ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES

[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE] SECINĀJUMI,

sniegti 2019. gada 30. aprīlī ( 1 )

Apvienotās lietas C‑708/17 un C‑725/17

“EVN Bulgaria Toplofikatsia ” EAD

pret

Nikolina Stefanova Dimitrova

(Rayonen sad Asenovgrad (Asenovgradas rajona tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

un

“Toplofikatsia Sofia ” EAD

pret

Mitko Simeonov Dimitrov,

piedaloties

“Termokomplekt ” OOD

(Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Centralizēta siltumapgāde – Kopīpašumā esošas dzīvojamās mājas, kuru siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla – Patērētāju aizsardzība – Direktīva 2011/83/ES – 27. pants – Nepasūtīta piegāde – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka kopīpašniekiem ir jāpiedalās siltummaksas segšanā, pat ja viņi savā dzīvoklī apkuri neizmanto – Energoefektivitāte – Direktīva 2006/32/EK – 13. panta 2. punkts – Direktīva 2012/27/ES – 10. panta 1. punkts – Rēķinu izrakstīšana par enerģiju, pamatojoties uz faktisko patēriņu – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka siltummaksas daļa tiek sadalīta kopīpašnieku starpā atbilstoši viņu dzīvokļa apsildāmajam tilpumam

I. Ievads

1. Ar diviem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu Rayonen sad Asenovgrad (Asenovgradas rajona tiesa, Bulgārija) un Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) uzdeva Tiesai vairākus jautājumus, kas būtībā attiecas uz Bulgārijas tiesiskā regulējuma siltumenerģijas piegādes jomā saderību ar Direktīvu 2011/83/ES ( 2 ) par patērētāju tiesībām, kā arī Direktīvu 2006/32/EK ( 3 ) par enerģijas galapatēriņa efektivitāti un energoefektivitātes pakalpojumiem un Direktīvu 2012/27/ES ( 4 ) par energoefektivitāti.

2. Šie lūgumi tika iesniegti tiesvedībās, pirmkārt, starp sabiedrību EVN Bulgaria Toplofikatsia EAD (turpmāk tekstā – “EVN”) un Nikolina Stefanova Dimitrova un, otrkārt, starp sabiedrību Toplofikatsia Sofia EAD un Mitko Simeonov Dimitrov attiecībā uz šo privātpersonu atteikšanos apmaksāt savus rēķinus par siltumu. Šīs personas apstrīd aplūkojamos rēķinus, apgalvojot, ka, lai arī viņu dzīvojamajā mājā siltumapgāde tiek nodrošināta, izmantojot siltumtīklu, tās nav piekritušas saņemt centralizēto siltumapgādi un to savos attiecīgajos dzīvokļos neizmanto.

3. Daudzie iesniedzējtiesu uzdotie jautājumi galvenokārt attiecas uz diviem problēmjautājumiem. Pirmkārt, šīs iesniedzējtiesas jautā par to, vai Bulgārijas tiesiskais regulējums, ciktāl tajā ir paredzēts, ka tādas kopīpašumā esošas dzīvojamās mājas kopīpašniekiem, kurā siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla, ir jāpiedalās siltummaksas segšanā, pat ja tie, tāpat kā N. Dimitrova un M. Dimitrov, šo apkuri savā dzīvoklī neizmanto, liek privātpersonām viņu situācijā pieņemt nepasūtītu centralizētu siltumapgādi pretēji Direktīvas 2011/83 27. pantam.

4. Otrkārt, Rayonen sad Asenovgrad (Asenovgradas rajona tiesa) jautā par aplūkojamā tiesiskā regulējuma – ciktāl tajā paredzēts, ka daļa šīs maksas tiek sadalīta kopīpašnieku starpā atbilstoši viņu dzīvokļa apsildāmajam tilpumam, – saderību ar Direktīvas 2006/32 un Direktīvas 2012/27 normām, kas dažos apstākļos liek dalībvalstīm nodrošināt to, ka klientiem izrakstītie rēķini par enerģiju ir “balstīti uz faktisko patēriņu”.

5. Šajos secinājumos es paskaidrošu iemeslus, kuru dēļ, manā ieskatā, šāds valsts tiesiskais regulējums nav pretrunā Direktīvām 2011/83, 2006/32 un 2012/27.

II. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

1. Patēriņa tiesības

6. Direktīvas 2011/83 3. pantā “Darbības joma” ir noteikts: “1. Šo direktīvu, ievērojot tās nosacījumus un ciktāl paredzēts tās noteikumos, piemēro jebkuram līgumam, kas noslēgts starp tirgotāju un patērētāju. To piemēro arī līgumiem par ūdens, gāzes, elektrības piegādi vai centralizētu siltumapgādi, tostarp līgumiem ar publiskiem pakalpojumu sniedzējiem, ciktāl šie pakalpojumi tiek sniegti uz līguma pamata. [..] 5. Šī direktīva neskar valstu vispārējās līgumtiesības, piemēram, noteikumus par līguma spēkā esamību, sagatavošanu vai sekām, ciktāl vispārējo līgumtiesību aspekti šajā direktīvā nav reglamentēti. [..]”

7. Šīs direktīvas 27. pantā “Nepasūtītu preču pārdošana” ir noteikts: “Patērētāju atbrīvo no jebkādas atlīdzības sniegšanas nepasūtītu preču, elektrības, ūdens un gāzes piegādes, centralizētas siltumapgādes, digitālā satura piegādes vai nepasūtītu pakalpojumu sniegšanas gadījumā, kas aizliegta saskaņā ar Direktīvas 2005/29/EK [ ( 5 )] 5. panta 5. punktu un I pielikuma 29. punktu. Šādos gadījumos, ja patērētājs nereaģē pēc šādas nepasūtītas piegādes vai sniegšanas, tas nenozīmē piekrišanu.”

8. Direktīvas 2005/29 I pielikuma “Komercprakse, kas jebkuros apstākļos uzskatāma par negodīgu” 29. punktā [kā maldinoša komercprakse] ir minēts tas, “ja prasa tūlītēju vai atliktu maksājumu par tirgotāja piegādātiem produktiem, ko patērētājs nav pasūtījis, vai prasa tos atdot vai glabāt [..] (nepasūtītu preču pārdošana)”.

2. Direktīvas, kas attiecas uz energoefektivitāti

9. Direktīva 2006/32 no 2014. gada 5. jūnija tika aizstāta ar Direktīvu 2012/27 ( 6 ). Tomēr, ņemot vērā laikposmus, kuros norisinājās pamatlietas fakti, šīs abas direktīvas ir uz tiem attiecināmas.

10. Direktīvas 2006/32 13. pantā “Uzskaite un enerģijas patēriņa informatīvi rēķini” bija noteikts: “1. Dalībvalstis nodrošina, ka, ciktāl tas ir tehniski iespējams, rentabli un samērīgi saistībā ar iespējamo enerģijas ietaupījumu, elektroenerģijas, dabasgāzes, komunālās apkures un/vai dzesēšanas sistēmas un mājsaimniecību karstā ūdens tiešajiem patērētājiem par konkurētspējīgu cenu nodrošina individuālus skaitītājus, kas precīzi ataino tiešā patērētāja faktisko enerģijas patēriņu un kas sniedz informāciju par faktisko izmantošanas laiku. Aizstājot jau esošu skaitītāju, šādus individuālus skaitītājus par konkurētspējīgu cenu nodrošina vienmēr, izņemot ja tas tehniski nav iespējams vai nav rentabli attiecībā pret paredzamo potenciālo enerģijas ietaupījumu ilgtermiņā. Ja tiek veikts pieslēgums jaunai ēkai vai lieli atjaunošanas darbi, kā noteikts Direktīvā 2002/91/EK [ ( 7 )], šādus individuālus skaitītājus par konkurētspējīgu cenu nodrošina vienmēr. 2. Dalībvalstis nodrošina, ka attiecīgā gadījumā rēķini, ko sagatavo enerģijas sadalīšanas uzņēmumi, sadales sistēmu operatori un enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumi, balstās uz faktisko enerģijas patēriņu un tos sniedz skaidrā un saprotamā veidā. [..] [..]”

11. Direktīvas 2012/27 9. panta “Uzskaite” 1. punktā ir atkārtotas Direktīvas 2006/32 13. panta 1. punkta normas. Šī 9. panta 3. punktā ir paredzēts: “Ja apkure un dzesēšana vai karstais ūdens ēkai tiek nodrošināts no centralizētas siltumapgādes tīkla vai no centrāla avota, kas apkalpo vairākas ēkas, siltuma vai karstā ūdens skaitītāju uzstāda pie siltuma sadalītāja vai piegādes punkta. Daudzdzīvokļu ēkās un daudzfunkcionālās ēkās, kam apkure/dzesēšana tiek nodrošināta no centralizēta avota, no centralizētas siltumapgādes tīkla vai no centrāla avota, kas apkalpo vairākas ēkas, līdz 2016. gada 31. decembrim uzstāda arī individuālos patēriņa skaitītājus, kas uzskaita siltumenerģijas vai dzesēšanas enerģijas vai karstā ūdens patēriņu katrā vienībā, ja tas ir tehniski iespējams un rentabli. Ja individuālu siltuma patēriņa skaitītāju izmantošana nav tehniski iespējama vai nav rentabla, siltumenerģijas mērīšanai izmanto individuālus siltummaksas sadalītājus siltuma patēriņa uzskaitei katrā radiatorā, ja vien attiecīgā dalībvalsts nepierāda, ka šādu siltummaksas sadalītāju uzstādīšana nebūtu rentabla. Tādos gadījumos var apsvērt alternatīvas rentablas metodes siltuma patēriņa uzskaitei. Ja siltumapgāde un dzesēšana daudzdzīvokļu ēkās tiek nodrošināta, izmantojot centralizētu siltumapgādi vai dzesēšanu, vai ja šādas ēkas galvenokārt izmanto savas kopējās apkures vai dzesēšanas sistēmas, dalībvalstis var ieviest pārredzamus noteikumus par to, kā sadala izmaksas par siltuma vai karstā ūdens patēriņu šādās ēkās, lai nodrošinātu individuālā patēriņa uzskaites pārredzamību un precizitāti. Attiecīgos gadījumos šādos noteikumos iekļauj pamatnostādnes par to, kā sadalīt maksu par siltumu un/vai karsto ūdeni, kas izmantots šādām vajadzībām: a) karstais ūdens mājsaimniecības vajadzībām; b) siltuma starojumam no ēkas konstrukcijām un siltumam, kas vajadzīgs koplietošanas telpu apsildei (ja kāpņutelpas un koridori ir aprīkoti ar radiatoriem); c) dzīvokļu apsildei.”

12. Direktīvas 2012/27 10. panta “Rēķinu informācija” 1. punktā ir paredzēts: “Ja galalietotājiem nav Direktīvā 2009/72/EK [ ( 8 )] un Direktīvā 2009/73/EK [ ( 9 )] minēto viedo skaitītāju, dalībvalstis līdz 2014. gada 31. decembrim nodrošina, ka saskaņā ar VII pielikuma 1.1. punktu visu nozaru, uz kurām attiecas šī direktīva, tostarp enerģijas sadales uzņēmumu, sadales sistēmu operatoru un enerģijas mazumtirdzniecības uzņēmumu, sagatavoto rēķinu informācija ir precīza un balstīta uz faktisko patēriņu, ja tas ir tehniski iespējams un ekonomiski pamatoti. [..]”

13. Direktīvas 2012/27 VII pielikuma 1.1. punktā “Rēķini, kuru pamatā ir faktiskais patēriņš” ir noteikts: “Lai ļautu galalietotājam regulēt savu enerģijas patēriņu, uz faktisko patēriņu balstītu rēķinu vajadzētu izrakstīt vismaz reizi gadā [..].”

B. Bulgārijas tiesības

14. Zakon na energetikata (Enerģētikas likums) ( 10 ) 133. panta 2. punktā ir noteikts, ka “klientu iekārtu savienošana kopīpašumā esošā dzīvojamajā mājā tiek veikta ar vismaz divu trešdaļu kopīpašumā esošās ēkas īpašnieku rakstisku piekrišanu”.

15. Šī likuma 142. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “kopīpašumā esošas dzīvojamās mājas apkurei paredzētā siltumenerģija ir sadalīta siltumā no ēkas siltumsistēmas, siltumenerģijā, kas paredzēta koplietošanas daļu apkurei, un siltumenerģijā, kas paredzēta individuālo īpašumu apkurei”.

16. Minētā likuma 149.a panta 1. punktā ir noteikts, ka “siltumenerģijas lietotāji kopīpašumā esošā dzīvojamajā mājā var iegādāties siltumenerģiju no izvēlēta piegādātāja ar vismaz divu trešdaļu kopīpašumā esošās dzīvojamās mājas kopīpašnieku rakstisku piekrišanu”.

17. Šī paša likuma 149.b pantā ir precizēts saturs rakstveida līgumam, kas paredzēts gadījumā, ja siltumenerģiju kopīpašumā esošajā dzīvojamajā mājā dzīvojošajiem klientiem tirgo piegādātājs.

18. Saskaņā ar Enerģētikas likuma 153. panta 1., 2. un 6. punktu: “1. Visi īpašnieki un tādu faktisko tiesību īpašnieki, kuras attiecas uz tāda īpašuma izmantošanu kopīpašumā esošā dzīvojamajā mājā, kas ir pieslēgts lietotāju apakšstacijai vai tās autonomai daļai, ir siltumenerģijas lietotāji, un viņiem pie savā īpašumā esošajām apkures ierīcēm ir jāuzstāda 140. panta 1. punkta 2. apakšpunktā minētās ierīces siltumenerģijas patēriņa sadalei un jāsedz ar siltumenerģijas patēriņu saistītie izdevumi saskaņā ar attiecīgā rīkojuma, kas minēts 36. panta 3. punktā, nosacījumiem un kārtību. 2. Ja īpašnieki, kuri veido vismaz divas trešdaļas no kopīpašumā esošās dzīvojamās mājas īpašniekiem un [kuru īpašumi] ir pieslēgti lietotāju apakšstacijai vai tās autonomai daļai, nevēlas būt apkurei vai karstajam ūdenim paredzētās siltumenerģijas lietotāji, viņiem tas ir rakstiski jāpaziņo siltumenerģijas padeves uzņēmumam un jālūdz pārtraukt apkurei vai karstajam ūdenim paredzētās siltumenerģijas piegādi no šīs lietotāju apakšstacijas vai tās autonomās daļas. [..] 6. Klienti, kas dzīvo kopīpašumā esošā dzīvojamajā mājā un kas atslēdz siltumenerģijas piegādi savā īpašumā esošajās apkures ierīcēs, paliek siltumenerģijas lietotāji attiecībā uz siltumu no ēkas siltumsistēmas un no apkures ierīcēm, kuras izvietotas koplietošanas daļās.”

19. 2007. gada 6. aprīļanaredba za toplosnabdyavaneto (Noteikumi par centralizēto siltumapgādi) Nr. 16‑334 ir paredzēta kārtība un tehniskie nosacījumi attiecībā uz centralizēto siltumapgādi, apkures sistēmas pārvaldību, ražotāju un lietotāju ierīču pieslēgumu siltumtīklam, izplatīšanu, pieslēguma centralizētajai siltumapgādei apturēšanu un pārtraukšanu.

20. No šo noteikumu 61. panta 1. punkta izriet, ka attiecībā uz kopīpašumā esošajām dzīvojamajām mājām siltumenerģijas patēriņa sadale starp kopīpašniekiem/enerģijas lietotājiem ir jāveic atbilstoši noteikumiem, kas paredzēti minēto noteikumu pielikumā ietvertajā metodoloģijā (turpmāk tekstā – “Noteikumos par centralizēto siltumapgādi paredzētā metodoloģija”).

21. Noteikumos par centralizēto siltumapgādi paredzētās metodoloģijas 6.1.3. punktā ir noteikts, ka “ēkas siltumsistēmas radītais siltumenerģijas daudzums [..] tiek sadalīts proporcionāli īpašumu apsildāmajam tilpumam atbilstoši būvprojektam”.

III. Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi

A. Lieta C‑708/17

22. N. Dimitrova ir īpašniece dzīvoklim kopīpašumā esošā dzīvojamajā mājā Plovdivas pilsētā (Bulgārija). Šī dzīvojamā māja ir aprīkota ar ēkas siltumapgādes un karstā ūdens sistēmu ( 11 ), kas pieslēgta centralizētās siltumapgādes tīklam ( 12 ). EVN pa šo tīklu piegādā minētajai dzīvojamajai mājai siltumenerģiju apkurei un mājsaimniecības karstajam ūdenim.

23. Trešā sabiedrība, kas atbildīga par aplūkojamās dzīvojamās mājas siltumenerģijas patēriņa uzskaiti un sadali starp dažādajiem kopīpašniekiem, piemērojot Noteikumos par centralizēto siltumapgādi paredzēto metodoloģiju, uz N. Dimitrova dzīvokli attiecināja patēriņu par summu 266,25 Bulgārijas levas (BGN) (apmēram 136 EUR) par laikposmu no 2012. gada 1. novembra līdz 2015. gada 30. aprīlim.

24. Tā kā N. Dimitrova šo summu nesamaksāja, EVN2016. gada 12. jūlijā iesniedza pieteikumu maksājuma rīkojumam Rayonen sad Asenovgrad (Asenovgradas rajona tiesa), un šī tiesa to apmierināja.

25. N. Dimitrova pārsūdzēja šo rīkojumu. Tad EVN cēla prasību šajā pašā tiesā, lūdzot konstatēt debitora parādu, kā arī piespriest ieinteresētajai pusei segt nokavējuma procentus un likumā paredzētos procentus. N. Dimitrova šajā saistībā apstrīd aplūkojamo parādu. Viņa it īpaši apgalvo, ka starp viņu un EVN nepastāv saistību attiecības. N. Dimitrova apstrīd arī viņai izrakstītos rēķinus ar pamatojumu, ka tie neatspoguļo tās faktisko siltumenerģijas patēriņu, pretēji tam, kas ir paredzēts Direktīvas 2006/32 13. panta 2. punktā.

26. Šajos apstākļos Rayonen sad Asenovgrad (Asenovgradas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Direktīvas 2006/32] 13. panta 2. punkts nepieļauj iespēju siltumapgādes uzņēmumam pieprasīt atlīdzību par patērēto, kopīpašumā esošas dzīvojamās mājas siltumsistēmā saņemto un no tās pievadīto siltumenerģiju proporcionāli privāto dzīvokļu apsildāmajam tilpumam atbilstoši mājas plānam, neņemot vērā katram privātajam dzīvoklim faktiski pievadīto siltumenerģijas daudzumu? 2) Vai ar [Direktīvas 2011/83] 27. pantu ir saderīgs valsts tiesiskais regulējums, kurā patērētājiem, kuriem pieder dzīvokļi mājās, uz ko attiecas noteikumi par kopīpašumā esošām dzīvojamām mājām, ir noteikts pienākums maksāt atlīdzību par neizmantoto, bet mājas siltumsistēmā saņemto un no tās pievadīto siltumenerģiju, ja viņi ir pārtraukuši lietot siltumenerģiju, demontējot radiatorus savos dzīvokļos, vai tādējādi, ka pēc viņu vēlēšanās siltumapgādes uzņēmuma darbinieki ir pārtraukuši radiatora tehnisko spēju pievadīt siltumu? 3) Vai šāds valsts tiesiskais regulējums rada negodīgu komercpraksi [Direktīvas 2005/29] izpratnē?”

B. Lieta C‑725/17

27. M. Dimitrov ir īpašnieks dzīvoklim kopīpašumā esošā dzīvojamajā mājā Sofijas pilsētā (Bulgārija). Šī dzīvojamā māja ir aprīkota ar ēkas siltumapgādes un karstā ūdens sistēmu, kas pieslēgta centralizētās siltumapgādes tīklam. Toplofikatsia Sofia pa šo tīklu piegādā minētajai dzīvojamajai mājai siltumenerģiju apkurei un mājsaimniecības karstajam ūdenim.

28. Toplofikatsia Sofia vērsās Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) ar prasību pret M. Dimitrov, lūdzot konstatēt parāda esamību par siltuma piegādi laikposmā no 2014. gada 1. maija līdz 2016. gada 30. aprīlim, kā arī par sabiedrības “Termokomplekt” OOD, kas veica patēriņa uzskaiti un sadali dzīvojamajā mājā, izdevumiem. M. Dimitrov šajā saistībā apgalvo, ka starp viņu un Toplofikatsia Sofia nepastāv saistību attiecības, jo tie nav parakstījuši rakstveida līgumu un viņš savā dzīvoklī neizmanto centralizēto siltumapgādi.

29. Šajos apstākļos Sofiyski Rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Ar [Direktīvu 2011/83] no tās piemērošanas jomas ir izslēgti tradicionālo līgumtiesību noteikumi par līgumu noslēgšanu, bet vai ar to no šīs piemērošanas jomas ir izslēgti arī noteikumi par šo ļoti netipisko likumā paredzēto struktūru līgumattiecību izveidošanai? 2) Ja ar Direktīvu 2011/83 specifisks tiesiskais regulējums šajā gadījumā netiek izslēgts, vai tas ir līgums direktīvas 5. panta izpratnē vai kas cits? Ja tas ir vai nav līgums, vai direktīva šajā gadījumā ir piemērojama? 3) Vai [Direktīva 2011/83] uz šo līgumu de facto veidu attiecas neatkarīgi no tā, kad tie ir radušies, vai arī direktīva attiecas tikai uz jauniegādātiem dzīvokļiem vai – vēl šaurāk – tikai uz jaunuzceltiem dzīvokļiem (proti, tādu lietotāju apkures sistēmām, kuri lūdz pieslēgumu centralizētās siltumapgādes tīklam)? 4) Ja Direktīva 2011/83 ir piemērojama, vai valsts tiesiskais regulējums ir pretrunā [šīs direktīvas] 5. panta 1. punkta f) apakšpunktam saistībā ar [šā panta] 2. punktu, kuros ir paredzētas tiesības [vai] teorētiska iespēja izbeigt tiesiskās attiecības? 5) Ja ir jānoslēdz līgums, vai tam ir noteikta forma un kādai saturiskā apjoma ziņā ir jābūt informācijai, kura ir jādara pieejama patērētājam (šajā gadījumā: atsevišķajam dzīvokļa īpašniekam, nevis dzīvokļu īpašnieku kopībai)? Vai savlaicīgas un pieejamas informācijas nesniegšana ietekmē tiesisko attiecību rašanos? 6) Vai ir vajadzīgs skaidri izteikts lūgums, proti, patērētāja formāli pausta griba kļūt par šādu tiesisko attiecību pusi? 7) Ja ir noslēgts līgums neatkarīgi no tā, vai tas ir formāls vai ne, vai kopīgo ēkas daļu (it īpaši kāpņu telpas) apkure ir daļa no līguma priekšmeta un vai patērētājs ir pakalpojumu pasūtījis attiecībā uz šo pakalpojuma daļu, ja viņš pats to nav skaidri lūdzis vai to nav lūgusi pat visa dzīvokļu īpašnieku kopība (piemēram, ja ir tikuši noņemti radiatori, kas vairumā gadījumu ir jāpieņem kā fakts – proti, eksperti nenorāda, ka kopīgajās ēkas daļās atrastos radiatori)? 8) Vai no īpašnieka kā patērētāja, kurš ir lūdzis kopīgo ēkas daļu apkuri, statusu ietekmē (vai rada kādu atšķirību) tas, ka viņa privātajā dzīvoklī ir pārtraukta siltumapgāde?”

IV. Tiesvedība Tiesā

30. Iesniedzējtiesu nolēmumi ir datēti ar 2017. gada 6. decembri (C‑708/17) un 2017. gada 5. decembri (C‑725/17). Tiesā tie tika iesniegti attiecīgi tā paša mēneša 19. un 27. datumā.

31. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2018. gada 8. februāra lēmumu lietas C‑708/17 un C‑725/17, ņemot vērā to saistību, tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai.

32. EVN, Toplofikatsia Sofia, N. Dimitrova, Lietuvas valdība un Eiropas Komisija iesniedza Tiesā rakstveida apsvērumus. Šie paši lietas dalībnieki, izņemot Lietuvas valdību, bija pārstāvēti tiesas sēdē, kas notika 2018. gada 12. decembrī.

V. Analīze

A. Par Tiesas kompetenci un prejudiciālo jautājumu pieņemamību

33. EVN apgalvo, ka Tiesai nav kompetences atbildēt uz Rayonen sad Asenovgrad (Asenovgradas rajona tiesa) lietā C‑708/17 uzdoto trešo prejudiciālo jautājumu. Ar šo jautājumu šī iesniedzējtiesa Tiesai lūdzot nevis interpretēt Savienības tiesības, bet gan konstatēt negodīgas komercprakses esamību, kas esot valsts iestāžu uzdevums.

34. Es šim viedoklim nepiekrītu. Manuprāt, nekas neliedz valsts tiesai saistībā uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lūgt Tiesu izteikties par konkrētas faktiskās situācijas kvalificēšanu par negodīgu komercpraksi Direktīvas 2005/29 izpratnē, ciktāl tā konstatē un vērtē nepieciešamos faktus. Valsts tiesas konstatēto faktu kvalifikācija no Savienības tiesību viedokļa liek interpretēt šīs tiesības, un to darīt LESD 267. pantā paredzētajā tiesvedībā ir Tiesas kompetencē ( 13 ).

35. Turklāt EVN apstrīd visus Sofiyski Rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) lietā C‑725/17 uzdotos prejudiciālos jautājumus. Šīs sabiedrības ieskatā, šī tiesa nav uzdevusi nevienu jautājumu, par kuru Tiesa varētu izteikties. Minētā tiesa arī neesot sniegusi skaidrojumus par iemesliem, kuru dēļ tā jautā par to Savienības tiesību apjomu, kuru interpretāciju tā lūdz, vai par to, kā tā saista šīs normas un valsts tiesību aktus, kas jāpiemēro lietā, kuru tā skata.

36. Manuprāt, arī šis iebildums ir jānoraida. Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) jautājumi būtībā attiecas uz Direktīvas 2011/83 interpretāciju. Šī tiesa savā iesniedzējtiesas nolēmumā norādīja iemeslus, kuru dēļ šai direktīvai ir nozīme attiecībā uz lietu, ko tā skata, un paskaidroja, ka tai bija šaubas attiecībā uz Enerģētikas likuma normu saderību ar it īpaši minētās direktīvas 27. pantu. Šie jautājumi tātad atbilst pieņemamības jomā piemērojamajām prasībām ( 14 ).

B. Par lietu būtību

1. Ievada apsvērumi

37. Šīs lietas būtībā attiecas uz siltummaksas sadali kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kurās siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla ( 15 ).

38. N. Dimitrova un M. Dimitrov ir šādu dzīvojamo māju dzīvokļu īpašnieki. Sabiedrības prasītājas pamatlietā EVN un Toplofikatsia Sofia ir enerģijas sadales uzņēmumi ( 16 ), kas, izmantojot siltumtīklus, kuriem šīs dzīvojamās mājas ir pieslēgtas, tām piegādā siltumenerģiju, kas tiek izmantota apkurei un mājsaimniecības karstajam ūdenim. Šī enerģija tiek piegādāta šo dzīvojamo māju iekšienē, pateicoties ēkas siltumapgādes un karstā ūdens sistēmai, kas sastāv no lietotāju apakšstacijas ( 17 ) tās pamatā un piegādes cauruļu un ierīču kopuma, tostarp pievadiem, kuri šķērso katru dzīvokli.

39. Siltumapgādi un mājsaimniecības karstā ūdens piegādi Bulgārijā reglamentē Enerģētikas likums un Noteikumi par centralizēto siltumapgādi. Šajā tiesiskajā regulējumā ir noteikts, ka tad, ja dzīvojamajā mājā siltumapgāde tiek nodrošināta, izmantojot siltumtīklu, katram kopīpašniekam, kura dzīvoklis ir pieslēgts ēkas siltumapgādes un karstā ūdens sistēmai, ir jāpiedalās ar šai dzīvojamajai mājai piegādāto siltumenerģiju saistīto izmaksu segšanā ( 18 ).

40. Šajā ziņā minētajā tiesiskajā regulējumā ir noteikts, ka šīs izmaksas kopīgi sedz kopīpašnieki, nošķirot siltumenerģiju, kas izmantota kā mājsaimniecības karstais ūdens, un apkurei paredzēto enerģiju, kura pati ir sadalīta siltumā no ēkas siltumsistēmas (tas ir, siltuma no mājas iekšējā sadales tīkla zudumi), siltumenerģijā, kas izmantota koplietošanas daļu (kāpņutelpu, ieejas haļļu, kopīgo pagrabu u.c.) apkurei, un siltumenerģijā, kas izmantota privāto daļu apkurei ( 19 ). Kamēr privātajās daļās izmantotā apkure un karstais ūdens tiek iekļauti rēķinos atbilstoši katra faktiskajam patēriņam, siltumenerģija no dzīvojamās mājas siltumsistēmas un enerģija, kas izmantota koplietošanas daļu apkurei, tiek sadalīta starp kopīpašniekiem atbilstoši to dzīvokļa apsildāmajam tilpumam, kas ir norādīts ēkas būvniecības projektā ( 20 ).

41. N. Dimitrova un M. Dimitrov savā dzīvoklī nelieto koplietošanas apkuri un mājsaimniecības karsto ūdeni un apstrīd to, ka, neraugoties uz šo faktu, viņiem ir jāpiedalās to izmaksu segšanā, kas saistītas ar dzīvojamajā mājā izmantoto apkuri, un it īpaši to izmaksu segšanā, kuras atbilst siltumam no ēkas siltumsistēmas ( 21 ). Šajā ziņā viņi apgalvo, ka Enerģētikas likuma un Noteikumu par centralizēto siltumapgādi normas ir pretrunā Savienības patēriņa tiesībām (2. iedaļa).

42. Turklāt N. Dimitrova apstrīd Noteikumos par centralizēto siltumapgādi paredzēto noteikumu par siltuma no ēkas siltumsistēmas sadali, kurā, balstoties uz dzīvokļu apsildāmā tilpuma kritēriju, netiek ņemts vērā katra kopīpašnieka faktiski izmantotās enerģijas daudzums, pretēji prasībām, kas noteiktas Savienības tiesiskajā regulējumā energoefektivitātes jomā (3. iedaļa).

43. Visbeidzot es precizēju, ka šīs lietas ne tuvu nav nošķirtas. Jautājums par tādu kopīpašnieku līdzdalību centralizētās siltumapgādes maksas segšanā, kuri savā dzīvoklī ir atteikušies no tās, saskaņā ar iesniedzējtiesu nolēmumos ietverto un lietas dalībnieku sniegto informāciju bieži ir tiesvedības iemesls Bulgārijas tiesās. Šīs tiesvedības atklāj patiesu sociālo krīzi, kas saistīta ar enerģijas cenu Bulgārijā. Būtisku Bulgārijas ēku fonda daļu veido dzīvojamās mājas ar sliktu siltumizolāciju, kuras būvētas pirms 1989. gada, laikā, kad enerģijas cenu cieši kontrolēja valsts. Kopš tā laika saskaņā ar Komisijas minēto statistiku šī cena šajā dalībvalstī ir pieaugusi 25 reizes, un līdz ar to centralizētā siltumapgāde daudzām mājsaimniecībām ir kļuvusi pārmērīgi dārga.

2. Par Direktīvu 2011/83 (otrais un trešais jautājums lietā C‑708/17 un visi jautājumi lietā C‑725/17)

44. Otrais un trešais jautājums lietā C‑708/17, kā arī visi jautājumi lietā C‑725/17 būtībā attiecas uz Enerģētikas likuma, ar ko regulē līgumu par siltumenerģijas piegādi kopīpašumā esošām dzīvojamajām mājām, normu saderību ar Savienības patēriņa tiesībām. Šīs normas var rezumēt šādi.

45. Lai kopīpašumā esošas dzīvojamās mājas siltumsistēmu pieslēgtu siltumtīklam, ir nepieciešama vismaz divu trešdaļu aplūkojamās dzīvojamās mājas kopīpašnieku rakstiska piekrišana ( 22 ). Par šo pieslēgumu tiek noslēgts līgums ( 23 ), un uz siltumenerģijas piegādi dzīvojamajai mājai attiecas vispārēji nosacījumi ( 24 ).

46. Ja dzīvojamā māja ir pieslēgta centralizētas siltumapgādes tīklam, Enerģētikas likuma 153. panta 1. punktā ir paredzēts, ka visi to privāto daļu īpašnieki (vai tādu faktisko tiesību īpašnieki kā lietojuma tiesības vai lietošanas tiesības), kuras ir pieslēgtas ēkas siltumsistēmai, ir siltumenerģijas lietotāji. Šī statusa dēļ viņiem ir jāpiedalās to izmaksu segšanā, kas atbilst dzīvojamajā mājā izlietotajai siltumenerģijai, saskaņā ar Noteikumos par centralizēto siltumapgādi paredzētajiem nosacījumiem un kārtību. Tas attiecas arī uz tādiem īpašniekiem kā N. Dimitrova un M. Dimitrov, kuri neietilpa dzīvokļu īpašnieku kopībā brīdī, kad tika pieņemts lēmums par pieslēgumu.

47. Katrs kopīpašnieks var izvēlēties neizmantot savā dzīvoklī šādi piegādāto enerģiju, izslēdzot savus radiatorus ( 25 ). Turpretī saskaņā ar Enerģētikas likuma 153. panta 6. punktu kopīpašniekiem, kas ir atteikušies no apkures savā dzīvoklī, joprojām ir jāsedz daļa dzīvojamās mājas siltummaksas, proti, izmaksas, kas atbilst siltumam no ēkas siltumsistēmas un tam, kas tiek izmantots koplietošanas daļu apsildīšanai. Tas tā ir līdz dzīvojamās mājas pieslēguma siltumapgādes tīklam pārtraukšanai (kam ir nepieciešama centralizētās siltumapgādes līguma anulēšana), kura prasa arī vismaz divu trešdaļu attiecīgās dzīvojamās mājas kopīpašnieku rakstisku piekrišanu ( 26 ). Nav strīda, ka šādu lēmumu nav pieņēmusi pamatlietās aplūkojamo dzīvojamo māju dzīvokļu kopīpašnieku kopība.

48. N. Dimitrova un M. Dimitrov uzskata – un iesniedzējtiesas viņiem piekrīt –, ka šī situācija nav saderīga ar Savienības patēriņa tiesībām un it īpaši ar Direktīvas 2011/83 27. pantu. Viņi tostarp uzskata, ka Enerģētikas likums liek kopīpašniekiem, kuri savā dzīvoklī neizmanto centralizēto siltumapgādi, maksāt par šīs siltumapgādes “nepasūtītu piegādi” šīs tiesību normas izpratnē. Tomēr minētajā tiesību normā šajā jomā ir paredzēts īsts līgumu tiesiskās aizsardzības līdzeklis (remedy): patērētāju, kas ir saskāries ar šādu piegādi, “atbrīvo no jebkādas atlīdzības sniegšanas”. Tātad N. Dimitrova un M. Dimitrov nav jāpiedalās viņu dzīvojamās mājas siltuma izdevumu segšanā.

49. Šajā gadījumā N. Dimitrova un M. Dimitrov kritika galvenokārt attiecas uz Enerģētikas likuma 153. panta 1. un 6. punktu. Pirmkārt, ir runa par to, ka saskaņā ar pirmo punktu katra kopīpašnieka pienākums piedalīties koplietošanas apkures un karstā ūdens izmaksu segšanā neizriet no tā, ka starp viņu un sadales uzņēmumu ir noslēgts līgums, bet gan vienīgi no tā, ka īpašumā ir dzīvoklis, kas pieslēgts ēkas siltumsistēmai. It īpaši īpašnieki, kuri neietilpa dzīvokļu īpašnieku kopībā laikā, kad tika pieņemts lēmums par dzīvojamās mājas pieslēgumu siltumtīklam, nekad neesot “lūguši” iespēju saņemt centralizēto siltumapgādi. Otrkārt, viņi apstrīd to, ka ar otro punktu kopīpašniekiem, kuri savā dzīvoklī radiatorus ir izslēguši vai noņēmuši, tiek uzlikts pienākums piedalīties dzīvojamās mājas siltummaksas segšanā, lai gan, šādi rīkojoties, tie skaidri esot norādījuši savu vēlmi atteikties no centralizētās siltumapgādes.

50. Ņemot vērā iepriekš minēto, pēc manām domām, lai iesniedzējtiesām sniegtu lietderīgu atbildi, otrais un trešais jautājums lietā C‑708/17 un visi jautājumi lietā C‑725/17 ir jāsagrupē un jāpārformulē vienā vienīgā jautājumā par to, vai Direktīvai 2011/83 ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kuru siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla, kopīpašniekiem ir jāpiedalās dzīvojamās mājas siltummaksas segšanā, lai arī viņi individuāli nav lūguši piegādāt centralizēto siltumapgādi un pat to neizmanto savā dzīvoklī.

51. Principā, pirms es izsakos par šo jautājumu, ir jāpārbauda, vai Direktīva 2011/83 ir piemērojama pamatlietās ( 27 ). Šajā ziņā es atgādinu, kā tas paredzēts šīs direktīvas 3. panta 1. punktā, ka šo direktīvu, ievērojot tās nosacījumus un ciktāl paredzēts tās noteikumos, “piemēro jebkuram līgumam, kas noslēgts starp tirgotāju un patērētāju”, tostarp “līgumiem par ūdens, gāzes, elektrības piegādi vai centralizētu siltumapgādi, tostarp līgumiem ar publiskiem pakalpojumu sniedzējiem, ciktāl šie pakalpojumi tiek sniegti uz līguma pamata”. Turklāt saskaņā ar minētās direktīvas 28. panta 2. punktu to piemēro vienīgi “līgumiem, kas noslēgti pēc 2014. gada 13. jūnija”.

52. Tomēr es nedomāju, ka ir jāiedziļinās šajā problemātikā šajā lietā. Šajā ziņā no iesniedzējtiesu nolēmumiem izriet, ka Bulgārijas tiesībās par siltumapgādi un mājsaimniecības karstā ūdens piegādi kopīpašumā esošām dzīvojamajām mājām, izmantojot siltumtīklu, tiek noslēgts līgums, ka dzīvokļu īpašnieku kopība ir personu apvienība bez juridiskas personas statusa ( 28 ) un ka katrs kopīpašnieks tiek uzskatīts par galalietotāju, kam ir jāmaksā dzīvojamā mājā izmantotās siltumenerģijas izdevumi ( 29 ). Līdz ar to var pamatoties uz pieņēmumu, ka Direktīvas 2011/83 piemērošanas vajadzībām patiešām pastāv “līgums par centralizētu siltumapgādi”, kas saista “tirgotāju” (piegādātāju/izplatītāju) un “patērētāju” (katru kopīpašnieku), un ka šī direktīva ir piemērojama ratione temporis ( 30 ), sīkāk neapskatot šos dažādos aspektus, un tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, ka, manā ieskatā, minētajai direktīvai acīmredzami nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā Enerģētikas likuma 153. panta 1. un 6. punkts.

53. Pirmkārt, šajā ziņā es atgādinu, kā ir precizēts Direktīvas 2011/83 3. panta 5. punktā, ka tā “neskar valstu vispārējās līgumtiesības, piemēram, noteikumus par līguma spēkā esamību, sagatavošanu vai sekām, ciktāl vispārējo līgumtiesību aspekti šajā direktīvā nav reglamentēti” ( 31 ).

54. Enerģētikas likuma 153. panta 1. un 6. punkts attiecas tieši uz enerģijas piegādes līguma sagatavošanu, spēkā esamību un sekām attiecībā uz katru kopīpašnieku un uz šī līguma izbeigšanas kārtību ( 32 ). Tajos būtībā ir paredzēts, ka katrs kopīpašnieks ir saistīts ar enerģijas sadales uzņēmumu un ka līdz ar to viņam ir jāpiedalās siltummaksas segšanā (līdz brīdim, kad pieslēgums tiktu izbeigts ar kopīpašnieku kvalificēta vairākuma piekrišanu). Kopumā saskaņā ar šīm tiesību normām, kamēr nav pieņemts lēmums par pieslēguma izbeigšanu, pastāv spēkā esošs un faktisks līgums, no vienas puses, starp N. Dimitrova un M. Dimitrov un, no otras puses, sadales uzņēmumiem. Direktīvas 2011/83 normas nevar likt to apšaubīt, ņemot vērā to, ka līgumu sagatavošana, spēkā esamība un sekas principā tieši nav jautājumi, kas saskaņoti ar šo direktīvu ( 33 ). Līdz ar to tā principā neuzliek prasības pēc būtības vai formālas prasības attiecībā uz šāda līguma noslēgšanu un spēkā esamību vai arī tā izbeigšanu ( 34 ).

55. Es piekrītu, ka ar konstatējumu vien par saskaņošanas, kas veikta ar Direktīvu 2011/83, ierobežoto raksturu nav pietiekami, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu. Šīs direktīvas 27. pants par nepasūtītu preču piegādi zināmā mērā attiecas uz līgumattiecību izveidošanu ( 35 ).

56. Šajā ziņā, otrkārt, es atgādinu, ka attiecībā uz jēdzienu “nepasūtīta piegāde” Direktīvas 2011/83 27. pantā ir atsauce uz Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punktu ( 36 ). Šajā punktā “nepasūtīta piegāde” ir definēta kā fakts, ka tirgotājs tostarp prasa tūlītēju vai atliktu maksājumu par tirgotāja piegādātiem produktiem, ko patērētājs nav pasūtījis. Šajā 27. pantā ir arī precizēts, ka tad, ja patērētājs nereaģē pēc nepasūtītas piegādes, tas nenozīmē piekrišanu ( 37 ).

57. Savienības tiesībās attiecībā uz nepasūtītu preču piegādi sākotnēji bija izstrādāta Direktīvas 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem ( 38 ) norma; šo direktīvu aizstāja Direktīva 2011/83. Nodoms bija cīnīties pret praksi, saskaņā ar kuru tirgotājs nosūta patērētājam kādu preci, norādot, ka gadījumā, ja tā noteiktā laikā netiks nosūtīta atpakaļ, tirgotājs uzskatīs, ka viņa pirkuma piedāvājums ir pieņemts, un prasīs no patērētāja apmaksāt cenu – citiem vārdiem, praksi, kas liek patērētājam piekrist pirkumam. Atbrīvojot šo pēdējo no jebkādas atlīdzības sniegšanas nepasūtītas piegādes gadījumā un precizējot, ka viņa klusēšana nenozīmē piekrišanu, ar Direktīvas 2011/83 27. pantu ir aizliegta šāda līguma likumīga noslēgšana pēc šādas prakses. Šajā ziņā ar šo tiesību normu tiek saskaņotas valsts līgumtiesības ( 39 ).

58. Tādējādi viens no būtiskajiem nosacījumiem kvalificēšanai par nepasūtītu piegādi Direktīvas 2011/83 27. panta izpratnē ir apstāklis, ka attiecīgo piegādi patērētājs nav iepriekš skaidri lūdzis. Turklāt ar šo tiesību normu tiecas liegt tirgotājam uzspiest patērētājam līgumiskas attiecības.

59. Šajā gadījumā, pirmkārt, kritizētā enerģijas piegāde nav tikusi veikta pēc tirgotāja iniciatīvas, bet saskaņā ar Bulgārijas likumdevēja prasībām. Saskaņā ar Enerģētikas likumu siltumenerģijas piegādātājam ir pienākums klientus, kas to lūdz, pieslēgt siltumtīklam ( 40 ) un piegādāt siltumenerģiju pieslēgtajām dzīvojamajām mājām. Es ļoti šaubos, ka piegādi, kas veikta saskaņā ar likumā vai noteikumos paredzētu pienākumu, var kvalificēt par “nepasūtītu piegādi” Direktīvas 2011/83 27. panta izpratnē ( 41 ).

60. Otrkārt, katrā ziņā siltumapgāde šajā gadījumā izriet no skaidra un iepriekšēja pieprasījuma. Katrs kopīpašnieks ir saistīts ar sadales uzņēmumu, ja šo kopīpašnieku kvalificēts vairākums ir skaidri rakstveidā piekritis šai piegādei. Faktiski N. Dimitrova un M. Dimitrov apstrīd faktu, ka kopīpašnieku vairākums var radīt saistības visiem kopīpašniekiem (tostarp personām, kas par īpašniekiem kļūst vēlāk) un ka šāds pats vairākums ir nepieciešams, lai atteiktos no jebkādas siltumenerģijas piegādes dzīvojamā mājā.

61. Enerģētikas likuma 153. panta 1. un 6. punktā ne tikai nav noteikta nepasūtīta piegāde, bet tas attiecas uz sarežģītu “grupas situāciju”, proti, nekustamā īpašuma kopīpašumu. Šajā ziņā es atgādinu, ka tādas dzīvojamās mājas, uz kurām attiecas kopīpašuma statuss, kā pamatlietā aplūkojamās, ietver privātas daļas, kas ir ekskluzīvu īpašumtiesību objekts, un koplietošanas daļas, uz kurām attiecas piespiedu kopīpašuma kārtība un no kurām katram kopīpašniekam noteikti ir sava daļa. Šīs koplietošanas daļas principā ir neatdalāmas un paredzētas visu lietošanai un noderīgumam, un līdz ar to pakļautas pārvaldīšanai, kas organizēta, pamatojoties uz kopīpašnieku vairākuma pieņemtiem lēmumiem ( 42 ). Šāda kārtība ir nepieciešama, lai ļautu veikt efektīvu šo koplietošanas daļu apsaimniekošanu, proti, vienprātības noteikums to padarītu neīstenojamu.

62. Mājas siltumapgādes un karstā ūdens sistēma, konkrētāk, ir kopīpašuma koplietošanas daļa ( 43 ). Siltumapgāde un mājsaimniecības karstā ūdens piegāde dzīvojamajā mājā, tā kā tai tiek izmantota šī ēkas siltumsistēma, ir pakalpojums, kas tiek kolektīvi piedāvāts kopīpašniekiem, un līdz ar to ir jautājums, kurš attiecas uz visu dzīvokļu īpašnieku kopību. Centralizētas siltumapgādes “lūguma” pamatā loģiski ir pēdējās minētās lēmums ( 44 ).

63. Turklāt, kad šis lēmums ir pieņemts, ir arī loģiski, ka katram kopīpašniekam ir jāpiedalās to izmaksu segšanā, kas atbilst ēkas siltumsistēmas zudumiem un siltuma patēriņam citās dzīvojamās mājas koplietošanas daļās, proti, būdams šo daļu kopīpašnieks, viņš ir arī šī siltuma “patērētājs” ( 45 ). Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka viņš vēlas nodrošināt siltumu savā dzīvoklī ar saviem paša līdzekļiem, neizmantojot centrālo apkuri, ka viņš neizmanto šīs vietas vai ka viņš ir noņēmis radiatorus ( 46 ).

64. Tas pats attiecas uz īpašniekiem, kas iekļāvušies dzīvokļu īpašnieku kopībā pēc tam, kad ir pieņemts lēmums par dzīvojamās mājas pieslēgumu centralizētajai siltumapgādei. Ar principu, saskaņā ar kuru jauniem kopīpašniekiem ir saistoši dzīvokļu īpašnieku kopības pieņemtie lēmumi, tostarp par pieslēgumu centralizētajai siltumapgādei, tiecas nodrošināt kopīpašuma stabilitāti – pretējā gadījumā jebkurš lēmums tiktu apstrīdēts saistībā ar jebkuru īpašumtiesību nodošanu dzīvojamajā mājā. Turklāt personas, kas iegādājas dzīvokli, ir informētas par to, ka attiecīgajā dzīvojamajā mājā siltumapgāde tiek nodrošināta, izmantojot siltumtīklu, un ka atsevišķas izmaksas ir saistītas ar koplietošanas daļām, kuras tās iegādājas kopā ar šo dzīvokli ( 47 ). Vispārējie nosacījumi, kas piemērojami centralizētajai siltumapgādei, turklāt ir publiski zināmi ( 48 ).

65. Šajā saistībā no Direktīvas 2011/83 27. panta nevar secināt, kā to, šķiet, dara N. Dimitrova un M. Dimitrov, ka patērētājam vienmēr ir jāsniedz individuāla piekrišana katras preces un katra pakalpojuma piegādei un ka viņam individuāli ir jāizbeidz līgums, kurā paredzēta šāda piegāde. Es uzskatu, ka Direktīvai 2011/83 pretrunā nav tas, ka atsevišķās sarežģītās situācijās, kas ietver kādu patērētāju apvienības veidu un īpašumu vai pakalpojumu, kas tiem tiek sniegts kolektīvi, dažu no tiem sniegtā piekrišana rada saistības pārējiem ( 49 ), tostarp jaunajiem šīs apvienības locekļiem, atbilstoši nosacījumiem, kuri paredzēti dalībvalstu tiesībās. Šī direktīva vai Savienības tiesības kopumā vienkārši neregulē šos īpašos jautājumus.

66. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz otro un trešo jautājumu lietā C‑708/17 un uz visiem jautājumiem lietā C‑725/17 atbildēt, ka Direktīva 2011/83 ir jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kuru siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla, kopīpašniekiem ir jāpiedalās dzīvojamās mājas siltummaksas segšanā, lai arī viņi individuāli nav lūguši piegādāt centralizēto siltumapgādi un pat to neizmanto savā dzīvoklī.

3. Par direktīvām, kas attiecas uz energoefektivitāti (pirmais jautājums lietā C‑708/17)

67. Pirmais Rayonen sad Asenovgrad (Asenovgradas rajona tiesa) lietā C‑708/17 uzdotais jautājums attiecas uz metodi, kā starp tādu dzīvojamo māju kopīpašniekiem, kuras aprīkotas ar mājas siltumapgādes sistēmu, tiek sadalītas šajā dzīvojamā mājā patērētās siltumenerģijas izmaksas. Šī jautājuma formulējums attiecas uz Direktīvu 2006/32. Tomēr, ņemot vērā to, ka N. Dimitrova apstrīdētais parāds attiecas uz siltumenerģiju, kas piegādāta laikposmā no 2012. gada 1. novembra līdz 2015. gada 30. aprīlim ( 50 ), un šo direktīvu no 2014. gada 5. jūnija aizstāja ar Direktīvu 2012/27, ir jāatbild, ņemot vērā abas šīs direktīvas ( 51 ).

68. Kā tika norādīts šo secinājumu 40. punktā, Bulgārijas tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka izmaksas attiecībā uz siltumu no ēkas siltumsistēmas (jeb, atgādināšu, ēkas siltumsistēmas zudumi) tiek sadalītas starp kopīpašniekiem proporcionāli viņu dzīvokļa apsildāmajam tilpumam.

69. N. Dimitrova apgalvo, ka šis sadales noteikums neatbilst prasībām, kuras izriet no Direktīvas 2006/32 13. panta 2. punkta, kas aizvietots ar Direktīvas 2012/27 10. panta 1. punktu un VII pielikuma 1.1. punktu.

70. Šajā ziņā ar Direktīvas 2006/32 13. panta 2. punktu dalībvalstīm bija noteikta prasība nodrošināt, lai attiecīgā gadījumā galalietotājiem izrakstītie enerģijas rēķini it īpaši “balstās uz faktisko patēriņu”. Direktīvas 2012/27 10. panta 1. punktā un VII pielikuma 1.1. punktā ir atkārtota šī prasība, precizējot, ka tā dalībvalstīm ir jāīsteno vēlākais līdz 2014. gada 31. decembrim attiecībā uz visām nozarēm, uz kurām attiecas šī direktīva, ja tas ir tehniski iespējams un ekonomiski pamatoti ( 52 ).

71. N. Dimitrova ieskatā, Noteikumos par centralizēto siltumapgādi paredzēto izmaksu, kas saistītas ar siltumu no ēkas siltumsistēmas, sadales noteikuma sekas ir tādas, ka kopīpašniekiem rēķinā norādītā summa par šo siltumu nav atkarīga no siltumenerģijas daudzuma, ko potenciāli vai faktiski radījusi (vai drīzāk – zaudējusi) ēkas siltumsistēma viņu dzīvoklī – un ko tātad “faktiski patērējis” katrs kopīpašnieks ( 53 ). Rayonen sad Asenovgrad (Asenovgradas rajona tiesa) sliecas piekrist šim viedoklim.

72. Šī tiesa tātad būtībā Tiesai jautā, vai Direktīvas 2006/32 13. panta 2. punktam un Direktīvas 2012/27 10. panta 1. punktam un VII pielikuma 1.1. punktam ir pretrunā šāds sadales noteikums. Tā arī jautā, vai atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no tā, vai ir vai nav tehniski iespējams noteikt siltuma daudzumu, ko faktiski radījusi ēkas siltumsistēma katrā dzīvoklī.

73. Uz minēto jautājumu, manuprāt, ir jāatbild noliedzoši. Šajā ziņā man šķiet noderīgi vēlreiz atgādināt nosacījumus, ar kādiem ir ieviešama rēķinu izrakstīšana, pamatojoties uz faktisko patēriņu, un tehniskos risinājumus, kas ir tās pamatā attiecībā uz siltumapgādi un mājsaimniecības karstā ūdens piegādi kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kuru siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla (pirmkārt), pēc tam attiecībā uz situācijām, kurās šī rēķinu izrakstīšanas metode ir ieviesta, atgādināt šīs prasības apjomu (otrkārt).

74. Pirmkārt, kā es jau atgādināju, ar Direktīvas 2006/32 13. panta 2. punktu dalībvalstīm tika noteikta prasība nodrošināt, lai “attiecīgā gadījumā” galalietotājiem izrakstītie enerģijas rēķini balstās uz faktisko patēriņu. Savukārt Direktīvas 2012/27 10. panta 1. punktā un VII pielikuma 1.1. punktā ir norādīts, ka šāda rēķinu izrakstīšana ir īstenojama, “ja tas ir tehniski iespējams un ekonomiski pamatoti”. Šie nosacījumi, manuprāt, ir jāskata, ņemot vērā enerģijas patēriņa uzskaites noteikumus, kas minēti Direktīvas 2006/32 13. panta 1. punktā un Direktīvas 2012/27 9. pantā.

75. Šajā ziņā Direktīvas 2006/32 13. panta 1. punktā un Direktīvas 2012/27 9. panta 1. punktā gandrīz identiskā formulējumā ir noteikts, ka individuālos skaitītājus, kas ļauj veikt enerģijas galalietotāju faktiskā patēriņa uzskaiti, uzstāda tie paši. Prasības līmenis šajā jomā mainās atkarībā no attiecīgās ēkas veida: to uzstādīšana ir obligāta jaunajās ēkās un ēkās, kurās veic nozīmīgu atjaunošanu, savukārt esošajās ēkās attiecībā uz šo uzstādīšanu pastāv nosacījums, ka tā ir tehniski iespējama, izmaksu ziņā lietderīga un samērīga attiecībā uz iespējamo enerģijas ietaupījumu ( 54 ).

76. Direktīvas 2012/27 9. panta 3. punktā Savienības likumdevējs ir paskaidrojis ( 55 ), kādā veidā šis pasākums ir ieviešams attiecībā uz apkures, dzesēšanas un mājsaimniecības karstā ūdens patēriņu it īpaši kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kuru siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla.

77. Šajā tiesību normā tādējādi ir precizēts, ka šādās dzīvojamajās mājās pirmām kārtām siltuma vai karstā ūdens skaitītājs ir jāuzstāda pie siltuma sadalītāja vai piegādes punktā ( 56 ). Otrām kārtām dalībvalstīm ir jānodrošina, lai vēlākais līdz 2016. gada 31. decembrim tiktu uzstādīti individuāli patēriņa skaitītāji, kas uzskaita siltumenerģijas vai dzesēšanas enerģijas, vai karstā ūdens patēriņu katrā vienībā, “ja tas ir tehniski iespējams un rentabli”. Pretējā gadījumā ir jāizmanto siltummaksas sadalītāji ( 57 ) siltuma patēriņa uzskaitei katrā radiatorā, “ja vien attiecīgā dalībvalsts nepierāda, ka šādu siltummaksas sadalītāju uzstādīšana nebūtu rentabla” ( 58 ). Šajā pēdējā gadījumā var apsvērt alternatīvas rentablas metodes siltuma patēriņa uzskaitei.

78. No tā izriet, ka attiecībā uz apkuri kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kuru siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla, Direktīvas 2006/32 13. panta 2. punktā un Direktīvas 2012/27 10. panta 1. punktā minētā rēķinu izrakstīšana, pamatojoties uz faktisko patēriņu, ir jāievieš iedzīvotājiem, kuru rīcībā ir instrumenti, kas ļauj noteikt šo patēriņu saskaņā ar nosacījumiem, kuri paredzēti Direktīvas 2006/32 13. panta 1. punktā un Direktīvas 2012/27 9. panta 1. un 3. punktā. Šīs rēķinu izrakstīšanas metodes pamatā ir individuālo siltummērītāju uzskaite vai, ja tādu nav, privātajās daļās izvietoto siltummaksas sadalītāju rādījumi ( 59 ).

79. Šajā gadījumā nav strīda par to, ka šādi instrumenti bija uzstādīti N. Dimitrova un M. Dimitrov dzīvokļos ( 60 ). Līdz ar to viņiem ir jābūt iespējai saņemt rēķinu, kas pamatots ar viņu faktisko siltumenerģijas patēriņu ( 61 ).

80. Tādējādi, otrkārt, es uzskatu, ka ne Direktīvas 2006/32 13. panta 2. punktā, ne Direktīvas 2012/27 10. panta 1. punktā nav noteikts, ka tad, ja ir paredzēta šī rēķinu izrakstīšanas metode, galalietotāju siltumenerģijas rēķins ir atkarīgs vienīgi no faktiskā patēriņa.

81. Pretēji tam, ko apgalvo N. Dimitrova, ar šīm normām netiek noteikts princips, saskaņā ar kuru katram enerģijas galalietotājam būtu jāmaksā tikai par to, ko viņš ir faktiski patērējis. To formulējumā ir vienīgi norādīts, ka rēķiniem ir jābūt izrakstītiem, “balstoties uz” faktisko patēriņu. Šī prasība, pēc manām domām, ir jāskata, ņemot vērā šo direktīvu mērķus un šo normu izcelsmi.

82. Šajā ziņā es atgādinu, ka Direktīvas 2006/32 un Direktīvas 2012/27 mērķis ir tostarp uzlabot energoefektivitāti Savienībā, it īpaši galapatēriņa līmenī ( 62 ). Tās saskan ar diviem Padomes ieteikumiem ( 63 ) un ar pirmo direktīvu ( 64 ), ar ko attiecībā uz siltumapgādes, dzesēšanas un mājsaimniecības karstā ūdens izmaksu sadali kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kas aprīkotas ar kopēju sistēmu, tiecās veicināt tādas sadales noteikumu izmantošanu, kas ņem vērā katra iedzīvotāja faktisko patēriņu. Iedibinātā korelācija starp faktisko individuālo patēriņu un izrakstīto rēķinu prasa katram rīkoties enerģētiski efektīvi ( 65 ), lai samazinātu pirmo un tādā pašā mērā samazinātu otro.

83. Rēķinu izrakstīšana, pamatojoties uz faktisko patēriņu, kā tā paredzēta Direktīvas 2006/32 13. panta 2. punktā un Direktīvas 2012/27 10. panta 1. punktā, tātad nav pašmērķis: šīs rēķinu izrakstīšanas metodes mērķis ir mudināt kopīpašumā esošo dzīvojamo māju iedzīvotājus rīkoties enerģētiski efektīvi, lai panāktu enerģijas ietaupījumus galapatēriņa līmenī. Šāds mērķis nosaka, ka daļa galalietotāju siltumenerģijas rēķina ir atkarīga no to faktiskā patēriņa; šī daļa atbilst tam, kā viņi izmanto radiatorus savā dzīvoklī, proti, viņu individuālajai rīcībai ( 66 ).

84. Turpretī tas, ka visa dzīvojamajā mājā patērētā siltumenerģija tiktu sadalīta starp tās dažādajiem kopīpašniekiem saskaņā ar viņu dzīvokļos esošo individuālo skaitītāju vai [siltummaksas] sadalītāju sniegtajiem datiem, pārsniegtu to, ko prasa izvirzītais enerģijas ietaupījuma mērķis. It īpaši šāds sadales noteikums būtu netaisnīgs un tāds, kas var apdraudēt šī mērķa sasniegšanu ilgtermiņā.

85. Pirmkārt, kā uzsvēra Toplofikatsia Sofia, EVN, Lietuvas valdība un Komisija, dažādie dzīvokļi kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās nav neatkarīgi siltuma ziņā. Zināmā mērā siltums plūst caur blakus esošu dzīvokļu starpsienām, no telpām ar visaugstāko temperatūru uz tām, kurās temperatūra ir zemāka, un tādējādi katra individuālo patēriņu ietekmē pārējo rīcība attiecībā uz siltumu ( 67 ). Vienīgi uz individuālo patēriņu balstīta apkures izdevumu sadale tādējādi būtu tāda, kas varētu mudināt atsevišķus iedzīvotājus, kuru dzīvokļi, piemēram, atrodas dzīvojamās mājas vidū, izslēgt savus radiatorus uz visu apkures sezonu un būt atkarīgiem vienīgi no siltuma, kurš plūst no kaimiņiem, kas savukārt tiem izraisītu papildu izmaksas.

86. Turklāt individuālais patēriņš dzīvokļos ir atkarīgs no to atrašanās vietas ēkā. Šajā ziņā daži dzīvokļi dabiski var būt aukstāki un tiem var būt nepieciešams vairāk siltuma, lai sasniegtu kādu konkrētu temperatūru, nekā citiem tāda paša tilpuma dzīvokļiem, kas saistīts ar to nelabvēlīgo atrašanās vietu, piemēram, dzīvokļi, kas atrodas pēdējā stāvā, pirmajā stāvā, virs autostāvvietas, ieejas halles vai citām neapsildītām telpām, ēkas stūrī vai arī ziemeļu pusē. Tādējādi būtu netaisnīgi dalīt kopīpašumā esošā dzīvojamajā mājā patērēto siltumenerģiju, ņemot vērā vienīgi individuālo patēriņu.

87. Otrkārt, ja noteiktu, ka viss enerģijas rēķins ir atkarīgs no individuālā patēriņa, tas varētu apgrūtināt tādu pasākumu pieņemšanu, kuri ļauj uzlabot ēkas vispārējo energoefektivitāti, kā, piemēram, lielu remontdarbu, un tādējādi panākt būtiskus enerģijas ietaupījumus ilgtermiņā. Šādiem pasākumiem, vispārīgi raugoties, ir nepieciešams kopīpašnieku sapulces pieņemts lēmums. Veids, kādā siltumapgādes izmaksas tiek sadalītas starp tiem, ir tieša ietekme uz to, ka katrs ir mudināts pieņemt šādu lēmumu un segt šo darbu izmaksas. Sadale, kuras pamatā būtu vienīgi faktiskais patēriņš vai kuras pamatā pārāk lielā mērā būtu individuālais patēriņš, mudinātu tos iedzīvotājus, kuri attiecībā uz enerģijas patēriņu atrodas labvēlīgākā situācijā – piemēram, tie, kuru dzīvoklis atrodas ideālā vietā dzīvojamās mājas vidū, ir tāds, kas saņem siltumu no blakus esošajiem dzīvokļiem un kam ir nelieli ārēji siltuma zudumi, – neiesaistīties šādos pasākumos atšķirībā no īpašniekiem, kuru dzīvokļi nav tik efektīvi enerģētiskajā ziņā un kuri var palikt mazākumā ( 68 ).

88. Kā uzsver Komisija, EVN un Toplofikatsia Sofia, tādējādi dalībvalstīs ir ierasts, ka kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kuru siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla vai kolektīva tīkla, rēķinā par siltumu ir iekļauta mainīgā daļa, kas ir atkarīga no aprēķinātā faktiskā patēriņa vai rādījumiem no siltummaksas sadalītājiem privātajās daļās, un fiksētā daļa, kas noteikta katram kopīpašniekam saskaņā ar kritērijiem, kuri nav atkarīgi no šiem datiem. Šī fiksētā daļa atspoguļo to, ka daļa no dzīvojamajā mājā izmantotās apkures nav atkarīga no katra tās iemītnieka individuālās rīcības. Tas attiecas ne tikai uz iepriekš minēto siltuma pārvadi, bet arī uz siltumu no ēkas siltumsistēmas, kas ir izskatāmo lietu pamatā (vai arī siltumu, ko izmanto koplietošanas daļās).

89. Šajā kontekstā Direktīvas 2012/27 9. panta 3. punkta trešajā daļā ir paredzēts, ka šīs kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās dalībvalstis var ieviest pārredzamus noteikumus par to, kā sadala izmaksas par siltuma vai karstā ūdens patēriņu šādās ēkās, lai nodrošinātu individuālā patēriņa uzskaites pārredzamību un precizitāti. Šajā normā arī precizēts, ka attiecīgos gadījumos šādos noteikumos iekļauj pamatnostādnes par to, kā sadalīt maksu par siltumu un/vai karsto ūdeni, kas izmantots šādām vajadzībām: (a) mājsaimniecības karstais ūdens; (b) siltuma starojumam no ēkas konstrukcijām, un siltumam, kas vajadzīgs koplietošanas telpu apsildei (ja kāpņutelpas un koridori ir aprīkoti ar radiatoriem), un (c) dzīvokļu apsildei.

90. Kā izriet no šīs normas, šādu sadales noteikumu ieviešana ir fakultatīva ( 69 ). Dalībvalstīm tādējādi ir brīvība paredzēt šādus noteikumus vai arī atstāt lēmumu par fiksētās daļas un mainīgās daļas līmeni katras kopīpašnieku līgumu slēgšanas brīvības ziņā, vai arī pieņemt vispārēju regulējumu, atstājot šiem pēdējiem mainīguma iespējas.

91. Turklāt attiecībā uz šo iespējamo noteikumu saturu, kā uzsvēra EVN, Toplofikatsia Sofia un Lietuvas valdība, Direktīvas 2012/27 9. panta 3. punktā katrai dalībvalstij ir atstāta izvēle, ja vien pieņemtie noteikumi ir “pārredzami”. Dalībvalstīm līdz ar to ir plaša rīcības brīvība. Tādējādi Bulgārija pieņēma sadali, kas balstās uz sadalījumu starp patēriņu privātajās daļās, ko aprēķina, izmantojot skaitītājus vai sadalītājus, un fiksētu daļu, kurā ir nošķirts siltums koplietošanas daļās un siltums no ēkas siltumsistēmas, sadalīts atkarībā no katra dzīvokļa apsildāmā tilpuma. Turpretī lielākā daļa dalībvalstu izvēlējās metodi, saskaņā ar kuru noteikts dzīvojamās mājas kopējā patēriņa procents (piemēram, 30 %) tiek sadalīts starp kopīpašniekiem atkarībā no tāda kritērija kā katra dzīvokļa tilpums vai platība (nenošķirot siltumu koplietošanas daļās un siltumu no ēkas siltumsistēmas), savukārt atlikusī procentuālā daļa paliek atkarīga no skaitītāju vai sadalītāju rādījumiem. Šīs dažādās metodes, manā ieskatā, ir saderīgas ar Direktīvu 2006/32 un Direktīvu 2012/27 ( 70 ).

92. Visbeidzot pretēji tam, ko, šķiet, domā N. Dimitrova ( 71 ), rēķinu izrakstīšana, pamatojoties uz faktisko patēriņu, nekādi nenozīmē, ka dalībvalstu izvēlētie kritēriji, kā sadalīt siltumenerģijas rēķinā fiksēto daļu – šajā gadījumā izmaksas, kas attiecas uz siltumu no ēkas siltumsistēmas, – visprecīzāk atspoguļo faktisko patēriņu. Attiecībā uz rēķina daļu, kas nav atkarīga no privātajās daļās izvietoto instrumentu rādījumiem, dalībvalstīm, manuprāt, ir brīvība to sadalīt saskaņā ar kritēriju, kas tām šķiet piemērots, piemēram, katras telpas izmantojamo platību (m2) vai apsildāmo tilpumu (m3). Citiem vārdiem, Bulgārijas likumdevējam nebija noteikti jāizvēlas kritērijs, kas atspoguļo siltumu, kurš ir ievadīts no ēkas siltumsistēmas katrā dzīvoklī – pat pieņemot, ka to tehniski var izmērīt ( 72 ).

93. Tādējādi, lai sasniegtu mērķi, kas izvirzīts ar rēķinu izrakstīšanas, pamatojoties uz faktisko patēriņu, noteikumu, kā tas paredzēts Direktīvas 2006/32 13. panta 2. punktā un Direktīvas 2012/27 10. panta 1. punktā, manuprāt, ir nepieciešams, lai mainīgā daļa būtu būtiska. Tas ir svarīgi, lai pamudinātu attīstīt efektīvu rīcību attiecībā uz enerģiju.

94. Rezumējot es uzskatu, ka ar šīm normām dalībvalstīm tiek noteikts pienākums nodrošināt, lai daļa rēķina būtu atkarīga no faktiskā patēriņa un lai šī daļa būtu pietiekama tādu rīcības izmaiņu radīšanai, kuras tiecas sasniegt ar šīm normām ( 73 ).

95. No iepriekš minētajiem apsvērumiem, manā ieskatā, izriet, ka ar noteikumiem, kas paredzēti Enerģētikas likumā un Noteikumos par centralizēto siltumapgādi, tiek ievērotas ar Direktīvu 2006/32 un Direktīvu 2012/27 paredzētās prasības uzskaites un enerģijas rēķinu izrakstīšanas jomā. Pirmkārt, kā uzsver EVN un Toplofikatsia Sofia, Enerģētikas likumā ir paredzēts, ka tiek uzstādīti siltumenerģijas skaitītāji katras ēkas lietotāju apakšstacijas līmenī, individuāli skaitītāji vai siltummaksas sadalītāji katrā dzīvoklī attiecībā uz apkuri un skaitītāji attiecībā uz mājsaimniecības karsto ūdeni ( 74 ). Rēķinos ir ietverta mainīgā daļa, kas atbilst patēriņam privātajās daļās, kura balstās uz katra kopīpašnieka faktisko patēriņu, ko nosaka šie individuālie skaitītāji vai kas tiek novērtēts, izmantojot siltummaksas sadalītājus, un šī mainīgā daļa parasti ir būtiska ( 75 ). Otrkārt, Bulgārijas likumdevējs ir paredzējis sadales noteikumus, kas atbilst pārredzamības prasībai, kura minēta Direktīvas 2012/27 9. panta 3. punktā: tajos ir skaidri definēts veids, kā tiek noteikta dzīvojamajā mājā patērētā enerģija, un kritēriji, saskaņā ar kuriem attiecīgās izmaksas tiek sadalītas starp kopīpašniekiem.

96. Līdz ar to es iesaku Tiesai uz pirmo jautājumu lietā C‑708/17 atbildēt, ka Direktīvas 2006/32 13. panta 2. punkts, kā arī Direktīvas 2012/27 10. panta 1. punkts un VII pielikuma 1.1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā nav tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru paredz, ka kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kuru siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla, daļa no dzīvojamajā mājā izmantotā siltuma izmaksām, kas atbilst siltumam no ēkas siltumapgādes un karstā sistēmas, tiek sadalīta starp kopīpašniekiem atbilstoši to dzīvokļa apsildāmajam tilpumam un neatkarīgi no tā, kāds šī siltuma daudzums tiek faktiski ievadīts katrā dzīvoklī.

VI. Secinājumi

97. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Rayonen sad Asenovgrad (Asenovgradas rajona tiesa, Bulgārija) lietā C‑708/17 un Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) lietā C‑725/17 uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka tai pretrunā nav valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kuru siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla, kopīpašniekiem ir jāpiedalās dzīvojamās mājas siltummaksas segšanā, lai arī viņi individuāli nav lūguši piegādāt centralizēto siltumapgādi un pat to neizmanto savā dzīvoklī. 2) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/32/ES (2006. gada 5. aprīlis) par enerģijas galapatēriņa efektivitāti un energoefektivitātes pakalpojumiem un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 93/76/EEK, 13. panta 2. punkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/27/ES (2012. gada 25. oktobris) par energoefektivitāti, ar ko groza Direktīvas 2009/125/EK un 2010/30/ES un atceļ Direktīvas 2004/8/EK un 2006/32/EK, 10. panta 1. punkts un VII pielikuma 1.1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā nav tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru paredz, ka kopīpašumā esošajās dzīvojamajās mājās, kuru siltumapgāde tiek nodrošināta no siltumtīkla, daļa no dzīvojamajā mājā izmantotā siltuma izmaksām, kas atbilst siltumam no ēkas siltumapgādes un karstā sistēmas, tiek sadalīta starp kopīpašniekiem atbilstoši to dzīvokļa apsildāmajam tilpumam un neatkarīgi no tā, kāds šī siltuma daudzums tiek faktiski ievadīts katrā dzīvoklī.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām, ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.).

( 3 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2006. gada 5. aprīlis) par enerģijas galapatēriņa efektivitāti un energoefektivitātes pakalpojumiem, ar ko atceļ Padomes Direktīvu 93/76/EEK (OV 2006, L 114, 64. lpp.).

( 4 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2012. gada 25. oktobris) par energoefektivitāti, ar ko groza Direktīvas 2009/125/EK un 2010/30/ES un atceļ Direktīvas 2004/8/EK un 2006/32/EK (OV 2012, L 315, 1. lpp.).

( 5 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV 2005, L 149, 22. lpp.).

( 6 ) Neskaitot izņēmumus, kuriem nav nozīmes šajās lietās. Skat. Direktīvas 2012/27 27. panta 1. punktu un 28. panta 1. punktu.

( 7 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2002. gada 16. decembris) par ēku energoefektivitāti (OV 2003, L 1, 65. lpp.).

( 8 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu (OV 2009, L 211, 55. lpp.).

( 9 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu (OV 2009, L 211, 94. lpp.).

( 10 ) 2003. gada 9. decembraDV Nr. 107.

( 11 ) Proti, siltumenerģijas piegādes cauruļu un ierīču kopums, tostarp apkures pievadi, kas šķērso katru dzīvokli.

( 12 ) Šajos secinājumos jēdzieni “siltumenerģija” un “siltums” būs sinonīmi, tāpat kā jēdzieni “centralizētās siltumapgādes tīkls” un “siltumtīkls”.

( 13 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, 20. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi es uzskatu, ka šis jautājums ir jāskata kopā ar jautājumiem, kas attiecas uz Direktīvu 2011/83 (skat. šo secinājumu 36. zemsvītras piezīmi).

( 14 ) Prasības, kas minētas it īpaši Tiesas Reglamenta 94. pantā.

( 15 ) Kā tas paredzēts Direktīvas 2011/83 25. apsvērumā, centralizētā siltumapgāde nozīmē siltuma piegādi, tostarp tvaika vai karsta ūdens veidā, no centrāla ražošanas avota, izmantojot pārvades un sadales sistēmu, veicot piegādi vienlaikus vairākām ēkām apsildes vajadzībām.

( 16 ) Direktīvas 2012/27 2. panta 20. punkta izpratnē.

( 17 ) Šajā apakšstacijā ietilpst sadalītājs, kurā notiek enerģijas pārvade starp siltumtīklu un dzīvojamās mājas iekšējo sadales tīklu (skat. Enerģētikas likuma 135. panta 1. punktu). Tā atbilst punktam, kurā sadales uzņēmumi piegādā enerģiju, un tā ir aprīkota ar skaitītāju, kas ļauj izmērīt dzīvojamajai mājai piegādātā siltuma daudzumu. Tomēr no iesniedzējtiesas nolēmuma lietā C‑725/17 izriet, ka šajā lietā aplūkojamā dzīvojamā māja ir augsta, aprīkota ar diviem sadales lokiem, no kuriem katram ir sava lietotāju apakšstacija.

( 18 ) Skat. Enerģētikas likuma 153. panta 1. punktu.

( 19 ) Skat. Enerģētikas likuma 140.a pantu un 142. panta 2. punktu.

( 20 ) Skat. Noteikumu par centralizēto siltumapgādi paredzētās metodoloģijas 6.1.3. punktu.

( 21 ) Nav strīda, ka lieta C‑708/17 attiecas vienīgi uz siltumenerģiju no ēkas siltumsistēmas. Šajā ziņā N. Dimitrova pārstāvis tiesas sēdē norādīja, ka aplūkojamais dzīvoklis šobrīd netiek apdzīvots un ka dzīvojamās mājas koplietošanas daļas netiek apsildītas. Iesniedzējtiesas nolēmums balstās arī uz premisu, saskaņā ar kuru N. Dimitrova esot noņēmusi sava dzīvokļa radiatorus. Tomēr viņas pārstāvis norādīja, ka tie ir savā vietā un ir izmantojami. Katrā ziņā, manā ieskatā, šī detaļa neietekmē lūgto interpretāciju. Neskaidrāka ir situācija attiecībā uz M. Dimitrov. Iesniedzējtiesas nolēmumā lietā C‑725/17 ir norādīts, ka viņš savā dzīvoklī apkuri neizmanto, bet par zināmu siltuma daudzumu šajā ziņā viņam ir izrakstīts rēķins. Šajā nolēmumā ir minēti arī izdevumi, kas saistīti ar siltumu no ēkas siltumsistēmas. Visbeidzot tajā ir minēti radiatori dzīvojamās mājas koplietošanas daļās, lai arī septītais jautājums šajā lietā balstās uz pieņēmumu, ka to nav.

( 22 ) Enerģētikas likuma 133. panta 2. punkts.

( 23 ) Enerģētikas likuma 149.a un 149.b pants. Šajās normās ir paredzēts, ka par siltumenerģijas iepirkumu, kuru veikt izlemj kopīpašnieki, tiek noslēgts rakstveida līgums ar piegādātāju, kurš, kā es to saprotu, ir vai nu pats siltumenerģijas sadales uzņēmums, kā tas, šķiet, ir pamatlietās (EVN attiecībā uz Plovdivu un Toplofikatsia Sofia attiecībā uz Sofiju), vai nu trešā sabiedrība, kura pati ir noslēgusi līgumu ar šo sadales uzņēmumu par iegādātās enerģijas piegādi.

( 24 ) Enerģētikas likuma 150. pants. Šos vispārējos nosacījumus nosaka sadales uzņēmumi, tos apstiprina administratīva komisija, un tie ir jāpublicē vismaz vienā valsts laikrakstā un vienā vietējā laikrakstā.

( 25 ) Vai pat izmantojot radikālāku risinājumu, kas ir radiatoru noņemšana.

( 26 ) Enerģētikas likuma 153. panta 2. un 3. punkts.

( 27 ) Kā es to saprotu, tas ir otrā, trešā un astotā prejudiciālā jautājuma lietā C‑725/17 priekšmets.

( 28 ) Attiecībā uz šo jautājumu skat. arī ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:86, 43. punkts).

( 29 ) Skat. šo secinājumu 46. punktu. Šajā ziņā es norādu, ka Savienības likumdevējs nesenajā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2018/2002 (2018. gada 11. decembris), ar ko groza [Direktīvu 2012/27] (OV 2018, L 328, 210. lpp.), kas vēl nav piemērojama, ir nošķīris “galalietotājus” un “galaizmantotājus”. “Galaizmantotāji” saskaņā ar jauno 10.a pantu, kas ir ieviests ar Direktīvu 2018/2002, ir it īpaši fiziskas vai juridiskas personas, kuras izmanto atsevišķu ēku vai daudzdzīvokļu vai daudzfunkcionālas ēkas vienību, kam siltumapgādi, aukstumapgādi vai mājsaimniecības karsto ūdeni nodrošina no centrāla avota, un kurām nav tieša vai individuāla līguma ar energopiegādātāju. Turpretī “galalietotāji” ir personas, kas ir tieši saistītas ar piegādātāju.

( 30 ) Lai arī, kā uzsver Lietuvas valdība, tas nebūt nav droši, ņemot vērā pamatlietu faktu norises laikposmus.

( 31 ) Šajā nozīmē skat. arī Direktīvas 2011/83 14. apsvērumu. Tāpat Direktīvas 2005/29 3. panta 2. punktā ir noteikts, ka šī pēdējā direktīva neskar līgumtiesības un jo īpaši noteikumus par līguma spēkā esamību, tā veidošanu vai sekām.

( 32 ) Tiesa, Enerģētikas likuma 153. panta 1. un 6. punkts, patiesību sakot, nav līgumtiesību “vispārējie noteikumi” tādā nozīmē kā vispārējas tiesību normas, kas piemērojamas visiem līgumu veidiem. Šis iebildums, man šķiet, ir pamatā pirmajam prejudiciālajam jautājumam lietā C‑725/17. Tomēr Direktīvas 2011/83 3. panta 5. punktā paredzētās izslēgšanas nolūkos noteikuma vispārējais vai īpašais raksturs nav tik būtisks kā tā priekšmets: ja ar valsts tiesību normu tiek risināts jautājums, kas pēc būtības attiecas uz līgumtiesībām (sagatavošanu, spēkā esamību, cēloni, priekšmetu u.c.), tas principā neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

( 33 ) Šajā ziņā es atgādinu, ka priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par patērētāju tiesībām (COM(2008) 0614, galīgā redakcija) Komisija bija paredzējusi patērētāju līgumtiesību pilnīgu saskaņošanu. Savienības likumdevējs galu galā veica būtiski ierobežotāku saskaņošanu, kas vērsta uz atsevišķiem īpašiem līgumiem un specifiskiem jautājumiem: vispārējas informēšanas prasības ieviešanu, informēšanas prasību un atteikuma tiesību distances līgumu un ārpus uzņēmuma telpām noslēgtu līgumu jomā pārstrādi un saskaņošanu u.c.

( 34 ) Šo interpretāciju neliek apšaubīt tiesību normas, uz kurām atsaucas Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) savā iesniedzējtiesas nolēmumā. Šajā ziņā Direktīvas 2011/83 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā nav risināts līgumisko attiecību izbeigšanas jautājums, bet vienīgi prasība tirgotājam sniegt patērētājam informāciju par valsts tiesībās paredzētajiem līguma izbeigšanas nosacījumiem. Tāpat ar Direktīvas 2011/83 7. panta 1. punktu un 8. panta 1. punktu papildus tam, ka tie piemērojami attiecīgi ārpus uzņēmuma telpām noslēgtiem līgumiem un distances līgumiem un tātad nevis līgumiem par centralizētu siltumapgādi, tiek regulēts vienīgi veids, kādā ir jābūt sniegtai šai informācijai.

( 35 ) Kā dēļ ir izdarīts precizējums, kurš minēts Direktīvas 2011/83 3. panta 5. punktā un saskaņā ar kuru šī direktīva neskar valstu vispārējās līgumtiesības, “ciktāl” vispārējo līgumtiesību aspekti šajā direktīvā nav reglamentēti.

( 36 ) Manuprāt, tādējādi nav atsevišķi jāizsakās par Direktīvu 2005/29, kā to lūdz Rayonen sad Asenovgrad (Asenovgradas rajona tiesa) trešajā jautājumā. Man šķiet, ka tas ir uzdots nolūkā piemērot tiesiskās aizsardzības līdzekli (remedy), kas paredzēts Direktīvas 2011/83 27. pantā.

( 37 ) Direktīvas 2011/83 27. pants ir ticis transponēts analoģiskā formulējumā Zakon za zashtita na potrebitelite (Likums par patērētāju aizsardzību) (DV Nr. 99, 2005. gada 9. decembris) 62. pantā.

( 38 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (1997. gada 20. maijs) par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV 1997, L 144, 19. lpp.). Bija runa par šīs direktīvas 9. pantu.

( 39 ) Turklāt, kā tika norādīts šo secinājumu 48. punktā, šajā pantā patērētājam ir noteikts līgumu tiesiskās aizsardzības līdzeklis (remedy).

( 40 ) Skat. Enerģētikas likuma 133. panta 1. punktu.

( 41 ) Protams, tas liek uzdot neizteiktu jautājumu par to, vai nepasūtītas piegādes aizliegums, kā tas paredzēts Direktīvas 2011/83 27. pantā, ir attiecināms uz valstu likumdevējiem, proti, vai tiem varētu būt pienākums neradīt tirgotājiem situāciju, kurā tiem vajadzētu uzspiest patērētājiem šādas piegādes. Tādējādi šajā lietā nav nepieciešams padziļināt šo jautājumu.

( 42 ) No nekustamā īpašuma izrietošās tiesiskās attiecības Bulgārijā regulē Zakon za sobstvennostta (Likums par īpašumu). Zakon za upravlenie na etazhnata sobstvenost (Likums par dzīvokļu kopīpašumu pārvaldīšanu) ir noteiktas arī īpašnieku, lietotāju un iedzīvotāju attiecīgās tiesības un pienākumi saistībā ar kopīpašuma pārvaldīšanu. Tā 10. pantā ir noteikts, ka pārvaldes struktūras ir kopsapulce un valde.

( 43 ) Enerģētikas likuma 140. panta 3. punkts. Tāds pats noteikums ir minēts Likumā par īpašumu un Likumā par dzīvokļu kopīpašumu pārvaldīšanu.

( 44 ) Tas pats attiecas uz visiem pakalpojumu sniedzējiem saistībā ar koplietošanas daļām. Tādējādi varam domāt par pakalpojumu sniedzēju, kam uzdoti mājas siltumapgādes sistēmas remontdarbi vai apkope, par dārznieku, kam jārūpējas par kopīgo teritoriju u.c. Šajā jomā ir ierasts, ka katram kopīpašniekam ir jāizmanto dzīvokļu īpašnieku kopības izraudzītu pakalpojumu sniedzēju pakalpojumi un jāsedz daļa no kolektīvajām izmaksām, kas attiecas uz šiem pakalpojumiem. Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:86, 43. punkts).

( 45 ) Es atzīmēju, ka gan Konstitutsionen sad (Konstitucionālā tiesa, Bulgārija) ar 2010. gada 22. aprīļa spriedumu Nr. 5 2009. gada konstitucionālajā lietā Nr. 15, gan Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa, Bulgārija) savā 2017. gada 25. maija interpretācijas spriedumā Nr. 2/2016, pamatojoties uz līdzīgiem iemesliem, lēma, ka nav pretrunas starp Enerģētikas likuma 153. panta 1. un 6. punktu un Likuma par patērētāju aizsardzību 62. pantu, ar kuru ir aizliegtas nepasūtītas piegādes.

( 46 ) Turklāt šī siltuma daļa iekļūst viņa dzīvoklī. Skat. šo secinājumu 85. punktu.

( 47 ) Šajā ziņā skat. Konstitutsionen sad (Konstitucionālā tiesa) 2010. gada 22. aprīļa spriedumu Nr. 5.

( 48 ) Skat. šo secinājumu 24. zemsvītras piezīmi. Turklāt, kā norādīja Komisija tiesas sēdē, kopīpašniekam zināmos apstākļos ir iespējams lūgt kopsapulcei pārskatīt jautājumu par dzīvojamās mājas pieslēgumu centralizētās siltumapgādes tīklam un apstrīdēt tiesā šīs kopsapulces iespējamo lēmumu.

( 49 ) Saistībā ar šo jautājumu nav būtiski, vai grupa tās kopumā (šajā gadījumā dzīvokļu īpašnieku kopība) vai katra no personām, kas to veido, (katrs kopīpašnieks) ir pasūtītās preces vai pakalpojuma “patērētājs” Direktīvas 2011/83 izpratnē.

( 50 ) Tāpat arī lietā C‑725/17 apstrīdētais parāds attiecas uz siltumu, kas piegādāts laikposmā no 2014. gada 1. maija līdz 2016. gada 30. aprīlim. Lai arī Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) nav uzdevusi jautājumu Tiesai par direktīvu energoefektivitātes jomā interpretāciju, Tiesas atbilde par šo problemātiku var būt noderīga, lai izskatītu arī šo lietu.

( 51 ) Skat. šo secinājumu 9. punktu. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru jauns Savienības tiesību noteikums, ja nav noteikti izņēmumi, ir nekavējoties piemērojams tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā (skat. it īpaši spriedumu, 2010. gada 10. jūnijs, Bruno u.c. (C‑395/08 un C‑396/08, EU:C:2010:329, 53. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra)). Līdz ar to Direktīva 2006/32 un Direktīva 2012/27 abas ir ratione temporis piemērojamas pamatlietās: pirmā attiecībā uz siltumenerģiju, kas patērēta līdz 2014. gada 5. jūnijam, otrā attiecībā uz siltumenerģiju, kas patērēta pēc minētā datuma.

( 52 ) Direktīvas 2012/27 10. panta 1. punktā ir precizēts, ka šī tiesību norma netiek piemērota galalietotājiem, kuriem ir Direktīvā 2009/72 un Direktīvā 2009/73, kas attiecas attiecīgi uz elektrību un dabasgāzi, minētie viedie skaitītāji. Šis precizējums tātad neattiecas uz siltuma piegādi.

( 53 ) N. Dimitrova apgalvo, ka esot iespējams precīzi novērtēt siltumu no ēkas siltumsistēmas katrā dzīvoklī, katrā gadījumā atsevišķi nosakot, vai šīs sistēmas pievadi faktiski šķērso attiecīgo dzīvokli, un vajadzības gadījumā izmantojot šo dzīvokli šķērsojošo cauruļu tehniskos raksturlielumus, it īpaši to izolāciju (kas var liegt jebkādu siltuma pārvadi) un sildošo virsmu (jo lielāka ir caurules virsma, ņemot vērā tostarp tās diametru, jo lielāks ir izdalītais siltums).

( 54 ) Nodoms ir ņemt vērā esošo ēku stāvokli un ieviest izmaksu/efektivitātes attiecību. Ir runa par to, lai novērtētu, vai to izmaiņu izmaksas, kas būs jāveic iekārtām esošajās, it īpaši vecajās, ēkās, lai ieviestu patēriņa individuālu uzskaiti, ir samērīgas ar enerģijas ietaupījumu, kuru iespējams gūt šī pasākuma rezultātā. Skat. Direktīvas 2012/27 30. apsvērumu, kā arī Robinson, S. un Vogt, G., Guidelines on good practice in cost-effective cost allocation and billing of individual consumption of heating, cooling and domestic hot water in multi-apartment and multi-purpose buildings, Support for the implementation of Articles 9-11 of Directive 2012/27/EU on energy efficiency with respect to thermal energy supplied from collective systems, Empirica GmbH, Bonna, 2016. gada decembris.

( 55 ) Skat. Direktīvas 2012/27 32. un 33. apsvērumu.

( 56 ) Tas ir apakšstacijas līmenī (skat. šo secinājumu 17. zemsvītras piezīmi).

( 57 ) Atšķirībā no siltumenerģijas skaitītāja siltummaksas sadalītājs neuzskaita dzīvoklī faktiski piegādātās siltumenerģijas daudzumu, bet sniedz vienīgi tās atsauces daudzumu, integrējot laikā temperatūras starpību starp punktu uz siltumu izdalošā radiatora, uz kura tas ir uzstādīts, virsmas un telpā valdošo temperatūru.

( 58 ) Kā es jau norādīju, šo pieejamības un rentabilitātes nosacījumu nolūks ir ņemt vērā esošās iekārtas un izmaksas, ko prasītu to iespējamās izmaiņas. Tādējādi individuālu skaitītāju uzstādīšanai atsevišķos gadījumos būtu nepieciešams aizvietot visu dzīvojamās mājas siltumapgādes sistēmu, ņemot vērā to, ka šādus skaitītājus tostarp nav iespējams pievienot siltumsistēmām ar vertikāliem pievadiem. Šajās dzīvojamajās mājās tā vietā ir atļauts katram radiatoram pievienot sadalītājus. Savukārt šādus sadalītājus tomēr nevar uzstādīt ēkās, kurās apkure ir nodrošināta bez radiatoriem vai siltummaiņas virsmas, pie kā tos novietot. Katrā ziņā tādu instrumentu uzstādīšana, kas ļautu noteikt individuālo patēriņu, nav lietderīga dzīvojamajās mājās, kuru iedzīvotāji nevar kontrolēt savus radiatorus. Skat. Direktīvas 2012/27 28. un 29. apsvērumu, kā arī Robinson, S. un Vogt, G., minēts iepriekš.

( 59 ) Tas ir apstiprināts jaunajā Direktīvā 2018/2002, ar kuru Direktīvā 2012/27 tika ieviests 10.a pants par it īpaši rēķinu izrakstīšanu par siltuma, dzesēšanas un mājsaimniecības karstā ūdens patēriņu, kura 1. punktā ir precizēts, ka, “ja skaitītāji vai siltummaksas sadalītāji ir uzstādīti, dalībvalstis nodrošina, ka [..] rēķinu un patēriņa informācija [ir balstīta] uz faktisko patēriņu vai siltummaksas sadalītāja rādījumiem” (izcēlums mans).

( 60 ) No iesniedzējtiesu nolēmumiem izriet, ka pirmās personas dzīvoklī atrodas “siltuma skaitītājs”, savukārt otrās personas dzīvoklī ir uzstādīti “[siltummaksas] sadalītāji”.

( 61 ) Šajā lietā nav nepieciešams skatīt jautājumu par to, no kura datuma precīzi rēķinu izrakstīšana, pamatojoties uz faktisko patēriņu, kļuva obligāta viņu dzīvojamajās mājās saskaņā ar Savienības tiesībām.

( 62 ) Skat. Direktīvas 2006/32 1.–3. un 32. apsvērumu un Direktīvas 2012/27 2. un 60. apsvērumu.

( 63 ) Padomes Ieteikums 76/493/EEK (1976. gada 4. maijs) par enerģijas racionālu izmantošanu esošo ēku apkures iekārtās (OV 1976, L 140, 12. lpp.) un Padomes Ieteikums 77/712/EEK (1977. gada 25. oktobris) par apkures regulāciju, mājsaimniecības karstā ūdens ražošanu un siltumenerģijas daudzumu uzskaiti jaunajās dzīvojamajās mājās (OV 1977, L 295, 1. lpp.).

( 64 ) Padomes Direktīva 93/76/EEK (1993. gada 13. septembris) par oglekļa dioksīda emisiju samazināšanu, uzlabojot enerģijas izmantošanas efektivitāti (Save) (OV 1993, L 237, 28. lpp.).

( 65 ) Piemēram, neatvērt logus vēdināšanai, vienlaikus atstājot ieslēgtus radiatorus, samazināt temperatūru telpās, it īpaši tajās, kurās neviens nedzīvo, vai nakts laikā u.c. Skat. Direktīvas 2006/32 29. apsvērumu un Direktīvas 2012/27 30.–33. apsvērumu.

( 66 ) Ar Direktīvu 93/76 tādējādi tika noteikts, ka rēķinu izrakstīšana par enerģiju “samērīgi” tiek pamatota ar faktisko patēriņu (skat. šīs direktīvas vienpadsmito apsvērumu un 3. pantu).

( 67 ) EVN ieskatā, rēķina informācijā, kas paredzēta Enerģētikas likumā un kas attiecas uz siltumu no ēkas siltumsistēmas, esot ietverti ne tikai siltumapgādes sistēmas zudumi stricto sensu, bet arī, plašāk raugoties, siltuma pārvade ēkas iekšienē.

( 68 ) Skat. Robinson, S. un Vogt, G., minēts iepriekš, 31. lpp. Tas būtu pretrunā arī Direktīvas 2012/27 19. panta 1. punkta a) apakšpunkta jēgai; no tā izriet, ka dalībvalstīm ir jāveic atbilstīgi pasākumi, lai novērstu šķēršļus energoefektivitātei tajā, kas attiecas uz “atšķirībām stimulos [..] īpašniekiem, lai nodrošinātu, ka šīs personas netiek atturētas veikt ieguldījumus energoefektivitātes uzlabošanā, kurus tās citādi būtu veikušas, tādēļ, ka viņi paši nesaņems visus ieguvumus, vai ka nav noteikumu par to, kā starp viņiem sadalīt izmaksas un ieguvumus, tostarp valsts noteikumu un pasākumu, kas regulē lēmumu pieņemšanas procesus attiecībā uz īpašumu, kas pieder vairākiem īpašniekiem”.

( 69 ) Es tomēr norādu, ka jaunajā Direktīvā 2018/2002 ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir obligāti jāpieņem sadales noteikumi (skat. jauno 9.b panta 3. punktu, kas ar šo direktīvu ir ieviests Direktīvā 2012/27).

( 70 ) Tiesa jau ir lēmusi, ka ar Direktīvu 2012/27 tiek vispārīgi noteikti principi, kas nodrošina pamatu enerģijas patēriņa samazināšanai, vienlaikus ļaujot dalībvalstīm brīvi izvēlēties īstenošanas kārtību un tādējādi tām šajā ziņā atstājot plašu rīcības brīvību. Skat. spriedumu, 2018. gada 7. augusts, Saras Energía (C‑561/16, EU:C:2018:633, 24. punkts un tajā minētā judikatūra). Manuprāt, a fortiori tas pats attiecas uz Direktīvu 2006/32. Tādējādi dalībvalstis ir izvēlējušās dažādas siltumenerģijas izmaksu sadales metodes atbilstoši savām vajadzībām un specifikai. Skat. Castellazzi, L., Analysis of Member States’ rules for allocating heating, cooling and hot water costs in multi-apartment/purpose buildings supplied from collective systems – Implementation of EED Article 9(3), EUR 28630 EN, Luksemburga, Publications Office of the European Union, 2017.

( 71 ) Skat. šo secinājumu 53. zemsvītras piezīmi.

( 72 ) Turklāt, kā apgalvo Toplofikatsia Sofia, apsildāmā tilpuma kritērijs, ko izvēlējās Bulgārijas likumdevējs, atspoguļo siltuma izplatīšanos.

( 73 ) Turklāt es precizēju, ka tas, ka Direktīvā 2006/32 nebija skaidri pieminēta iespēja pieņemt sadales noteikumus, pretēji Direktīvas 2012/27 9. panta 3. punktam, nenozīmē, ka šīs pirmās direktīvas interpretācijai ir jābūt atšķirīgai no otrās direktīvas interpretācijas. Noteikumu par rēķinu izrakstīšanu, pamatojoties uz faktisko patēriņu, mērķis ir tāds pats abām direktīvām, un ar to, ka likumdevējs pievienoja minēto 9. panta 3. punktu, vienīgi tiecās paskaidrot šo noteikumu piemērošanu.

( 74 ) Skat. Enerģētikas likuma 140. pantu.

( 75 ) Skat. Enerģētikas likuma 145. panta 1. punktu. Toplofikatsia Sofia tiesas sēdē norādīja, ka no šo noteikumu piemērošanas izriet, ka rēķina fiksētā daļa Bulgārijā svārstās no 30 % līdz 70 %, atkarībā no katras ēkas raksturlielumiem, it īpaši no tās izolācijas.