ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4)

Vai Regulas Nr. 1896/2006 7. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka, ja izcelsmes dalībvalsts tiesībās nav paredzēta procentu automātiska pievienošana, tad Eiropas maksājuma rīkojuma procedūras ietvaros papildus galvenajam prasījumam var tikt prasīti: a) visi procenti, ieskaitot tā dēvētos atklātos [otwarty] procentus (ko aprēķina no precīzi noteiktas maksāšanas termiņa iestāšanās dienas līdz samaksas dienai, kam nav noteikts konkrēts datums, piem., “no 2011. gada 20. marta līdz samaksas dienai”); b) procenti, kas aprēķināti tikai par laikposmu no precīzi noteiktas maksāšanas termiņa iestāšanās dienas līdz pieteikuma iesniegšanai vai līdz maksājuma rīkojuma izdošanai; c) procenti, kas aprēķināti tikai par laikposmu no precīzi noteiktas maksāšanas termiņa iestāšanās dienas līdz pieteikuma iesniegšanai?
1)

Vai Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (1), 6. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunkts un 13. panta B daļas b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem pretrunā ir tas, ka sabiedrībai, kas ir nodokļa maksātāja un kas ir apveltīta ar juridiskās personas statusu, piederoša visa vai daļas nekustamā īpašuma, kas ir pilnībā paredzēts tās saimnieciskajai darbībai, lietošana sabiedrības pārvaldnieku, vadītāju vai uzņēmējsabiedrības biedru un viņu ģimenes vajadzībām tiek uzskatīta par pakalpojumu sniegšanu, kas kā nekustamā īpašuma noma vai īre minētā 13. panta B daļas b) apakšpunkta izpratnē atbrīvota no aplikšanas ar nodokli, ja par to netiek maksāta nekāda īres maksa naudā kā atlīdzība par šādu lietošanu, bet tā ir uzskatāma par priekšrocību natūrā, kas apliekama ar ienākuma nodokli, kas piemērojams pārvaldniekiem, un tādēļ šāda lietošana nodokļu ziņā ir uzskatāma par atlīdzību par daļu darba, ko veic pārvaldnieki, vadītāji vai uzņēmējsabiedrības biedri?
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai ar EK līguma 43. un 49. pantu ir saderīgs valsts tiesību akts, kurš nolūkā cīnīties pret noziedzību, īstenojot kontroli pār attiecīgajā jomā aktīvo uzņēmumu darbību, lai nodrošinātu, ka minētā darbība norisinās tikai kontrolētā veidā, ekskluzīvas tiesības saistībā ar azartspēļu norises nodrošināšanu, pārvaldību, organizēšanu un rīkošanu piešķir tikai vienam uzņēmumam, arī tad, ja minētā piešķīruma rezultātā attiecīgais piedāvājums paplašinās neierobežoti? Vai katrā ziņā, lai minēto ierobežojumu varētu uzskatīt par piemērotu noziedzības apkarošanas mērķa sasniegšanai, ir noderīgi piedāvājuma paplašināšanos tomēr kontrolēt, proti, lai tas nepārsniedz to, kas vajadzīgs minētā mērķa sasniegšanai? Ja minētā paplašināšanās tomēr ir jākontrolē, vai no tāda viedokļa to var uzskatīt par kontrolētu, ja minētajā nozarē tiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības struktūrai, kurai piemīt pirmajā prejudiciālajā jautājumā uzskaitītās īpašības? Visbeidzot, ja uzskata, ka konkrēto ekskluzīvo tiesību piešķiršana izraisa azartspēļu piedāvājuma kontrolētu paplašināšanos, vai piešķīrums tikai vienam uzņēmumam pārsniedz to, kas vajadzīgs, tajā ziņā, ka to pašu mērķi var pienācīgi sasniegt, minētās tiesības piešķirot arī vairākiem uzņēmumiem?
1)

Vai apstākļos, kad publiskajā muitas noliktavā kādas Eiropas Savienības dalībvalsts teritorijā 2005. un 2006. gadā šīs dalībvalsts importētājs ieved preces, kas ir ievestas no tādas valsts, kura nav ES dalībvalsts (Ukraina), un pēc tam šajā muitas noliktavā pārveidotas, kā to paredz ievešana pārstrādei nodokļu atlikšanas režīmā, un galaprodukts savukārt nevis tiek uzreiz eksportēts Regulas (EEK) Nr. 2913/92 114. panta nozīmē, bet gan persona, kas to ir pārveidojusi, šajā muitas noliktavā to nodod citai šīs dalībvalsts sabiedrībai, kura to nav laidusi brīvā apgrozībā no šīs muitas noliktavas, bet pēc tam to ir pārvietojusi muitas noliktavas procedūrā, proti, vai šādai preču pārdošanai šajā pašā muitas noliktavā vienmēr ir piemērojams tikai Kopienu tiesiskais regulējums muitas jomā, vai arī aplūkojamās pārdošanas rezultātā juridiskā situācija ir mainījusies tādā veidā, ka minētajam darījumam ir piemērojams Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK (1) paredzētais režīms, proti, vai atbilstoši Sestajā direktīvā norādītās PVN uzlikšanas mērķim ir iespējams uzskatīt, ka publiska muitas noliktava kādas dalībvalsts teritorijā, ir Kopienas teritorijas daļa, konkrētā šīs dalībvalsts teritorijas daļa, Sestās direktīvas 3. panta definīcijas nozīmē.
3)

Gadījumā, ja arī uz otro jautājumu atbilde ir apstiprinoša — vai arī persona, kura ir iegādājusies “lietotu” programmatūras licenci, programmas eksemplāra izgatavošanas nolūkā kā “likumīgais ieguvējs” atbilstoši Direktīvas 2009/24/EK 5. panta 1. punktam un 4. panta 2. punkta pirmajai teikuma daļai var atsaukties uz tiesību izplatīt to datorprogrammas eksemplāru izsmelšanu, ko pirmais ieguvējs ir izgatavojis ar tiesību īpašnieka atļauju, programmu no interneta lejupielādējot datu nesējā, ja pirmais ieguvējs savu programmas eksemplāru ir izdzēsis vai to vairs nelieto?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 179/13

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2011. gada 17. februāra spriedumu lietā T-122/09 Zhejian Vinshiji Foods Co. Ltd, Hubei Xinshiji Foods Co. Ltd/Eiropas Savienības Padome 2011. gada 26. aprīlī iesniedza Eiropas Komisija

(Lieta C-195/11)

2011/C 179/24

Tiesvedības valoda — angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Eiropas Komisija (pārstāvji — T. Maxien Rusche, H. van Vliet)

Pārējie lietas dalībnieki: Zhejiang Xinshiji Foods Co. Ltd, Hubei Xinshiji Foods Co. Ltd, Eiropas Savienības Padome

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt spriedumu;

— piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelāciju.

Pamati un galvenie argumenti

Pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1. punktā tiek atcelta Padomes Regula (EK) Nr. 1355/2008 (1) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Zhejiang Xinshiji Foods Co. Ltd un Hubei Xinshiji Foods Co. Ltd (turpmāk tekstā — “prasītājas”), tādējādi atceļot antidempinga maksājumu, līdz ar ko prasītāju importam tiek noteikts nulles apmēra antidempinga maksājums.

Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir spriedusi ultra petita, pilnībā atceļot maksājumu, kaut gan prasītājas pašas atzīst, ka korekcijas, kuru tās vēlējās panākt, rezultātā būtu vienīgi samazināts antidempinga maksājums, kas uzlikts to precēm.

Tādēļ Komisija uzskata, ka ar pārsūdzēto spriedumu tiek pārkāpts LESD 264. panta 1. punkts kopsakarā ar LESD 254. panta 6. punktu un samērīguma princips. Visas regulas atcelšana tiktāl, ciktāl tā attiecas uz prasītājām, ir nesamērīga saistībā ar vienīgo atcelšanas pamatu, kuru akceptējusi Vispārējā tiesa. Šī atcelšana arī ir ultra petita.

(1) Padomes 2008. gada 18. decembra Regula (EK) Nr. 1355/2008, ar ko uzliek galīgu antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, kas uzlikts par dažu sagatavotu vai konservētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes citrusaugļu (proti, mandarīnu utt.) importu, OV L 350, 35. lpp.
1)

Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 288. pants saistībā ar Pievienošanās akta 58. pantu, ņemot vērā Eiropas Savienības Tiesas judikatūru (2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C-161/06 Skoma-Lux, Krājums, I-10841. lpp., 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-560/07 Balbiino, Krājums, I-4447. lpp., un 2009. gada 29. oktobra spriedumu lietā C-140/08 Rakvere Lihakombinaat, Krājums, I-10533. lpp.), ir interpretējams tādējādi, ka indivīdam var prasīt izpildīt no Eiropas Komisijas 2003. gada 10. novembra Regulas (EK) Nr. 1972/2003 (1) izrietošo pienākumu, a) arī neskatoties uz to, ka minētā regula 2004. gada 1. maijā vēl nebija publicēta igauņu valodā Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī b) un attiecīgās dalībvalsts likumdevējs nebija valsts tiesību normā atkārtoti definējis regulā noteikto lauksaimniecības produktu jēdzienu, bet gan tikai atsaucies uz regulas, kas nebija pienācīgi publicēta, 4. panta 5. punktu, c) ja indivīds tikmēr izpildīja no šīs regulas izrietošo pienākumu (tas iesniedza deklarāciju par saviem krājumiem atbilstoši pareizajiem preču kodam) un neapstrīdēja šo pienākumu d) un dalībvalsts kompetentās iestādes nodevu tam noteica laikā, kad Regula Nr. 1972/2003 jau bija publicēta igauņu valodā Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 173/4

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2011. gada 25. februārī iesniedza Bundespatentgericht (Vācija) — Securvita — Gesellschaft zur Entwicklung alternativer Versicherungskonzepte mbH/Öko-Invest Verlagsgesellschaft mbH; Otra lietas dalībniece: Deutsches Patent- und Markenamt

(Lieta C-91/11)

2011/C 173/06

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Bundespatentgericht

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītāja: Securvita — Gesellschaft zur Entwicklung alternativer Versicherungskonzepte mbH

Atbildētāja: Öko-Invest Verlagsgesellschaft mbH

Otra lietas dalībniece: Deutsches Patent- und Markenamt

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas 2008/95/EK (1) 3. panta 1. punkta b) un/vai c) apakšpunktā paredzētais reģistrācijas atteikuma pamatojums ir piemērojams arī vārdiskam apzīmējumam, kas sastāv no burtu virknes, kas — atsevišķi aplūkojot — nav aprakstoša, un aprakstošas vārdu kombinācijas, ja sabiedrība burtu virkni uztver kā aprakstošo vārdu saīsinājumu, jo tā atbilst šo vārdu sākuma burtiem, un līdz ar to preču zīme kopumā var tikt uzskatīta par savstarpēji paskaidrojošu, aprakstošu norāžu vai saīsinājumu kombināciju?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīva 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (kodificēta versija); OV L 299, 25. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 173/3

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2011. gada 25. februārī iesniedza Bundespatentgericht (Vācija) — Alfred Strigl/Deutsches Patent- und Markenamt

(Lieta C-90/11)

2011/C 173/05

Tiesvedības valoda — vācu

Iesniedzējtiesa

Bundespatentgericht

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: Alfred Strigl

Atbildētāja: Deutsches Patent- und Markenamt

Prejudiciālais jautājums

Vai Direktīvas 2008/95/EK (1) 3. panta 1. punkta b) un/vai c) apakšpunktā paredzētais reģistrācijas atteikuma pamatojums ir piemērojams arī vārdiskam apzīmējumam, kas sastāv no aprakstošas vārdu kombinācijas, kas apvienota ar burtu virkni, kas nav aprakstoša, ja sabiedrība burtu virkni uztver kā aprakstošo vārdu saīsinājumu, jo tā atbilst šo vārdu sākuma burtiem, un līdz ar to preču zīme kopumā var tikt uzskatīta par savstarpēji paskaidrojošu, aprakstošu norāžu vai saīsinājumu kombināciju?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīva 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (kodificēta versija); OV L 299, 25. lpp.
2)

Ja atbilde uz 1. jautājumu ir apstiprinoša: a) Vai reliģijas brīvības galvenie aspekti attiecas tikai uz piederību konfesijai un reliģiskām darbībām mājās un tuvākajā apkārtnē vai vajāšanas darbība Direktīvas 2004/83/EK 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē var būt arī tad, ja publiska ticības praktizēšana izcelsmes valstī apdraud veselību, dzīvību vai fizisko brīvību un tāpēc pieteikuma iesniedzējs no tās atsakās? b) Ja pie ticības brīvības galvenajiem aspektiem var piederēt arī konkrētas publiskas reliģiskas darbības: vai šajā gadījumā nopietna reliģijas brīvības pārkāpuma konstatēšanai pietiek ar to, ka pieteikuma iesniedzējs šajā savas ticības praktizēšanā saskata savas reliģiskās identitātes saglabāšanas nepieciešamību, vai turklāt ir nepieciešams, lai reliģiskā kopiena, kurai pieder pieteikuma iesniedzējs, uzskata šo reliģisko darbību par savas ticības mācības svarīgu sastāvdaļu, vai arī pārējie ierobežojumi var izrietēt no citiem apstākļiem, piemēram, no vispārējās situācijas izcelsmes valstī?
a)

ir piemērojama Regula 1612/68 (1) kopā ar Eiropas Savienības Tiesas argumentāciju 2002. gada 17. septembra spriedumā lietā C-413/99 Baumbast un R/Secretary of State for the Home Department (Recueil, I-7091. lpp.), spriedumā lietā C-310/08 London Borough of Harrow/Ibrahim un lietā C-480/08 London Borough of Lambeth;
1)

Vai fakts, ka Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā (1), 14. panta 2. punkta pirmā teikuma ratione personae piemērošanas joma attiecas uz “personu, kas parasti ir nodarbināta divās vai vairāk dalībvalstīs”, attiecībā uz kuru šīs tiesību normas b) apakšpunktā ir precizēts, ka tā ir persona, uz kuru neattiecas a) apakšpunkts — darba ņēmēja gadījumā, kuru darba tiesisko attiecību ietvaros nodarbina viens (un tas pats) darba devējs — nozīmē, a) ka tā ir jāuzskata par tādu personu tad, ja nodarbinātības rakstura dēļ tā (vienlaicīgi) tajā pašā laikposmā, kas ietver arī samērā īsus periodus, ir nodarbināta dažādās dalībvalstīs un saistībā ar to bieži šķērso valstu robežas un b) ka tā ir jāuzskata par tādu personu arī tad, ja vienu (un to pašu) darba tiesisko attiecību ietvaros tā ir ilgstoši nodarbināta (parasti) vairākās dalībvalstīs, tostarp valstī, kuras teritorijā tā dzīvo, vai vairākās citās dalībvalstīs, kas nav tās dzīvesvietas valsts, — neatkarīgi no secīgo laikposmu ilguma, kuros tā pilda savus pienākumus atsevišķās dalībvalstīs, un starp tiem esošo pārtraukumu ilguma vai ar laika ierobežojumu?
2)

Kad iesniedzējtiesa, atbildot uz 1. jautājuma a) punktu, vērtē, vai runa ir par vienu ekonomiski nedalāmu darbību, cik lielā mērā tai ir jāņem vērā nodokļu neitralitātes princips? It īpaši: a) vai atbilde ir atkarīga no tā, vai nodokļa maksātājs atsevišķi sniedz autostāvvietas pakalpojumus vai tikai pārvadāšanas pakalpojumus arī citām klientu grupām? b) vai atbilde ir atkarīga no tā, kā saskaņā ar valsts tiesībām tiek vērtēti citi pārvadāšanas pakalpojumi uz/no lidostām, kurus nesniedz autostāvvietu pakalpojumu sniedzējs? c) vai atbilde ir atkarīga no tā, ka citos gadījumos saskaņā ar valsts tiesībām nodokļa maksātāja autostāvvietas un pārvadāšanas (kas nav saistīta ar pārvadāšanu uz/no lidostām) pakalpojumu sniegšana tiek uzskatīta par divām nodalītām darbībām, no kurām viena ir apliekama ar nodokli, bet otrai ir piemērojams nulles likmes nodoklis? d) vai atbilde ir atkarīga no tā, vai nodokļa maksātājs var pierādīt, ka tā sniegtie pakalpojumi konkurē ar citiem līdzīgiem pakalpojumiem, kuri ietver gan autostāvvietas, gan pārvadāšanas elementu, neatkarīgi no tā, vai tos sniedz viens un tas pats vai divi atsevišķi pakalpojuma sniedzēji? It īpaši, vai atbilde ir atkarīga no tā, vai nodokļa maksātājs var pierādīt, ka patērētāji, kuri vēlas izmantot savas automašīnas, lai veiktu daļu no ceļa uz lidostu, var saņemt autostāvvietas un pārvadāšanas uz lidostu pakalpojumus no individuāliem un atsevišķiem pakalpojuma sniedzējiem, piemēram, novietot automašīnu tuvu vilciena stacijai esošā autostāvvietā un no šīs vietas doties uz lidostu ar vilcienu vai novietot automašīnu tuvu lidostai esošā autostāvvietā un izmantot citu transportlīdzekli, lai nokļūtu lidostā? e) kādā mērā iesniedzējtiesai ir jāņem vērā EST spriedumā lietā C-94/09 Komisija/Francija izdarītie secinājumi attiecībā uz nodokļu neitralitātes principu un pārvadāšanas pakalpojumiem tajā lietā?
b)

Regulas par Kopienas dizainparaugiem 25. panta 1. punkta c) apakšpunkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs regulas 6. pantu, pārkāpums: i) Vispārējā tiesa esot piemērojusi nepareizu kritēriju, pārbaudot, vai salīdzinātie dizainparaugi informētam lietotājam rada atšķirīgu kopējo iespaidu. Esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa esot pārbaudījusi, vai informētas lietotājs “saglabā atmiņā” līdzības un atšķirības (skat. pārsūdzētā sprieduma 22. un 23. punktu). Tomēr salīdzinājumu nevarot veikt, pamatojoties uz lietotāja atmiņu. Runājot par dizainparaugiem — nevis par preču zīmēm —, pareizais kritērijs esot tas, vai līdzības un atšķirības starp dizainparaugiem rada atšķirīgu kopējo iespaidu tad, kad informēts lietotājs tieši salīdzina dizainparaugus; ii) Vispārējā tiesa esot izvērtējusi tikai daļas no konkrētās sabiedrības daļas uztveri un neesot sniegusi nekādu pamatojumu saistībā ar lietotāju uztveri attiecībā uz daļu no strīdus precēm, proti, “iespiedmateriāliem, tostarp reklāmas materiāliem”.
2)

ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir noraidoša, vai 8. pants Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 98/34/EK (2), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā un noteikumus saistībā ar informācijas sabiedrības pakalpojumiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to, neskarot šīs pašas direktīvas 10. panta 1. punkta pirmo ievilkumu, nosaka, ka Komisijai ir jāpaziņo tehnisko noteikumu projekts, saskaņā ar kuru ikvienai reģistrētai naftas sabiedrībai, kas izlaiž patēriņam benzīna un/vai dīzeļa produktus, ir pienākums tajā pašā kalendārajā gadā izlaist patēriņam kādu ilgtspējīgas biodegvielas, proti, bioetanola, daudzumu tīrā veidā vai bio-EBTE veidā vismaz 4 % v/v apmērā no patēriņam izlaisto benzīna produktu daudzuma un FAME vismaz 4 % v/v apmērā no patēriņam izlaisto dīzeļa produktu daudzuma?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 113/7

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2011. gada 4. februārī iesniedza Tribunale di Ivrea (Itālija) — kriminālprocess pret Lucky Emegor

(Lieta C-50/11)

2011/C 113/14

Tiesvedības valoda — itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale di Ivrea

Lietas dalībnieks pamata procesā

Lucky Emegor

Prejudiciālie jautājumi

Vai, ņemot vērā lojālas sadarbības un direktīvu lietderīgas iedarbības principus, Direktīvas 2008/115/EK (1) 15. un 16. pants pieļauj tādu situāciju, ka trešās valsts pilsonim, kurš nelikumīgi uzturas dalībvalstī, var tikt piemērots kriminālsods brīvības atņemšanas soda līdz četriem gadiem veidā, ja tas 5 dienu laikā no tā paziņošanas brīža nav izpildījis pirmo Questore izdoto izbraukšanas rīkojumu, un brīvības atņemšanas sods no viena līdz pieciem gadiem, ja tas nav izpildījis turpmākos rīkojumus, vienlaicīgi pastāvot tiesas policijas pienākumam piemērot apcietinājumu, tikai tādēļ vien, ka tas ir atteicies sadarboties izraidīšanas procedūras laikā un it īpaši, ņemot vērā to, ka šis sods ir piemērots tikai tādēļ, ka nav ievērots administratīvās iestādes izdotais izbraukšanas rīkojums?

(1) OV L 348, 98. lpp.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 113/8

Prasība, kas celta 2011. gada 11. februārī — Eiropas Komisija/Spānijas Karaliste

(Lieta C-64/11)

2011/C 113/17

Tiesvedības valoda — spāņu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji — R. Lyal un J. Baquero Cruz)

Atbildētāja: Spānijas Karaliste

Prasītājas prasījumi:

— atzīt, ka ar [2004. gada] 5. marta Karaļa likumdošanas dekrēta Nr. 4/2004, ar kuru tiek apstiprināta Ley del Impuesto sobre Sociedades [Likums par uzņēmumu ienākuma nodokli] konsolidētā redakcija, 17. panta 1. punktu Spānijas Karaliste nav izpildījusi Līguma par Eiropas Savienības darbību 49. pantā un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 31. pantā paredzētos pienākumus;

— piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Strīdīgajā tiesību normā paredzēts īpašs režīms, kas piemērojams sabiedrību, kuras savu reģistrācijas vietu pārceļ uz kādu citu Eiropas Savienības dalībvalsti, beidz darbību Spānijā, lai to turpinātu citā dalībvalstī, vai pārceļ savus aktīvus uz citu dalībvalsti, latentam aktīvu vērtības pieaugumam. Šādos gadījumos Spānijas valsts šo latento vērtības pieaugumu apliek ar nodokli izreģistrēšanās [no Spānijas] brīdī, un tādējādi attiecīgajām sabiedrībām jāsamaksā nodokļu parāds par latentiem un hipotētiskiem ienākumiem, kas, iespējams, nekad netiks gūti. Šis režīms ir izņēmums no vispārējā noteikuma, atbilstoši kuram ar nodokli tiek aplikti nodokļu maksātāja ar nodokli apliekamajā laikposmā faktiski gūtie ienākumi.

Komisija uzskata, ka šajā ziņā Spānijas tiesību akti ir nesaderīgi ar LESD un EEZ līgumu, jo tie ir diskriminējoši un katrā ziņā ir nesamērīgs brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums. Spānijas tiesiskais regulējums draud atturēt uzņēmumu vai aktīvu mobilitāti, kas ļautu īstenot labāku saimniecisko resursu sadalījumu.

Komisija uzskata, ka sabiedrībām ir jābūt tiesībām pārcelt uz citu dalībvalsti savu juridisko adresi vai savus atsevišķos aktīvus bez vajadzības izpildīt pārmērīgi sarežģītas un apgrūtinošas formalitātes. Pēc šīs iestādes domām, nav nekāda pamata tūlītējai nerealizētā kapitāla vērtības pieauguma aplikšanai ar nodokli, Spānijas sabiedrībai pārceļoties uz citu dalībvalsti, beidzot pastāvīga uzņēmuma darbību Spānijā vai pārceļot tā Spānijā atrodošos aktīvus uz citu dalībvalsti, ja šāda pati aplikšana ar nodokli nenotiek līdzīgās valsts teritorijā esošās situācijās.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 89/11

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2011. gada 12. janvārī iesniedza Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) — The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs/Philips Electronics UK Ltd

(Lieta C-18/11)

2011/C 89/20

Tiesvedības valoda — angļu

Iesniedzējtiesa

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste)

Lietas dalībnieki pamata procesā

Prasītājs: The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

Atbildētāja: Philips Electronics UK Ltd

Prejudiciālie jautājumi

1) Vai gadījumā, ja dalībvalsts (piemēram, Apvienotā Karaliste) nodokļu bāzē iekļauj tādas sabiedrības, kas ir dibināta citā dalībvalstī un ir tās rezidente (piemēram, Nīderlandē), peļņu un zaudējumus apmērā, kādā peļņa ir attiecināma uz Apvienotajā Karalistē Nīderlandes sabiedrības, izmantojot pastāvīgo pārstāvniecību, veikto uzņēmējdarbību, valsts pilsoņu tiesības veikt uzņēmējdarbību Apvienotajā Karalistē saskaņā ar LESD 49. pantu (bijušais EK līguma 43. pants) tiek ierobežotas, Apvienotajai Karalistei aizliedzot citas valsts sabiedrības pastāvīgās pārstāvniecības darbības rezultātā radušos zaudējumus nodot Apvienotās Karalistes sabiedrībai uzņēmumu grupas ietvaros gadījumā, ja zaudējumu daļa vai to aprēķināšanai vērā ņemtie naudas līdzekļi “atbilst vai ir ietverti summās, ko ārvalstu nodokļu aprēķināšanai (jebkādā periodā) vienā vai citā veidā atskaita no sabiedrības peļņas, kura sabiedrībai vai personai radusies ārpus Apvienotās Karalistes”, tas ir, pieļaujot Apvienotajā Karalistē radušos pastāvīgās pārstāvniecības zaudējumu nodošanu tikai gadījumā, ja ir skaidrs, ka tie netiks atskaitīti ārpus Apvienotās Karalistes (tai skaitā jebkurā citā dalībvalstī (piemēram, Nīderlandē)), un nav pietiekami, ka citās valstīs paredzētais atskaitījums faktiski nav pieprasīts, turklāt situācijā, kurā nepastāv līdzvērtīgu nosacījumu par Apvienotajā Karalistē radušos zaudējumu atskaitīšanu attiecībā uz Apvienotās Karalistes rezidentiem?

2) Apstiprinošas atbildes gadījumā: vai šo ierobežojumu var attaisnot: a) tikai ar nepieciešamību novērst zaudējumu dubultu izmantošanu; vai b) tikai ar nepieciešamību saglabāt līdzsvarotu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījumu dalībvalstu starpā; vai c) ar nepieciešamību saglabāt līdzsvarotu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījumu dalībvalstu starpā kopsakarā ar nepieciešamību novērst zaudējumu dubultu izmantošanu?

3) Apstiprinošas atbildes gadījumā: vai ierobežojums ir samērīgs ar šādu attaisnojumu vai attaisnojumiem?