ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Pārsūdzētā sprieduma 370. punktā Vispārējā tiesa citēja strīdīgā lēmuma preambulas 602. apsvērumu, kurā teikts: “[Apelācijas sūdzības iesniedzēja] apgalvo, ka nav piedalījusies nevienā tehniskajā sanāksmē pēc 2004. gada 11. un 12. maija tehniskās sanāksmes, un piebilst, ka tās pārstāvis atcēlis savu ceļojumu saistībā ar 2004. gada 3. un 4. novembra sanāksmi saskaņā ar iekšējo paziņojumu un saskaņā ar sava priekšnieka norādījumiem. Komisija norāda, ka nav nekādu pierādījumu saistībā ar iespējamu izstāšanos no aizliegtās vienošanās. Kompleksu pārkāpumu gadījumā tas, ka uzņēmums nepiedalās sanāksmē vai nepiekrīt sanāksmē apspriestajam, vēl nenozīmē, ka šis uzņēmums ir beidzis piedalīties turpinātā pārkāpumā. Lai izbeigtu pārkāpumu, uzņēmumam ir skaidri jādistancējas no aizliegtās vienošanās. [..] [Apelācijas sūdzības iesniedzēja] nav sniegusi pierādījumus, saskaņā ar kuriem tā esot pilnīgi autonomi īstenojusi vienpusēju stratēģiju tirgū un esot skaidri un atklāti distancējusies no aizliegtās vienošanās darbībām. Tieši pretēji, Komisijas rīcībā esošie pierādījumi liecina, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] saņēma oficiālus ielūgumus uz trīs nākamajām tehniskajām sanāksmēm (t.i., uz trim pēdējām tehniskajām sanāksmēm, kas organizētas pirms pārbaužu veikšanas). Komisija norāda, ka [apelācijas sūdzības iesniedzējas] pārstāvis apstiprināja, ka viņš piedalīšoties 2004. gada 3. un 4. novembra sanāksmē, lai gan, kā redzams, vēlāk viņš atcēla savu braucienu. Tāpat saistībā ar 2005. gada 23. un 24. februāra sanāksmi [Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH un šīs sanāksmes rīkotāja Sasol Limited (turpmāk tekstā – “Sasol”)] jau bija rezervēju[šas apelācijas sūdzības iesniedzējas] pārstāvim istabu viesnīcā, kurā notika sanāksme, šo rezervāciju pēc tam atceļot. Tādēļ Komisija no tā secina, ka Sasol un citiem dalībniekiem bija skaidrs, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] ir piedalījusies aizliegtajā vienošanās līdz beigām. Komisija arī norāda, ka sanāksmēs notikušās diskusijas būtiski neatšķīrās no tām, kas notikušas iepriekšējās sanāksmēs, bet ka dalībnieki turpināja apspriest cenu paaugstināšanu, neminot nekādu [apelācijas sūdzības iesniedzējas] mēģinājumu izstāties no aizliegtās vienošanās (skat. preambulas 175., 176. un 177. apsvērumu), un ka nebija neparasti, ka uzņēmumi nebija piedalījušies noteiktās sanāksmēs aizliegtās vienošanās laikā. Šie abi apstākļi pierāda, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] netika uztverta kā tāda, kas pametusi aizliegto vienošanos pēc 2004. gada maija sanāksmes. [Apelācijas sūdzības iesniedzējas] pārstāvja iekšējais paziņojums saistībā ar iemesliem nepiedalīties sanāksmē katrā ziņā nevar tikt uzskatīts par publisku distancēšanos. Tā kā neviena cita informācija neliecina, [ka tā] būtu publiski distancējusies no aizliegtās vienošanās, Komisija uzskata, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] nebija beigusi piedalīties aizliegtajā vienošanās pirms pārbaudēm.”
62

Vācijas valdība uzskata, ka šis grozījums, kas ir labvēlīgs tiesnešiem no 31 līdz 39 gada vecumā, ir jāuzskata par priekšrocību tādēļ, ka profesionālā pieredze īpaši pieaug pirmajos darbības gados, bet arī par līdzekli, lai atbildētu uz tiesnešu vajadzībām to dzīves posmā, kad viņiem parasti, pēc šīs valdības domām, ir vislielākie izdevumi. Turklāt jau ieceltu tiesnešu un tādu, kas tiek pārklasificēti salīdzinoši lielā vecumā, tas ir, sākot no agrākās sistēmas 7. vecuma grupas, paaugstināšana tiekot palēnināta atbilstoši jaunajai paaugstināšanas līknei. Lai kompensētu šo efektu, attiecīgais līmeņu ilgums tika samazināts par vienu gadu katrā kategorijā. Šī valdība, atbildot uz lūgumu sniegt precizējumus, ko Tiesa izteica tiesas sēdē, norādīja, ka šīs sistēmas sarežģītība izriet no likumdevēja rūpēm, lai neviena no tiesnešu kategorijām negūst priekšrocības vai necieš pārmērīgu kaitējumu pārklasificēšanas jaunajā atlīdzības sistēmā rezultātā.
4

Šajā pašā 1. nodaļā ir šīs regulas 28. pants “Saskaņā ar vienas vai vairāku valstu tiesību aktiem maksājamas pensijas gadījumā, kad nepastāv tiesības uz pabalstiem dzīvesvietas valstī”, kas paredz normas par pabalstu nodrošināšanu un to izmaksām, kas ir piemērojamas pensijas, kas ir maksājama saskaņā ar vienas vai divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, saņēmējam, kuram nav tiesību uz pabalstiem saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, tomēr kurš saņem šādus viņam un viņa ģimenes locekļiem paredzētus pabalstus, ciktāl viņam būtu uz to tiesības saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem vai vismaz vienas no to dalībvalstu tiesību aktiem, kas ir kompetentas attiecībā uz pensijām, ja viņš dzīvotu tādā valstī.
77

Savukārt Tiesai jau ir bijusi iespēja interpretēt Direktīvas 2004/83 27. un 28. pantā izmantotos “valsts drošības” un “sabiedriskās kārtības” jēdzienus. Lai gan šīs direktīvas mērķi atšķiras no Direktīvas 2004/83 mērķiem un lai gan dalībvalstis saskaņā ar to vajadzībām, kuras katrā dalībvalstī un laika periodā var atšķirties, var brīvi noteikt sabiedriskās kārtības un valsts drošības prasības (spriedums I., C‑348/09, EU:C:2012:300, 23. punkts un tajā minētā judikatūra), tas tomēr nemaina to, ka aizsardzība, ko sabiedrība vēlas piešķirt savām pamatinteresēm, nevar būt atšķirīga atkarībā no šīs intereses apdraudošās personas statusa.
22

Gan 1989. gada BUB, gan arī 1999. gada BUB attiecīgi 25. un 24. pantā ir ietverta ārkārtas apstākļu klauzula, uz kuras pamata SVB ir tiesīga saskaņā ar 1989. gada BUB konkrētos gadījumos atkāpties no citām šo noteikumu normām, lai labotu būtisku netaisnību, kas var izrietēt no apdrošināšanas pienākuma vai no atbrīvojuma no šī pienākuma atbilstoši šiem noteikumiem, vai atbilstoši 1999. gada BUB nepiemērot šo noteikumu normas, vai atkāpties no tām, ciktāl tās piemērošana, ievērojot apdrošināto personu kategorijas paplašināšanas vai sašaurināšanas būtiskumu, rada ievērojamu netaisnību, kas izriet tikai no apdrošināšanās pienākuma vai no izslēgšanas no tā atbilstoši šiem noteikumiem.
12

No iesniedzējtiesas lēmuma un Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka laikā, kad norisinājās pamatlietas fakti, “Lietuvos dujos”AB (turpmāk tekstā – “Lietuvos dujos”) galvenie akcionāri bija E.ON Ruhrgas International GmbH, atbilstoši Vācijas tiesībām dibināta sabiedrība, kurai piederēja 38,91 % no tās pamatkapitāla, Gazprom, kurai piederēja 37,1 %, un Lietuvas valsts, kurai piederēja 17,7 % no tās kapitāla.
13

Pirms pirmās no šīm spēlēm C More Entertainment nesekmīgi telefoniski lūdza L. Sandberg dzēst saites, kuras viņš bija izveidojis savā vietnē. Pēc šīs spēles C More Entertainment rakstiski brīdināja L. Sandberg, ka tā uzskatīja, ka ar šo saišu izveidošanu ir nodarīts kaitējums tās tiesībām.
3

Negodīgas komercprakses direktīvas preambulas 5.–9., 11.–14., 18. un 22. apsvērumā ir noteikts: “(5) [..]šķēršļ[i] preču un pakalpojumu brīvai pārrobežu apritei vai brīvībai veikt uzņēmējdarbību [..] būtu jālikvidē. Šos šķēršļus var likvidēt, tikai izstrādājot Kopienas līmenī vienādus noteikumus, ar ko ievieš augsta līmeņa patērētāju aizsardzību, un Kopienas līmenī noskaidrojot dažus juridiskus jēdzienus, ciktāl tas vajadzīgs netraucētai iekšējā tirgus darbībai un lai atbilstu juridiskās noteiktības prasībai. (6) Tādēļ ar šo direktīvu tuvina dalībvalstu tiesību aktus par negodīgu komercpraksi, tostarp negodīgu reklāmu, kas rada tiešu kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm, tādējādi radot netiešu kaitējumu likumīgu konkurentu ekonomiskajām interesēm. [..] (7) Šī direktīva attiecas uz komercpraksi, kas ir tieši saistīta ar to, kā ietekmēt patērētāju lēmumus veikt ar produktiem saistītus darījumus. [..] (8) Ar šo direktīvu patērētāju ekonomiskās intereses ir tieši aizsargātas no negodīgas uzņēmēju komercprakses pret patērētājiem. Tādējādi tā arī netieši sargā likumīgus uzņēmumus no konkurentiem, kas neievēro šajā direktīvā paredzētos spēles noteikumus, un tādēļ garantē godīgu konkurenci jomā, ko koordinē ar šo direktīvu. [..] (9) Šī direktīva neskar atsevišķas prasības, ko ceļ personas, kam kāda negodīga komercprakse ir radījusi kaitējumu. Tā arī neskar Kopienas un valsts tiesību aktus, kas attiecas uz līgumtiesībām [..] [..] (11) Augstais konverģences līmenis, kas ir sasniegts, tuvinot valstu noteikumus ar šīs direktīvas starpniecību, rada vispārēju augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību. Ar šo direktīvu nosaka vienotu vispārēju aizliegumu tādai negodīgai komercpraksei, kas kropļo patērētāju saimniecisko rīcību. [..] (12) Saskaņošana būtiski stiprinās juridisku noteiktību gan patērētājiem, gan uzņēmējiem. Gan patērētāji, gan uzņēmēji varēs paļauties uz vienotu regulatīvu sistēmu, kas balstās uz skaidri definētiem juridiskiem jēdzieniem, kas visā Eiropas Savienībā reglamentē visus negodīgās komercprakses aspektus. [..] (13) [..] ar šo direktīvu nosaka vienotu kopēju, vispārēju aizliegumu, kas [..] būtu [arī] jāattiecina uz negodīgu komercpraksi, ko veic [..] pēc līguma noslēgšanas [vai] tā izpildes laikā. Vispārēju aizliegumu īsteno, izstrādājot noteikumus par diviem [..]pierastākajiem komercprakses paveidiem, proti, maldinošu komercpraksi un agresīvu komercpraksi. (14) Vēlams, lai maldinoša komercprakse ietvertu tādu praksi, arī maldinošu reklāmu, kas, maldinot patērētājus, viņiem liedz iespēju izdarīt pamatotu un tādējādi arī efektīvu izvēli. [..] [..] (18) [..] Saskaņā ar proporcionalitātes principu un lai dotu iespēju efektīvi piemērot aizsargpasākumus, kas paredzēti šajā direktīvā, tajā par atsauces lielumu izmantots pietiekami labi informēts, kā arī pietiekami vērīgs un piesardzīgs vidusmēra patērētājs, ņemot vērā sociālos, kultūras un valodas faktorus, kā to interpretējusi Tiesa. [..] [..] (22) Dalībvalstīm ir jānosaka sankcijas par šīs direktīvas noteikumu pārkāpumiem un jānodrošina to izpilde. Šādām sankcijām jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.”
15

Konstatējusi, ka Irānas Islāma Republika nav ievērojusi Drošības padomes rezolūcijas, ka tā ir uzbūvējusi centrāli Kumā [Qom], neizpildot savu pienākumu apturēt visas ar kodolmateriālu bagātināšanu saistītās darbības, un to ir darījusi zināmu tikai 2009. gada septembrī, ka tā nav informējusi SAEA un ir atteikusies sadarboties ar šo aģentūru, Drošības padome ar 2010. gada 9. jūnija Rezolūciju 1929 (2010) noteica stingrākus pasākumus. Šīs rezolūcijas 21.–24. punkts attiecas uz finanšu pakalpojumiem. Minētās rezolūcijas 21. punktā Drošības padome aicina valstis tostarp “novērst to, ka ar dalībvalstu valstspiederīgo starpniecību vai saskaņā ar to tiesību aktiem organizētu struktūru (tostarp meitasuzņēmumu ārvalstīs) starpniecību, vai personu vai to teritorijā esošu finanšu iestāžu starpniecību tiek sniegti finanšu pakalpojumi – tostarp apdrošināšanas vai pārapdrošināšanas pakalpojumi – vai nodoti jebkādi finanšu vai citi aktīvi vai līdzekļi uz dalībvalstu teritoriju vai no tās, ja to rīcībā ir informācija, kas dod tiem pamatotu iemeslu domāt, ka šie pakalpojumi, aktīvi vai līdzekļi varētu sekmēt divdomīgu kodoldarbību izplatīšanu vai kodolieroču nesēju sistēmu izstrādi no Irānas puses, tostarp iesaldējot finanšu vai citus aktīvus vai līdzekļus, kuri atrodas to teritorijā vai atradīsies to teritorijā vēlāk, vai uz kuriem attiecas vai varētu attiekties to jurisdikcija, un kuri ir saistīti ar šīm programmām vai darbībām, un saskaņoti ar savas valsts iestādēm un atbilstoši savas valsts tiesību aktiem īstenojot pastiprinātu uzraudzību, lai novērstu šādus darījumus”.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka to Direktīvas 89/665 tiesību normu mērķis, kas vērstas uz to, lai aizsargātu pretendentus no līgumslēdzējas iestādes patvaļas, ir pastiprināt pastāvošos mehānismus, lai nodrošinātu efektīvu Savienības noteikumu publiskā iepirkuma jomā piemērošanu, it īpaši tādā stadijā, kad pārkāpumi vēl var tikt laboti (spriedums Fastweb, C‑19/13, EU:C:2014:2194, 34. punkts un tajā minētā judikatūra). Direktīvas 89/665 1. panta 1. un 3. punktā ir paredzēta prasība nodrošināt efektīvas pārskatīšanas procedūras “saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt”, un tām it īpaši ir jābūt cik vien iespējams ātrām atbilstoši šīs direktīvas 2. līdz 2.f pantā izklāstītajiem nosacījumiem.
14

Šīs pozīcijas angļu valodas redakcijā formulējums “instruments or apparatus for measuring or checking of quantities of heat” atbilst minētās pozīcijas franču valodas redakcijas formulējumam “instruments et appareils [..] pour mesures calorimétriques” [ierīces un aparāti siltuma daudzuma mērīšanai vai pārbaudei].
32

No šiem apstākļiem izriet, ka Likuma par algotiem darba ņēmējiem 2.a panta 2. punkts tiktāl, ciktāl ar to ir izslēgta īpašā atlaišanas pabalsta piešķiršana darba ņēmējiem, kuri no atlaišanas dienas saņems vecuma pensiju atbilstoši vispārējai kārtībai, nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu mērķus, kurus ar šo tiesību normu ir paredzēts līdzsvarot (šajā ziņā skat. spriedumu Ingeniørforeningen i Danmark, EU:C:2010:600, 40. punkts).
32

Protams, īpašs līguma noteikuma, it īpaši uz advokāta honorāriem attiecināma noteikuma, formulējums eventuāli varētu vismaz netieši atklāt atsevišķus advokāta un viņa klienta attiecību aspektus, kuriem būtu jāpaliek noslēpumā. Taču šāds noteikums tiktu apspriests atsevišķi, un tādējādi, kā izriet no šī sprieduma 19. punkta, attiecībā uz to Direktīva 93/13 netiktu piemērota.
55

Vispirms pat, ja, kā to ir apgalvojusi Italmoda, būtu jāatzīst, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru direktīva pati par sevi nevar radīt pienākumus indivīdam un tādējādi dalībvalsts pret indivīdu uz to nevar atsaukties (skat. it īpaši spriedumus Pfeiffer u.c., no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 108. punkts, un Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, 46. punkts), atteikums piešķirt tiesības krāpšanas dēļ, kā tas ir šajā gadījumā, nav viens no gadījumiem, kas ir paredzēti šajā judikatūrā.
20

Atbilstoši šī paša apkārtraksta C14/2.4. punktam principā pietiek ar to, ka patvēruma meklētājs ir padarījis savus paziņojumus ticamus. Šim nolūkam no viņa tiek sagaidīts, ka viņš uzrāda dokumentus sava pieteikuma atbalstam. Tomēr, lai novērtētu paziņojumu, ko ir sniedzis attiecīgais patvēruma meklētājs sava pieteikuma atbalstam, ticamību, nav runa par to, vai un kādā mērā tie var tikt pierādīti. Proti, daudzos gadījumos patvēruma meklētāji ir pierādījuši, ka nespēj apliecināt savus paziņojumus un ka no viņiem nevar saprātīgi prasīt sniegt pārliecinošus pierādījumus to stāstījuma atbalstam.
31

Šajā ziņā ir jākonstatē, ka no Regulas Nr. 3665/87 4. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka kompensācijas maksājums ir atkarīgs no tā, vai tiek iesniegts pierādījums, ka produkti, uz ko attiecas pieņemtās eksporta deklarācijas, vēlākais, 60 dienu laikā pēc šīs pieņemšanas ir izvesti no Savienības muitas teritorijas.
5

Direktīvas 2004/18 45. panta ar nosaukumu “Kandidāta vai pretendenta personiskie dati” 1. un 3. punktā paredzēts: “1. Valsts līguma dalībnieks nedrīkst būt tāds kandidāts vai pretendents, kas ar līgumslēdzējai iestādei zināmu galīgu spriedumu ir notiesāts viena vai vairāku turpmāk uzskaitīto iemeslu dēļ: [..] Šā punkta piemērošanas nosacījumus dalībvalstis paredz saskaņā ar saviem normatīvajiem aktiem un ievērojot Kopienas tiesību aktus. Tās var atkāpties no pirmajā daļā minētās prasības sevišķi svarīgu vispārēju interešu labā. Šā punkta vajadzībām līgumslēdzējas iestādes attiecīgā gadījumā pieprasa, lai kandidāti vai pretendenti iesniedz 3. punktā minētos dokumentus, un – ja tām ir šaubas par šādu kandidātu vai pretendentu personiskajiem datiem – turklāt var pieprasīt no kompetentajām iestādēm tādu informāciju par attiecīgo kandidātu vai pretendentu personiskajiem datiem, ko tās uzskata par vajadzīgu. Ja minētā informācija attiecas uz kandidātu vai pretendentu, kas nav reģistrēts tajā pašā valstī, kurā ir reģistrēta līgumslēdzēja iestāde, tad līgumslēdzēja iestāde var prasīt kompetento iestāžu palīdzību. Ņemot vērā tās dalībvalsts tiesību aktus, kurā kandidāti vai pretendenti ir reģistrēti, šādus pieprasījumus attiecina uz juridiskām un/vai fiziskām personām, tostarp – vajadzības gadījumā – uz sabiedrību direktoriem un citām personām, kam ir pārstāvības, lēmumu pieņemšanas vai kontroles pilnvaras saistībā ar konkrēto kandidātu vai pretendentu. [..] 3. Turpmāk minēto līgumslēdzējas iestādes pieņem kā pietiekamu pierādījumu tam, ka uz konkrēto komersantu neattiecas neviens no gadījumiem, kas noteikti 1. punktā vai 2. punkta a), b), c), e) vai f) apakšpunktā: a) attiecībā uz 1. punktu un 2. punkta a), b) un c) apakšpunktu – izraksts no sodāmības reģistra vai, ja šāda izraksta nav, līdzvērtīgs dokuments, ko izsniegusi kompetenta tiesu vai pārvaldes iestāde izcelsmes valstī vai valstī, no kurienes ir attiecīgā persona, un kas pierāda, ka minētās prasības ir izpildītas; [..] Ja attiecīgā valsts šādus dokumentus vai apliecinājumus neizsniedz vai ja tie neaptver visus 1. punktā un 2. punkta a), b) un c) apakšpunktā norādītos gadījumus, tad tos var aizstāt ar zvērestu vai – dalībvalstīs, kuru tiesību akti zvērestu neparedz, – ar attiecīgās personas svinīgu deklarāciju kompetentai tiesu vai pārvaldes iestādei, notāram vai kompetentai profesionālajai vai aroda struktūrai izcelsmes valstī vai valstī, no kurienes ir attiecīgā persona.”
37

Lai noraidītu apelācijas sūdzības iesniedzēja pamatu par to, ka otrā ģenerālsekretāra lēmuma pieņemšanas dienā, 2010. gada 7. oktobrī, attiecībā uz Parlamenta prasību atgūt strīdīgo summu bija iestājies noilgums atbilstoši Finanšu regulas 73.a pantam, Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 39. un 40. punktā būtībā uzskatīja, ka saskaņā ar kopīgi piemērojamajiem šī panta un Īstenošanas regulas 85.b panta noteikumiem noilguma termiņš bija jāsāk skaitīt tikai nākamajā dienā pēc tam, kad beidzies ar otro paziņojumu par parādu apelācijas sūdzības iesniedzējam paziņotais termiņš, proti, 2011. gada 20. janvārī. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 41. punktā no tā secināja, ka 2010. gada 7. oktobrī noilguma termiņš nebija sācies un ka līdz ar to tas šajā datumā noteikti nebija beidzies.
21

No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet arī, ka attiecībā uz tiesvedību tiesā, ņemot vērā sacīkstes principu, kas ir daļa no Hartas 47. pantā paredzētajām tiesībām uz aizstāvību, procesa dalībniekiem ir tiesības iepazīties ar visiem lietas materiāliem vai tiesai iesniegtajiem apsvērumiem, lai varētu ietekmēt tiesas nolēmumu un apspriest izvirzītos apsvērumus. Ja tiesas nolēmums tiktu pamatots ar faktiem un dokumentiem, ar kuriem nav varējuši iepazīties paši lietas dalībnieki vai viens no viņiem un attiecībā uz kuriem lietas dalībnieki līdz ar to nav varējuši paust savu nostāju, tiktu pārkāptas pamattiesības uz efektīvu iespēju vērsties tiesā (spriedums ZZ, EU:C:2013:363, 55. un 56. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
9

Direktīvas 2011/64 14. panta 2. punktā ir noteikts: “Vispārējais akcīzes nodoklis (īpašais nodoklis un/vai ad valorem nodoklis bez PVN), kas izteikts procentos kā summa par kilogramu vai par attiecīgo vienību skaitu, ir vismaz līdzvērtīgs likmēm vai mazākajām summām, kas noteiktas: a) cigāriem un cigarillām: 5 % no to mazumtirdzniecības cenas ar visiem nodokļiem vai EUR 12 par 1000 vienībām vai vienu kilogramu; b) sasmalcinātai smēķējamai tabakai, kas paredzēta cigarešu tīšanai: 40 % no vidējās svērtās mazumtirdzniecības cenas apgrozībā laistajai sasmalcinātajai tabakai, kas paredzēta cigarešu tīšanai, vai EUR 40 par kilogramu; c) citai smēķējamai tabakai: 20 % no mazumtirdzniecības cenas, ieskaitot visus nodokļus, vai EUR 22 par kilogramu. No 2013. gada 1. janvāra vispārējais akcīzes nodoklis sasmalcinātajai tabakai, kas paredzēta cigarešu tīšanai, ir vismaz 43 % no vidējās svērtās mazumtirdzniecības cenas apgrozībā laistajai sasmalcinātajai tabakai, kas paredzēta cigarešu tīšanai, vai vismaz EUR 47 par kilogramu. No 2015. gada 1. janvāra vispārējais akcīzes nodoklis sasmalcinātajai tabakai, kas paredzēta cigarešu tīšanai, ir vismaz 46 % no vidējās svērtās mazumtirdzniecības cenas apgrozībā laistajai sasmalcinātajai tabakai, kas paredzēta cigarešu tīšanai, vai vismaz EUR 54 par kilogramu. No 2018. gada 1. janvāra vispārējais akcīzes nodoklis sasmalcinātajai tabakai, kas paredzēta cigarešu tīšanai, ir vismaz 48 % no vidējās svērtās mazumtirdzniecības cenas apgrozībā laistajai sasmalcinātajai tabakai, kas paredzēta cigarešu tīšanai, vai vismaz EUR 60 par kilogramu. No 2020. gada 1. janvāra vispārējais akcīzes nodoklis sasmalcinātajai tabakai, kas paredzēta cigarešu tīšanai, ir vismaz 50 % no vidējās svērtās mazumtirdzniecības cenas apgrozībā laistajai sasmalcinātajai tabakai, kas paredzēta cigarešu tīšanai, vai vismaz EUR 60 par kilogramu. Vidējo svērto mazumtirdzniecības cenu aprēķina, atsaucoties uz visu apgrozībā laistās sasmalcinātās tabakas, kas paredzēta cigarešu tīšanai, kopvērtību, balstoties uz mazumtirdzniecības cenu ar visiem nodokļiem, kura dalīta ar visas apgrozībā laistās sasmalcinātās tabakas, kas paredzēta cigarešu tīšanai, daudzumu. To aprēķina vēlākais līdz katra gada 1. martam, pamatojoties uz iepriekšējā kalendārā gada datiem par visiem šādiem apgrozībā laistajiem daudzumiem.”
31

Ministrs ieceļ šādas iestādes priekšsēdētāju ar pilnvaru laiku uz četriem gadiem, ko var atjaunot vienu reizi (Likuma Nr. 84/94 8. panta 1. un 2. punkts), un var viņu atcelt no amata, ja nav apstiprināts trīs gadu darbības plāns attiecībā uz ostas pārvaldību un ja bilancē ir redzams deficīts, proti, nepareizas finanšu pārvaldības gadījumā (Likuma Nr. 84/94 7. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkts). Tāpat no Itālijas valdības sniegtās atbildes uz Tiesas uzdotajiem rakstiskajiem jautājumiem izriet, ka ministra veiktu Ostas iestādes priekšsēdētāja atcelšanu no amata “var īstenot tad, ja tiek konstatēti nopietni pārkāpumi no pārvaldības viedokļa, kas var apdraudēt atbilstošu iestādes darbību. Šīs pilnvaras attiecas arī uz tiesībām atcelt no amata situācijā, ja priekšsēdētāja rīcība neatbilst godīguma un savstarpējas sadarbības principiem”.
26

Taču kā SAC filiāle Skandia Sverige nerīkojas neatkarīgā veidā un pati neuzņemas ekonomiskos riskus saistībā ar savas darbības veikšanu. Turklāt atbilstoši valsts tiesību aktiem kā filiālei tai nav sava kapitāla un tās aktīvi veido daļu no SAC kapitāla. Līdz ar to Skandia Sverige ir atkarīga no SAC un tādēļ to pašu nevar kvalificēt par nodokļu maksātāju PVN direktīvas 9. panta izpratnē.
17

Runājot par pirmo pamatu, ar kuru Spānijas Karaliste būtībā apgalvoja, ka trīs mēnešu termiņa, kāds ir paredzēts gan grozītās Regulas Nr. 1164/94 II pielikuma H panta 2. punktā, gan arī Regulas Nr. 1386/2002 18. panta 3. punktā, ievērošana nozīmē, ka lēmums par finanšu korekcijām bija jāpieņem trīs mēnešu laikā no noklausīšanās datuma vai vismaz no datuma, kad Komisija saņēma papildu informāciju no Spānijas valdības, kas nozīmē, ka apstrīdētais lēmums ir pieņemts novēloti un tāpēc ir nelikumīgs, Vispārējā tiesa atzina pārsūdzētā sprieduma 29. punktā, ka no tās sprieduma Grieķija/Komisija (T‑404/05, EU:T:2008:510, 44. punkts), kurš tika apstiprināts ar Tiesas rīkojumu Grieķija/Komisija (C‑43/09 P, EU:C:2010:36), izriet, ka grozītās Regulas Nr. 1164/94 II pielikuma H panta 2. punktā nav paredzēts nekāds termiņš, kādā Komisijai ir jāpieņem lēmums. Turklāt šāda interpretācija skaidri izriet no šīs tiesību normas formulējuma. Trīs mēnešu termiņš, uz kuru tajā ir atsauce, attiecas uz vienošanās noslēgšanu starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti.
26

Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai līdzvērtības princips atbilstības konstitūcijai pārbaudes blakusprocesu paredz attiecināt arī uz Hartā garantētajām tiesībām, ciktāl tas pagarinātu tiesvedības ilgumu un palielinātu tās izmaksas. Vispārīgas tiesību korekcijas mērķis, atceļot Hartai pretēju likumu, varētu tikt sasniegts arī pēc procesa noslēgšanas. Turklāt tas, ka Austrijas Konstitūcijā garantētajām tiesībām un no Hartas izrietošajām tiesībām ir vienāda piemērošanas joma, nevarot atbrīvot no pienākuma iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Nevarot tikt izslēgts, ka Verfassungsgerichtshof veiktā šo pamattiesību interpretācija atšķiras no Tiesas interpretācijas un līdz ar to – ka tās pieņemtais nolēmums varētu ietekmēt no Regulas Nr. 44/2001 izrietošos pienākumus.