksimālu labumu lietotājiem.

Jo īpaši, neskarot pasākumus, kurus var veikt attiecībā uz uzņēmumiem, kam ir būtiska ietekme tirgū, saskaņā ar 8. pantu, [VRI] var uzlikt:

a) līmenī, kas nepieciešams, lai nodrošinātu pilnīgu pārklājumu, pienākumus uzņēmumiem, kas kontrolē piekļuvi lietotājiem, attaisnotos gadījumos ieskaitot pienākumu savstarpēji savienot to tīklus, ja tas jau nav izdarīts;

[..].

3. Pienākumi un nosacījumi, kas uzlikti saskaņā ar 1. un 2. punktu, [..], un tos ievieš saskaņā ar procedūrām, kas minētas [pamatdirektīvas] 6. un 7. pantā.

4. Attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu dalībvalstis nodrošina to, ka [VRI] ir pilnvarota iejaukties pēc savas iniciatīvas – attaisnotos gadījumos vai nolīguma neesamības gadījumā starp uzņēmumiem – pēc kādas iesaistītās puses pieprasījuma, lai nodrošinātu politikas mērķus, kas minēti [pamatdirektīvas] 8. pantā, saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem un procedūrām, kas minētas [pamatdirektīvas] 6., 7., 20. un 21. pantā.”

10. Piekļuves direktīvas 8. pants “Pienākumu uzlikšana, grozīšana vai atcelšana” ir formulēts šādi:

“1. Dalībvalstis nodrošina to, ka [VRI] ir tiesīgas uzlikt pienākumus, kas noteikti 9. līdz 13. pantā.

[..]

4. Saskaņā ar šo pantu uzliktie pienākumi ir pamatoti ar noteiktās problēmas raksturu un ir samērīgi un attaisnojami, ņemot vērā mērķus, kas noteikti saskaņā ar [pamatdirektīvas] 8. pantu. Šādus pienākumus uzliek tikai pēc apspriešanās saskaņā ar minētās direktīvas 6. un 7. pantu.

[..]”

2) Pamatdirektīva

11. Pamatdirektīvas preambulas 15. un 38. apsvērumā ir precizēts šādi:

“(15) Ir būtiski, lai [VRI] apspriestos ar visām ieinteresētajām personām par piedāvātajiem lēmumiem un ņemtu vērā to viedokļus pirms galīgā lēmuma pieņemšanas. Lai nodrošinātu, ka lēmumiem valsts līmenī nav nelabvēlīga ietekme uz vienoto tirgu vai citiem Līguma mērķiem, [VRI] būtu jāpaziņo arī Komisijai un citām [VRI] par dažiem lēmumprojektiem, lai tām būtu iespēja dot savas atsauksmes. [VRI] ir lietderīgi apspriesties ar ieinteresētajām personām par visiem pasākumu projektiem, kuriem ir ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm. Gadījumi, kad piemēro 6. un 7. pantā minētās procedūras, ir noteikti šajā direktīvā un īpašajās direktīvās. [..]

[..]

(38) Pasākumi, kas varētu ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, ir pasākumi, kuriem var būt tieša vai netieša, faktiska vai potenciāla ietekme uz tirdzniecības modeli starp dalībvalstīm tādā veidā, kas varētu radīt šķērsli vienota tirgus izveidei. Tie iekļauj pasākumus, kuriem ir būtiska ietekme uz operatoriem vai lietotājiem citās dalībvalstīs, kas inter alia iekļauj: pasākumus, kas ietekmē cenu lietotājiem citās dalībvalstīs; pasākumus, kas ietekmē citā dalībvalstī izveidota uzņēmuma spēju nodrošināt elektronisko komunikāciju pakalpojumu, un jo īpaši pasākumus, kas ietekmē spēju piedāvāt starptautiskus pakalpojumus; un pasākumus, kas ietekmē tirgus struktūru vai piekļuvi, kas rada ietekmi attiecībā uz uzņēmumiem citās dalībvalstīs.”

12. Pamatdirektīvas 6. pantā “Apspriešanas un caurskatāmības mehānisms” ir noteikts:

“Izņemot gadījumus, uz kuriem attiecas 7. panta 6. punkts, 20. vai 21. pants, dalībvalstis nodrošina to, ka, ja [VRI] saskaņā ar šo direktīvu vai īpašajām direktīvām paredz pieņemt pasākumus, kuriem ir būtiska ietekme uz attiecīgo tirgu, tās ieinteresētajām personām sniedz iespēju izteikt savu viedokli par pasākumu projektu pieņemamā [saprātīgā] termiņā. [..]”

13. Pamatdirektīvas 7. panta nosaukums ir “Iekšējā tirgus konsolidēšana elektroniskajām komunikācijām”. Tajā ir noteikts:

“1. Veicot savus uzdevumus saskaņā ar šo direktīvu un īpašajām direktīvām, [VRI] iespēju robežās ņem vērā 8. pantā izklāstītos mērķus tiktāl, ciktāl tie attiecas uz iekšējā tirgus darbību.

2. [VRI] veicina iekšējā tirgus attīstību, caurskatāmā veidā sadarbojoties savā starpā un ar Komisiju, lai visās dalībvalstīs nodrošinātu konsekventu šīs direktīvas un īpašo direktīvu noteikumu piemērošanu. [..]

3. Papildus 6. pantā minētajai apspriedei, ja [VRI] gatavojas veikt pasākumus, kas:

a) ietilpst šīs direktīvas 15. vai 16. panta, [piekļuves direktīvas] 5. vai 8. panta vai [universālā pakalpojuma direktīvas] 16. panta darbības jomā, un

b) kas ietekmētu tirdzniecību starp dalībvalstīm,

tā tajā pašā laikā padara pasākumu projektu pieejamu Komisijai un [VRI] citās dalībvalstīs kopā ar pamatojumu, ar ko pasākumi ir pamatoti, saskaņā ar 5. panta 3. punktu un par to informē Komisiju un citas [VRI]. [VRI] un Komisija var izteikt savu viedokli attiecīgajai [VRI] tikai viena mēneša laikā vai laikposmā, kas minēts 6. pantā, ja minētais laikposms ir garāks. Viena mēneša laikposmu pagarināt nedrīkst.

[..]”

14. Pamatdirektīvas 20. pantā “Strīdu izšķiršana starp uzņēmumiem” ir noteikts:

“1. Gadījumā, ja rodas strīdi saistībā ar pienākumiem, ko nosaka šī direktīva vai īpašās direktīvas, starp uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus dalībvalstī, attiecīgā [VRI] pēc kādas no pusēm pieprasījuma, neierobežojot 2. punkta noteikumus, pieņem saistošu lēmumu, lai izšķirtu strīdu īsākajā iespējamā laikposmā [..].

[..]

3. Izšķirot strīdu, [VRI] pieņem lēmumus, kas vērsti uz 8. pantā minēto mērķu sasniegšanu. Pienākumos, ko [VRI] uzlikusi uzņēmumam, izšķirot strīdu, ievēro šīs direktīvas vai īpašo direktīvu noteikumus.

[..]”

3) Universālā pakalpojuma direktīva

15. Universālā pakalpojuma direktīvas IV nodaļā “Lietotāju intereses un tiesības” ir ietverts 28. pants. Šis pants attiecas uz piekļuvi numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, un tajā ir paredzēts šādi:

“Dalībvalstis nodrošina to, ka lietotāji no citām dalībvalstīm var piekļūt numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, to teritorijā [..].”

B – Polijas tiesības

16. Savienības likumdevēja pieņemtās “telekomunikāciju paketes” normas valsts tiesībās, redakcijā, kas bija piemērojama strīda faktu rašanās laikā, ir transponētas ar 2004. gada 16. jūlija Likumu par telesakariem (5) ( Ustawa Prawo telekomunikacyjne ).

17. Ar šā likuma 15. pantu, kas atrodas 3. nodaļā “Apspriedes procedūra”, ir transponēts pamatdirektīvas 6. pants. Minētajā 15. pantā ir paredzēts:

“ UKE priekšsēdētājs pirms lēmuma pieņemšanas lietās:

1) par lēmumu, kas attiecas uz tirgus analīzi un telesakaru komersanta atzīšanu par tādu, kuram ir būtiska ietekme tirgū, vai par šāda lēmuma atcelšanu;

2) par reglamentējošu pienākumu noteikšanu, atcelšanu, uzturēšanu vai grozīšanu attiecībā uz telesakaru uzņēmumu, kam ir būtiska ietekme tirgū, vai tādu, kam šādas ietekmes nav;

3) par lēmumu attiecībā uz piekļuvi telesakariem, kas regulēta 28.–30. pantā;

4) citos likumā norādītos jautājumos

veic apspriedes procedūru, sniedzot jautājumā ieinteresētajām personām iespēju par lēmuma projektu izteikties rakstiski noteiktā termiņā.”

18. Šā likuma 18. pants savukārt ir iekļauts 4. nodaļā “Konsolidācijas procedūra”. Ar to ir transponēts pamatdirektīvas 7. pants, un tajā ir paredzēts:

“Ja lēmuma pieņemšana 15. panta izpratnē var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, UKE priekšsēdētājs vienlaikus ar apspriedes procedūru uzsāk konsolidācijas procedūru, nosūtot [..] Komisijai un citu dalībvalstu regulatīvām iestādēm pamatotus lēmumu projektus.”

19. Ar Likuma par telesakariem 27. un 28. pantu ir transponēts piekļuves direktīvas 5. pants. Šie 27. un 28. pants ir formulēti šādi:

“27. pants

1. UKE priekšsēdētājs, pēc savas iniciatīvas vai pamatojoties uz jebkuras sarunu puses rakstveida iesniegumu par nolīguma noslēgšanu par piekļuvi telesakariem, var, pieņemot lēmumu, noteikt sarunu termiņu šāda nolīguma noslēgšanai, kas nepārsniedz 90 dienas, skaitot no dienas, kad ir iesniegts iesniegums par šāda nolīguma noslēgšanu.

2. Ja sarunas netiek uzsāktas, ja operators, kam jāpiešķir piekļuve, to atsaka, vai ja 1. punktā noteiktajā termiņā nolīgums netiek noslēgts, jebkura puse var lūgt UKE priekšsēdētājam pieņemt lēmumu, ar kuru tiek izšķirti strīdīgie jautājumi vai tiek definēti sadarbības nosacījumi.

[..]

28. pants

1. Lēmumu par piekļuves piešķiršanu UKE priekšsēdētājs pieņem 90 dienu laikā pēc 27. panta 2. punktā minētā lūguma iesniegšanas dienas, ņemot vērā šādus kritērijus:

1) telesakaru tīklu lietotāju intereses;

2) telesakaru uzņēmumiem noteiktos pienākumus;

3) mūsdienīgu telesakaru pakalpojumu veicināšanu;

4) pastāvošos strīdīgos jautājumus un praktiskās iespējas ieviest risinājumus, kas attiecas uz piekļuves tehniskajiem un ekonomiskajiem aspektiem, ko ierosinājuši tie telesakaru komersanti, kuri ir puses sarunās, un kas var tikt uzskatīti par alternatīvām;

5) garantijas:

a) tīkla integritātei un pakalpojumu savietojamībai;

b) nediskriminējošiem piekļuves nosacījumiem;

c) konkurences attīstībai telesakaru pakalpojumu tirgū;

[..]

4. Lēmums par piekļuves piešķiršanu aizstāj piekļuves nolīgumu daļā, uz kuru šis lēmums attiecas.

[..]

6. Lēmumu par piekļuves piešķiršanu UKE priekšsēdētājs var grozīt, pamatojoties uz jebkuras iesaistītās puses lūgumu vai pēc savas iniciatīvas, ja šādus grozījumus pamato nepieciešamība nodrošināt galalietotāju interešu aizsardzību, efektīvu konkurenci vai pakalpojumu savietojamību.

[..]”

20. Savukārt ar Likuma par telesakariem 79. panta 1. punktu ir transponēts universālā pakalpojuma direktīvas 28. pants. Tas ir formulēts šādi:

“Publiskā telefonsakaru tīkla operatoram jānodrošina, lai tā tīkla galalietotāji un citu dalībvalstu tīklu lietotāji varētu piekļūt numuriem, kas nav piesaistīti konkrētai ģeogrāfiskai atrašanās vietai Polijas teritorijā, ja tas ir tehniski un ekonomiski iespējams, izņemot gadījumus, kad sazvanītais abonents komerciālu nolūku dēļ ir izvēlējies ierobežot īpašās ģeogrāfiskās zonās atrodošos galalietotāju pieeju.”

II – Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi

21. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Telefonia Dialog ir lūgusi UKE priekšsēdētājam īstenot vajadzīgos pasākumus, lai grozītu tās un T‑Mobile Polska starpā noslēgtā nolīguma noteikumus par galalietotāju piekļuvi numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai.

22. Pamatojoties uz Likuma par telesakariem 28. pantu, ar kuru ir transponēts piekļuves direktīvas 5. pants, kura nosaukums, atgādināšu, ir “[VRI] tiesības un pienākumi attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu”, ar 2008. gada 19. decembra lēmumu UKE priekšsēdētājs noteica pienākumu Telefonia Dialog sniegt savienojumu pakalpojumu tās tīklā par lēmumā noteikto atlīdzību. Savukārt T‑Mobile Polska tika noteikts pienākums nodrošināt saviem abonentiem piekļuvi informācijas pakalpojumiem, kas tiek sniegti Telefonia Dialog tīklā, un to dažādību par atlīdzību, kas arī ir noteikta šajā lēmumā.

23. Pēc T‑Mobile Polska pieteikuma uzsāktā tiesvedībā Sąd Okręgowy w Warszawie [Varšavas apgabaltiesa] atcēla UKE priekšsēdētāja lēmumu, pamatojoties uz to, ka šis pēdējais nav veicis konsolidācijas procedūru pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta izpratnē. Proti, Sąd Okręgowy w Warszawie secināja, ka šis lēmums ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, jo tas attiecas uz dalībvalstu iedzīvotājiem, kas izmanto viesabonēšanas pakalpojumus T‑Mobile Polska tīklā.

24. Sąd Apelacyjny w Warszawie [Varšavas apelācijas tiesa] atstāja spēkā šo spriedumu.

25. UKE priekšsēdētājs iesniedza kasācijas sūdzību Sąd Najwyższy . Viņš uzskata, ka Sąd Apelacyjny w Warszawie , secinot, ka konkrētais pasākums nelabvēlīgi ietekmē vienoto tirgu, ir nepareizi interpretējusi pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā lietoto formulējumu “ietekmētu tirdzniecību starp dalībvalstīm” un ka līdz ar to tā ir pārkāpusi šo tiesību normu.

26. Šādos apstākļos Sąd Najwyższy nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

“1) Vai [pamatdirektīvas] 7. panta 3. punkts saistībā ar [universālā pakalpojuma direktīvas] 28. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka ikviens [VRI] veiktais pasākums nolūkā izpildīt [universālā pakalpojuma direktīvas] 28. pantā noteikto pienākumu ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, ja vien šis pasākums var nodrošināt galalietotājiem no citām dalībvalstīm iespēju piekļūt numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, šīs dalībvalsts teritorijā?

2) Vai [pamatdirektīvas] 7. panta 3. punkts saistībā ar 6. pantu un 20. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka [VRI], izlemjot strīdu starp uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus, lai garantētu, ka viens no šiem uzņēmumiem izpilda pienākumu, kas izriet no [universālā pakalpojuma direktīvas] 28. panta, nevar veikt konsolidācijas procedūru, lai gan pasākums ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un saskaņā ar valsts tiesībām šai [VRI] ir jāveic konsolidācijas procedūra gadījumos, kad pasākumam var būt šāda ietekme?

3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai [pamatdirektīvas] 7. panta 3. punkts saistībā ar 6. pantu, kā arī 20. pantu, skatīti kopā ar LESD 288. pantu, kā arī LES 4. panta trešo daļu, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai ir pienākums atteikties piemērot valsts tiesību normas, ar kurām tiek noteikts, ka [VRI] ir jāveic konsolidācijas procedūra vienmēr, kad tās noteiktais pasākums var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm?”

III – Ievada apsvērumi

27. Tālāk izklāstīto iemeslu dēļ es ierosinu Tiesai izvērtēt jautājumus citādā secībā, nekā norādījusi Sąd Najwyższy .

28. Ar saviem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai VRI ir pienākums ievērot pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā paredzēto paziņošanas procedūru, kad tā, izšķirot strīdu starp diviem uzņēmumiem, kas nodrošina telesakaru pakalpojumu sniegšanu vienā un tajā pašā dalībvalstī, nosaka pienākumus attiecībā uz piekļuvi numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, kurus Savienības likumdevējs paredzējis universālā pakalpojuma direktīvas 28. pantā.

29. Gadījumus, kad VRI ir jāpaziņo savi plānotie pasākumi, Savienības likumdevējs ir tieši definējis pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā. Jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem.

30. Pirmais ir saistīts ar pasākuma mērķi. Proti, saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunktu runai ir jābūt par pasākumiem, kas “ietilpst šīs direktīvas 15. vai 16. panta, [piekļuves direktīvas] 5. vai 8. panta vai [universālā pakalpojuma direktīvas] 16. panta darbības jomā”.

31. Otrais nosacījums skar pasākuma ietekmi uz vienoto tirgu. Proti, saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta b) apakšpunktu ir jābūt runai par pasākumiem, kas “ietekmētu tirdzniecību starp dalībvalstīm”.

32. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot šā otrā nosacījuma piemērojamību. Proti, Sąd Najwyższy vaicā, vai tāds pasākums kā pamatlietā, ar kuru tiek nodrošināta piekļuve numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

33. Tālāk, ar savu otro jautājumu, tā interesējas par pirmā nosacījuma, kas attiecas uz lēmuma raksturu, piemērojamību. Proti, iesniedzējtiesa vaicā, vai paziņošanas procedūra ir piemērojama pasākumam, kas ir noteikts, pamatojoties uz pamatdirektīvas 20. pantu, lai atrisinātu strīdu starp operatoriem šajā valstī.

34. Ņemot vērā šos apstākļus, pēc mana ieskata, loģiskāk būtu mainīt abu šo jautājumu izvērtēšanas kārtību. Proti, ja nāktos atzīt, ka tāds pasākums kā pamatlietā, kas ir īstenots, lai atrisinātu strīdu starp uzņēmumiem, neietilpst nevienā no situācijām, kuras Savienības likumdevējs tieši definējis pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunktā, vairs nebūtu jānoskaidro, vai šis pasākums var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm šīs tiesību normas b) apakšpunkta izpratnē.

IV – Analīze

A – Par pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētā nosacījuma, kas attiecas uz pasākuma raksturu, piemērojamību

35. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta noteikumiem VRI ir pienākums paziņot pasākumu, ar kuru tā nosaka pienākumus telesakaru operatoram attiecībā uz piekļuvi numuriem, kuri nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, gadījumos, kad šāds pasākums tiek īstenots strīda risināšanas ietvaros šīs direktīvas 20. panta izpratnē (6) .

36. Šāds jautājums rodas tādēļ, ka pamatdirektīvas 20. pantā Savienības likumdevējs nav skaidri norādījis, ka šāds lēmums ir jāpaziņo Komisijai un citu dalībvalstu VRI saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 3. punktā paredzēto procedūru.

37. Rodas jautājums arī par to, vai šis lēmums – pirmšķietami – neietilpst minētās direktīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunktā Savienības likumdevēja definēto gadījumu skaitā.

38. Proti, saskaņā ar šo tiesību normu VRI ir jāpaziņo pasākumi, ar kuriem tā:

– nosaka attiecīgo tirgu vai veic tirgus analīzi saskaņā ar pamatdirektīvas 15. un 16. pantu;

– īsteno pienākumus attiecībā uz piekļuvi elektronisko sakaru tīkliem un to savstarpēju savienojumu saskaņā ar piekļuves direktīvas 5. pantu;

– saskaņā ar piekļuves direktīvas 8. pantu uzliek, groza vai atceļ pienākumus operatoriem, kuri atzīti par tādiem, kam ir būtiska ietekme konkrētā tirgū, it īpaši

– pārskatāmības pienākumu attiecībā uz savstarpēja savienojuma vai piekļuves nosacījumiem saskaņā ar piekļuves direktīvas 9. pantu,

– nediskriminācijas pienākumu saskaņā ar piekļuves direktīvas 10. pantu,

– atsevišķas grāmatvedības pienākumu saskaņā ar piekļuves direktīvas 11. pantu,

– pienākumu piekļuvei īpašām tīkla iekārtām un to izmantošanai saskaņā ar piekļuves direktīvas 12. pantu un

– cenu kontroles un izmaksu uzskaites pienākumus saskaņā ar piekļuves direktīvas 13. pantu, un

– uzliek, groza vai atceļ pienākumus attiecībā uz mazumtirdzniecības tirgiem saskaņā ar universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 3. punktu.

39. Tātad Savienības likumdevējs nav tieši norādījis pasākumu, kas tiek noteikts, pamatojoties uz pamatdirektīvas 20. pantu.

40. Tomēr es uzskatu, ka tas neliedz šim lēmumam iekļauties pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā paredzētās paziņošanas procedūras piemērošanas jomā tajā brīdī, kad šis pasākums skar kādu no pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem pienākumiem un ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm atbilstoši šīs direktīvas 7. panta 3. punkta b) apakšpunktam.

41. Proti, pamatdirektīvas 20. pants ir tiesību norma ar tīri procesuālu raksturu. Atgādināšu, ka tajā ir precizētas piemērojamās tiesību normas un procedūra gadījumos, kad VRI iesaistās strīdā starp uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko sakaru tīklu vai pakalpojumu sniegšanu vienā dalībvalstī, un kad šā strīda atrisināšanai tā pieņem saistošu lēmumu.

42. Taču paziņošanas procedūras īstenošana nav atkarīga no tā, kādā procedūrā VRI ir īstenojusi konkrēto pasākumu. Kā tas skaidri izriet no pa matdirektīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunkta formulējuma, šīs procedūras īstenošana ir atkarīga vienīgi no pasākuma mērķa. Vai šīs procedūras mērķis ir noteikt konkrēto tirgu, nodrošināt piekļuvi elektronisko sakaru pakalpojumiem vai arī noteikt tirgū strādājošam operatoram pienākumus attiecībā uz cenu kontroli?

43. Tātad pamatlietā ir jānoskaidro, kāds ir UKE priekšsēdētāja pieņemtā lēmuma mērķis, neatkarīgi no procesuālajām tiesību normām, kurām šis lēmums ir pakļauts.

44. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šo pasākumu UKE priekšsēdētājs ir veicis, lai izpildītu pienākumus, kas noteikti universālā pakalpojuma direktīvas 28. pantā, ar kuru ir paredzēts nodrošināt galalietotājiem to teritorijā piekļuvi numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai. Tātad šāds lēmums ietekmē piekļuvi elektronisko sakaru pakalpojumam.

45. Lai gan minētais pasākums iekļaujas pamatdirektīvas 20. pantā paredzētajā strīdu risināšanas procedūrā, iesniedzējtiesa apliecina, ka tas ir noteikts, pamatojoties uz tiesībām, kuras UKE priekšsēdētājam piešķirtas ar Likuma par telesakariem 28. pantu, ar kuru valsts tiesībās ir transponēts piekļuves direktīvas 5. pants. Es atgādinu, ka šajā pēdējā tiesību normā ir paredzētas tiesības, pat pienākums ikvienai VRI noteikt pienākumus tirgū strādājošiem operatoriem saistībā ar piekļuvi elektronisko sakaru pakalpojumiem un to savstarpēju savienojumu. Tā ir materiālo tiesību norma, uz ko acīmredzami norāda konkrētais pasākums pamatlietā.

46. Tātad UKE priekšsēdētāja īstenotais pasākums, ciktāl ir runa par tā mērķi, ir balstīts uz piekļuves direktīvas 5. pantu, kurā ir noteiktas VRI tiesības un pienākumi attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu, un, ciktāl ir runa par procedūru – uz pamatdirektīvas 20. pantu, kurā ir noteiktas strīdu risināšanā piemērojamās procesuālās tiesību normas.

47. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka Savienības likumdevējs ir izveidojis ļoti ciešu saikni starp pasākumiem, kas noteikti, pamatojoties uz piekļuves direktīvas 5. pantu, un procesuālajiem mehānismiem, kas paredzēti pamatdirektīvas 6., 7., 20. un 21. pantā. Proti, kā tas ļoti skaidri izriet no piekļuves direktīvas 5. panta 3. un 4. punkta, pienākumi un nosacījumi, kurus VRI nosaka attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu, ir jāīsteno saskaņā ar apspriešanas un paziņošanas procedūrām, kas paredzētas pamatdirektīvas 6. un 7. pantā, un – attiecīgā gadījumā – ievērojot procesuālos noteikumus, kas paredzēti pamatdirektīvas 20. un 21. pantā, kad tie iekļaujas valsts mēroga vai pārrobežu strīdu risināšanā.

48. Ņemot vērā minēto, šajā lietā ir jāuzsver, ka uz piekļuves direktīvas 5. panta pamata pieņemtie pasākumi tieši ietilpst pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētajos gadījumos. Tātad VRI ir pienākums paziņot šos pasākumus Komisijai un citu dalībvalstu VRI gadījumos, kad tie ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm.

49. Šādu interpretāciju apstiprina mērķi, kurus Savienības likumdevējs ir nodomājis sasniegt šajā jomā.

50. Proti, mērķis, kā tas tieši izriet no pamatdirektīvas preambulas 15. apsvēruma, ir nodrošināt, lai VRI valsts līmenī pieņemtie lēmumi nelabvēlīgi neietekmētu vienoto tirgu. Turklāt saskaņā ar Komisijas 2008. gada 15. oktobra ieteikuma (7) preambulas 2. apsvērumu šie lēmumi nedrīkst kaitēt mērķiem, kurus Savienības likumdevējs tiecas sasniegt ar telesakaru tirgu reglamentējošu noteikumu palīdzību, kas paredzēti pamatdirektīvas 8. pantā. Citiem vārdiem sakot, Savienības likumdevējs prasa no VRI, lai tās piedalītos vienota tirgus attīstīšanā, pārskatāmi sadarbojoties gan savā starpā, gan ar Komisiju, lai nodrošinātu “telekomunikāciju paketē” ietverto noteikumu saskaņotu piemērošanu un izvairītos no jebkādas konkurences izkropļošanas, kas varētu kavēt telesakaru tirgus attīstību.

51. Tāpēc VRI īstenoto pasākumu, kurus tās veic strīdu risināšanas ietvaros, izslēgšana no paziņošanas procedūras neatbilstu šiem mērķiem. Šiem pasākumiem ir administratīvs, nevis tiesvedības raksturs, un to paziņošana acīmredzami veido daļu no sadarbības, kuru Savienības likumdevējs tiecas izveidot starp dažādajām VRI un Komisiju. Līdz ar to, pēc mana ieskata, šādu pasākumu izslēgšana no pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta piemērošanas jomas varētu izraisīt plānotās harmonizācijas pārrāvumu. Šajā sakarā jāatzīmē, ka pamatdirektīvas preambulas 32. apsvērumā Savienības likumdevējs ir tieši norādījis, ka “[VRI], iejaucoties strīda izšķiršanā starp uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus dalībvalstī, būtu jācenšas nodrošināt atbilstību pienākumiem, kas noteikti saskaņā ar [pamatdirektīvu] vai īpašajām direktīvām”, kuru vidū figurē prasība pēc pārskatāmības un sadarbības.

52. Starp citu, interesanti norādīt, ka iepriekš minētā Komisijas ieteikuma preambulas 4. apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka tā “minēto mērķu sasniegšanai [VRI] pēc to pieprasījuma dos iespēju apspriest pasākumu projektus pirms tādu pasākumu oficiālas paziņošanas atbilstīgi [pamatdirektīvas] 7. pantam”.

53. Līdz ar to, ņemot vērā visus šos apstākļus, es uzskatu, ka pamatdirektīvas 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pasākums, kas tiek īstenots strīda izšķiršanai, ar kuru VRI nosaka operatoram pienākumus attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, un kas notiek saskaņā ar tiesībām un pienākumiem, kuri tai noteikti piekļuves direktīvas 5. pantā, pamatdirektīvas 20. pantā un universālā pakalpojuma direktīvas 28. pantā, ietilpst paziņošanas procedūras piemērošanas jomā un tātad šāds pasākums ir jāpaziņo, ja tas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm.

B – Par pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta b) apakšpunktā ietvertā nosacījuma, kas attiecas uz ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm, piemērojamību

54. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā Tiesai, vai saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktu pasākums, ar kuru VRI atbilstoši universālā pakalpojuma direktīvas 28. pantam nodrošina galalietotājiem piekļuvi numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, noteikti ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm tā, ka šāds pasākums ir jāpaziņo Komisijai un citu dalībvalstu VRI.

55. Tagad, lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jānoskaidro pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta b) apakšpunktā ietvertā kritērija “[pasākums] ietekmētu tirdzniecību starp dalībvalstīm” piemērojamība.

56. Kā bija redzams iepriekš, šis kritērijs nosaka paziņošanas procedūras piemērošanas jomu. Lai gan attiecībā uz šo kritēriju ir izveidojusies bagātīga judikatūra konkurences tiesību lietās, Tiesa līdz šim vēl nav lēmusi par tā piemērojamību lietās telesakaru nozarē.

57. Iesākumā jānorāda, ka šā kritērija piemērojamību Savienības likumdevējs ir tieši definējis pamatdirektīvas preambulas 38. apsvērumā.

58. Runa ir par “[pasākumiem], kuriem var būt tieša vai netieša, faktiska vai potenciāla ietekme uz tirdzniecības modeli starp dalībvalstīm tādā veidā, kas varētu radīt šķērsli vienota tirgus izveidei”, Savienības likumdevējam turklāt precizējot, ka šie pasākumi “iekļauj pasākumus, kuriem ir būtiska ietekme uz operatoriem vai lietotājiem citās dalībvalstīs”.

59. Vispirms jāsecina, ka šī definīcija ir identiska tai, kuru Tiesa un Komisija izmanto konkurences tiesību lietās. Proti, atgādināšu, ka savā pirmajā spriedumā šajā jomā lietā Völk (8) Tiesa nosprieda, ka jēdziens “[iespaido] tirdzniecību starp dalībvalstīm”, kas bija ietverts EEK līguma 85. panta 1. punktā (vēlāk EK līguma 85. panta 1. punktā, pēc tam EKL 81. panta 1. punktā un pašlaik LESD 101. panta 1. punktā), nozīmē, ka konkrētais nolīgums var “tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli iespaidot tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm tādā veidā, kas var kavēt vienota tirgus starp dalībvalstīm mērķu īstenošanu” (9) . Divus gadus vēlāk savā spriedumā Béguelin Import (10) Tiesa arī precizēja, ka tirdzniecības starp dalībvalstīm iespaidošanas jēdziens ietver nolīgumus un darbības, kas “ ievērojami iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm” (11) .

60. Šo definīciju savā paziņojumā “Pamatnostādnes attiecībā uz [EKL] 81. un [EKL] 82. pantā ietverto tirdzniecības iespaidošanas jēdzienu” (12), pie kurām es vēl atgriezīšos, ir pārņēmusi Komisija.

61. Tādējādi ir konstatē, ka Savienības likumdevēja izvēlētais izteikums “ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm” pamatdirektīvas 7. panta 3. punkta b) apakšpunktā un jēdziens tirdzniecības iespaidošana starp dalībvalstīm LESD 101. un 102. pantā ir identiski.

62. Šis identiskums ir pilnīgi loģisks, ja ņem vērā, ka šodien telesakaru tirgus ir konkurencei pilnībā atvērts tirgus, kurā operatori var rīkoties veidos, kas var tikt aptverti ar LESD 101. un 102. pantu.

63. Šajā ziņā, kā tas skaidri izriet no telesakaru nozares tiesiskā regulējuma, konkrēto tirgu noteikšana un analīze, saimnieciskās darbības subjektu stāvoklis un vara šajos tirgos un šo subjektu rīcības ietekme uz šiem tirgiem tiek noteikta ar ekonomisku analīzi, kas ir balstīta konkurences tiesību metodoloģijā. Starp citu, Savienības likumdevējs uz to ir tieši norādījis piekļuves direktīvas preambulas 13. apsvērumā saistībā ar pienākumiem attiecībā uz piekļuvi elektronisko sakaru tīkliem un to savstarpēju savienojumu.

64. Šajos apstākļos un tāpat kā visi lietas dalībnieki, kas iesnieguši apsvērumus pamatlietā, es uzskatu, ka Savienības likumdevēja lietotajam jēdzienam “ietekmētu tirdzniecību starp dalībvalstīm” pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā ir jāatzīst tāda pati piemērojamība kā jēdzienam tirdzniecības iespaidošana starp dalībvalstīm, kuru tas izmanto konkurences tiesībās, it īpaši LESD 101. pantā, un ka tas ir jāizvērtē, izmantojot tādu pašu metodoloģiju.

65. Šī metodoloģija ir precizēta pamatnostādnēs, kuras ir balstītas uz Tiesas judikatūru šajā jomā.

66. Saskaņā ar šīm pamatnostādnēm ar tirdzniecības iespaidošanu starp dalībvalstīm LESD 101. un 102. panta izpratnē, kā es to jau norādīju, tiek saprasts, ka konkrētais nolīgums var tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli ietekmēt tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm (13) . Saskaņā ar Tiesas judikatūru šādam novērtējumam ir jābūt balstītam uz visu to objektīvo tiesisko vai faktisko apstākļu kopuma izvērtējumu, kuri ir nolīguma pamatā (14) . Šajā ziņā kompetentajām iestādēm tātad ir jāņem vērā konkrētā nolīguma vai darbību raksturs, konkrēto produktu raksturs, kā arī iesaistīto uzņēmumu stāvoklis un nozīmīgums.

67. Nolīguma raksturs un uzņēmumu tirgus vara liecina par šā nolīguma iespējām ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Savukārt konkrēto produktu raksturs norāda uz iespēju, ka var tikt skarta ekonomiskā aprite Savienības iekšienē. Proti, gadījumos, kad kāda produkta pirkšana vai pārdošana notiek kā pārrobežu tirdzniecība vai veido ievērojamu daļu no uzņēmuma, kurš vēlas uzsākt darbību vai paplašināt jau esošās darbības citās dalībvalstīs, aktivitātēm, ir vieglāk pierādīt, ka tāds nolīgums var ietekmēt vienoto tirgu.

68. Turklāt saskaņā ar pamatnostādnēm tirdzniecības iespaidošana starp dalībvalstīm LESD 101. un 102. panta izpratnē nozīmē, ka konkrētais nolīgums vai darbības ir tādas, kas sasniedz minimālo pārrobežu ietekmes līmeni (15), aptverot vismaz divas dalībvalstis. Proti, tirdzniecības iespaidošanas starp dalībvalstīm kritērijs ietver kvantitatīvu elementu, kas ierobežo Savienības tiesību piemērošanu tikai attiecībā uz tādiem nolīgumiem un darbībām, kam var būt zināma apmēra ietekme. Ievērojamā rakstura izvērtējums atkal ir atkarīgs no katra atsevišķā gadījuma apstākļiem un, it īpaši, no konkrētā nolīguma vai darbību rakstura, no konkrēto produktu rakstura, kā arī no iesaistīto uzņēmumu stāvokļa un nozīmīguma (16) .

69. Kā es to jau norādīju, es uzskatu, ka VRI īstenota pasākuma ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm novērtējums ir veicams, izmantojot tādu pašu metodoloģiju.

70. Pēc mana ieskata, šāds novērtējums ir fakta jautājums, kas katrai valsts kompetentajai iestādei ir jāveic katrā konkrētā gadījumā. Tātad šīm pēdējām ir jāizvērtē, vai to plānotie pasākumi var ievērojami vai būtiski ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli ietekmējot tirdzniecības plūsmas starp tām. To veicamajam izvērtējumam šajā nolūkā it īpaši ir jākoncentrējas uz konkrētā pasākuma un pakalpojumu raksturu, kā arī uz konkrēto uzņēmumu stāvokli un nozīmīgumu tirgū (17) .

71. Pamatdirektīvas preambulas 38. apsvērumā Savienības likumdevējs neizsmeļoši ir uzskaitījis pasākumus, kuriem var būt būtiska ietekme uz citu dalībvalstu operatoriem vai lietotājiem. Tajā tostarp ir minēti pasākumi, kas ietekmē tirgus struktūru vai piekļuvi tam, tādējādi ietekmējot citās dalībvalstīs reģistrētus uzņēmumus. Tāpat tajā ir norādīti pasākumi, kas skar patēriņa cenas citās dalībvalstīs, kā arī pasākumi, kas apdraud citā dalībvalstī reģistrēta uzņēmuma iespējas sniegt kādu elektronisko sakaru pakalpojumu.

72. Tā, piemēram, Komisija norāda, ka zvanu pabeigšanas tarifu noteikšana (18) ietekmē citu dalībvalstu operatorus, tādēļ par šādiem pasākumiem ir jāpaziņo iepriekš saskaņā ar pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā paredzēto procedūru (19) . Proti, attiecībā uz zvanu pabeigšanas tarifiem Komisija uzskata, ka tie veido daļu no maksas par zvanu starp dažādu operatoru tīklu klientiem un tiek iekļauti zvanu veicošā klienta telefona rēķinā, tāpēc pasākums var tikt uzskatīts par tādu, kurš būtiski ietekmē lietotājus. Turklāt tā uzskata, ka zvanu pabeigšanas tarifu līmenis tieši ietekmē citās dalībvalstīs reģistrēto operatoru iespējas sniegt savus pakalpojumus konkrētajā dalībvalstī saskaņā ar fiksētiem zvanu pabeigšanas tarifiem.

73. Tāpat Komisija uzskata, ka iepriekšēja paziņošana atbilstoši pamatdirektīvas 7. panta 3. punktam ir nepieciešama pasākumiem, ar kuriem VRI nosaka vairumtirdzniecības tarifus piekļuvei ātrgaitas internetam un to aprēķināšanas metodi.

74. Līdz ar to pamatlietā valsts tiesai ir in concreto jāizvērtē, vai konkrētais pasākums, kurš pieņemts ar mērķi nodrošināt galalietotājiem piekļuvi numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, tāpat var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm tādējādi, ka ir izpildīti visi paziņošanas procedūras piemērošanas nosacījumi.

75. Šajā nolūkā valsts tiesai tātad ir jāņem vērā šā pasākuma raksturs, kā arī konkrēto pakalpojumu raksturs.

76. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka ar minēto pasākumu T‑Mobile Polska ir noteikts pienākums valsts teritorijā dzīvojošajiem lietotājiem, kuri izmanto tās tīklu viesabonēšanai, nodrošināt piekļuvi numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai.

77. Atgādināšu, ka saskaņā ar universālā pakalpojuma direktīvas 2. panta d) un f) punktu “numurs, kas nav piesaistīts konkrētai ģeogrāfiskai atrašanās vietai” ir numurs no valsts numerācijas plāna, kura ciparu kombinācijā nav nekādu ģeogrāfisku iezīmju, ko izmanto zvana vietas noteikšanai uz tīkla pieslēgumpunkta fizisko atrašanās vietu. Tas inter alia iekļauj mobilos, bezmaksas telefonu un speciālo pakalpojumu numurus.

78. Es arī saprotu, ka izskatāmajā lietā ar konkrēto pasākumu ir noteikti piekļuves numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, pakalpojuma tarifikācijas nosacījumi līgumā starp T‑Mobile Polska un Telefonia Dialog .

79. Pēc mana ieskata, šie apstākļi pierāda, ka šis pasākums var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm.

80. Pirmkārt, piekļuve numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, kura ir jānodrošina T‑Mobile Polska , dod labumu n e vien šā uzņēmuma tīkla galalietotājiem, bet arī tiem, kuri izmanto tās sniegtos pakalpojumus viesabonēšanā. Taču, kā to pamatoti norādījusi Komisija, viesabonēšanai, kas parasti tiek apzīmēta kā “roaming”, piemīt pārnacionāls sakaru mērogs. Tiesas sēdē T‑Mobile Polska tostarp precizēja, ka tā ir noslēgusi vairāk nekā 140 līgumus par viesabonēšanu ar dažādu dalībvalstu operatoriem.

81. Otrkārt, ar konkrēto pasākumu ir noteiktas telesakaru pakalpojumu cenas, kā arī šo cenu pārskatīšanas nosacījumi. Tā kā šie nosacījumi ir ietverti T‑Mobile Polska saistošā līgumā, tie, pēc mana ieskata, var tieši ietekmēt galalietotāju, jo tie veido daļu no zvana izmaksām un tādējādi ietekmē zvanu veicošā klienta telefona rēķina apmēru. Pie šiem apstākļiem es tiecos uzskatīt, ka šāds pasākums var būtiski ietekmēt lietotājus. Turklāt nav neiespējami, kā to atzinusi Sąd Apelacyjny w Warszawie , ka šāds pasākums var atstāt ietekmi arī uz nosacījumiem operatoru piekļuvei tirgum, īpaši tiem operatoriem, kuri ir reģistrēti citās dalībvalstīs.

82. Treškārt, valsts tiesai būs jāņem vērā konkrēto uzņēmumu, it īpaši T‑Mobile Polska , stāvoklis un nozīmīgums tirgū. Saskaņā ar manā rīcībā esošajiem datiem un informāciju, ko T‑Mobile Polska sniedza Tiesas sēdē, šis uzņēmums ir viens no lielākajiem telesakaru operatoriem Polijā un Austrumeiropā. Kā tas izriet no sprieduma Polska Telefonia Cyfrowa (20), 2006. gadā UKE priekšsēdētājs šo uzņēmumu jau ir atzinis par tādu, kuram ir būtiska ietekme balss zvanu pabeigšanas pakalpojumu tirgū, un šajā sakarā noteicis tai vairākus reglamentējošus pienākumus (21) . 2008. gadā T‑Mobile Polska tirgus daļa bija 29 %, un 2013. gadā tā pieauga līdz 27 %. Šī informācija par T‑Mobile Polska nozīmīgumu tirgū acīmredzami pierāda, ka šā uzņēmuma tīklā veikto zvanu apjoms, kuru vidū ir arī tie, kuri tiek veikti uz numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, ir būtisks.

83. Lai arī šie apstākļi liecina par to, ka konkrētais pasākums var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm, ar tiem, pēc mana ieskata, nepietiek, lai secinātu, ka tirdzniecība Savienības ietvaros var tikt ietekmēta ievērojami. Šī ietekme precīzi ir jānoskaidro valsts tiesai, ņemot vērā visus tās rīcībā esošos šīs lietas apstākļus.

84. Līdz ar to, ņemot vērā šos apstākļus, es uzskatu, ka pamatdirektīvas 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pasākums, ar kuru VRI atbilstoši universālā pakalpojuma direktīvas 28. pantam paredz nodrošināt galalietotājiem piekļuvi numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm gadījumos, kad šis pasākums var ievērojami iespaidot tirdzniecību starp tām, tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli ietekmējot tirdzniecības plūsmas starp tām.

85. Šis novērtējums ir fakta jautājums, kas katrai kompetentajai valsts iestādei jārisina katrā konkrētā gadījumā, ņemot vērā konkrētā pasākuma un pakalpojumu raksturu, kā arī konkrēto operatoru stāvokli un nozīmīgumu tirgū.

C – Par trešo jautājumu

86. Ievērojot manis piedāvātās atbildes uz pirmajiem diviem iesniedzējtiesas jautājumiem, pēc mana ieskata, nav vajadzības izvērtēt trešo jautājumu. Turklāt, kā es norādīju iepriekš, no Polijas tiesiskā regulējuma, kāds tas ir atspoguļots man pieejamajos lietas materiālos, neizriet, ka tajā nav ņemti vērā pienākumi, kurus Savienības likumdevējs paredzējis pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā.

V – Secinājumi

87. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es iesaku Tiesai atbildēt Sąd Najwyższy šādi:

1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pasākums, kas tiek īstenots strīda izšķiršanai, ar kuru valsts regulatīvā iestāde nosaka operatoram pienākumus attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, un kas notiek saskaņā ar tiesībām un pienākumiem, kuri tai noteikti Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) 5. pantā, Direktīvas 2002/21 20. pantā un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 28. pantā, ietilpst paziņošanas procedūras piemērošanas jomā un tātad šāds pasākums ir jāpaziņo, ja tas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm;

2) Direktīvas 2002/21 7. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pasākums, ar kuru valsts regulatīvā iestāde atbilstoši Direktīvas 2002/22 28. pantam paredz nodrošināt galalietotājiem piekļuvi numuriem, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm gadījumos, kad šis pasākums var ievērojami iespaidot tirdzniecību starp tām, tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli ietekmējot tirdzniecības plūsmas starp tām.

Šis novērtējums ir fakta jautājums, kas katrai kompetentajai valsts iestādei jārisina katrā konkrētā gadījumā, ņemot vērā konkrētā pasākuma un pakalpojumu raksturu, kā arī konkrēto operatoru stāvokli un nozīmīgumu tirgū.

(1) .

(2) – OV L 108, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”.

(3) – Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 51. lpp.).

(4) – Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (OV L 108, 7. lpp.).

(5) – Dz.U. , Nr. 171, 1800. nodalījums.

(6) – Es, tāpat kā Komisija, uzskatu, ka Polijas tiesiskajā regulējumā nav novērojamas atkāpes no Savienības likumdevēja paredzētajiem pienākumiem pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā.

(7) – Ieteikums par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem 7. pantā paredzētajiem paziņojumiem, termiņiem un apspriedēm (OV L 301, 23. lpp.).

(8) – 5/69, EU:C:1969:35.

(9) – 5. punkts.

(10) – 22/71, EU:C:1971:113.

(11) – 16. punkts. Mans izcēlums.

(12) – OV 2004, C 101, 81. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”.

(13) – Skat. pamatnostādņu 23. punktu.

(14) – Spriedums Völk (EU:C:1969:35, 5. un 7. punkts).

(15) – Skat. pamatnostādņu 13. punktu.

(16) – Skat. pamatnostādņu 28. punktu.

(17) – Skat., piemēram, spriedumu Javico (C‑306/96, EU:C:1998:173, 17. punkts).

(18) – Runa ir par vairumtirdzniecības tarifiem, kurus abonenta, kurš saņem zvanu uz mobilo tālruni, operators piemēro zvanītāja tīkla operatoram par zvana “pabeigšanu”.

(19) – Skat. Komisijas 2009. gada 25. jūnija un 2010. gada 24. jūnija paziņojumus presei. Pieejami šādās interneta vietnēs: http://europa.eu/rapid/press-release_IP‑09‑1008_fr.htm?locale=FR un http://europa.eu/rapid/press-release_IP‑10‑804_fr.htm.

(20) – C‑410/09, EU:C:2011:294.

(21) – 14. punkts.