ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 118/17

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2015. gada 26. novembra spriedumu lietā T-541/13 Abertis Telecom un Retevisión I/Komisija 2016. gada 5. februārī iesniedza Cellnex Telecom S.A. un Retevisión I, S.A.

(Lieta C-69/16 P)

(2016/C 118/20)

Tiesvedības valoda – spāņu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Cellnex Telecom S.A., agrākā Abertis Telecom S.A., un Retevisión I, S.A. (pārstāvji – J. L. Buendía Sierra y A. Lamadrid de Pablo, advokāti)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija un SES Astra

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2015. gada 26. novembra spriedumu;

— galīgi izspriest lietu prasībā par Komisijas 2013. gada 19. jūnija lēmuma (1) atcelšanu un atcelt minēto lēmumu;

— piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Pārsūdzētajā spriedumā tika atstāts negrozīts Komisijas lēmums par valsts atbalstu saistībā ar vairākiem pasākumiem, ko Spānijas valsts iestādes veikušas, lai nodrošinātu, ka digitālās zemes televīzijas (DZT) signāls nonāk līdz tās teritorijas attālākajiem apvidiem, kurus apdzīvo tikai 2,5 % iedzīvotāju. Šajā lēmumā ir atzīts, ka bez valsts iejaukšanās šis pakalpojums tirgū būtībā netiktu nepiedāvāts, taču tik un tā apstrīdēts, ka tas ir pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (turpmāk tekstā – “PVTN”), jo no formālā viedokļa valsts iestādes to neesot “skaidri” definējušas un uzticējušas. Tajā piebilsts, ka, organizējot PVTN, šīs iestādes jebkurā gadījumā neesot bijušas tiesīgas izvēlēties kādu konkrētu tehnoloģiju.

Pirmais un vienīgais apelācijas pamats: kļūdas tiesību piemērošanā, interpretējot LESD 14. pantu, 106. panta 2. punktu un 107. panta 1. punktu un LESD 26. protokolu par sabiedriskiem pakalpojumiem un LESD 29. protokolu par sabiedriskās apraides sistēmu dalībvalstīs.

Pārsūdzētais spriedums esot kļūdains tostarp tāpēc, ka tajā:

— skaidri pārkāpta “acīmredzamas kļūdas” robeža, izvērtējot dažādos tiesību aktus, kuros valsts iestādes definējušas un uzticējušas PVTN;

— nepamatoti ierobežota dalībvalstu “plašā rīcības brīvība”, kas attiecināma gan uz PVTN definēšanu, gan uz šā pakalpojuma “organizēšanu” un tādējādi ietver arī PVTN sniegšanas kārtības izvēli un kādas konkrētas tehnoloģijas izvēli neatkarīgi no tā, vai šīs izvēles ir izdarītas šos pakalpojumus definējošajā aktā vai kādā atsevišķā aktā;

— kļūdaini analizētas piemērojamās Spānijas tiesības;

— nav atzīts, ka PVTN “definēšanu” un PVTN “uzticēšanu” kādam vienam vai vairākiem uzņēmumiem var veikt kā vienā, tā arī vairākos atsevišķos aktos;

— nav atzīts, ka PVTN “definēšanai” un “uzticēšanai” ir jāizmanto nevis kāds konkrēts formulējums jeb izteiksmes veids, bet gan jāveic substanciāla un funkcionāla analīze;

— noliegts, ka piemērojams LESD un LES 29. protokols par apraidi.

(1) Komisijas 2013. gada 19. jūnija Lēmums 2014/489/ES par valsts atbalstu SA.28599 (C 23/10 (ex NN 36/10, ex CP 163/09)), ko Spānijas Karaliste īstenojusi zemes ciparu televīzijas ieviešanai attālās un mazāk urbanizētās teritorijās (ārpus Kastīlijas–Lamančas) (OV L 217, 52. lpp.).
1)

a) Vai Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīvas 2004/39/EK (1), kas attiecas uz finanšu instrumentu tirgiem un ar ko groza Padomes Direktīvas 85/611/EEK un 93/6/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/12/EK un atceļ Padomes Direktīvu 93/22/EEK, 54. panta 1. punkta otrajā teikumā minētajā jēdzienā “konfidenciāla informācija” un tādējādi Direktīvas 2004/39/EK 54. panta 1. punkta pirmajā teikumā minētajā jēdzienā “dienesta noslēpums” neatkarīgi no citiem nosacījumiem ietilpst visa ar uzņēmumu saistītā informācija, ko uzraudzītais uzņēmums sniedzis uzraudzības dienestam? b) Vai “piesardzības noslēpums” kā daļa no Direktīvas 2004/39/EK 54. panta 1. punkta pirmajā teikumā minētā dienesta noslēpuma neatkarīgi no citiem nosacījumiem ietver visus lietas materiālos iekļautos uzraudzības dienesta izteikumus, tostarp tā korespondenci ar citām iestādēm? Ja uz a) un b) apakšjautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde: c) vai Direktīvas 2004/39/EK 54. panta 1. punkta noteikums par dienesta noslēpumu ir jāinterpretē tādējādi, ka informācijas atzīšanai par konfidenciālu: aa) nozīme ir tam, vai informācija pēc būtības ir dienesta noslēpums vai piekļuve informācijai varētu konkrēti un reāli iespaidot interesi saglabāt konfidencialitāti, vai bb) ir jāņem vērā citi apstākļi, kuru gadījumā informācija ir dienesta noslēpums, vai cc) uzraudzības dienests attiecībā uz tā lietas materiālos iekļauto informāciju, kas saistīta ar uzraudzītās institūcijas uzņēmumu, un ar to saistītajiem uzraudzības dienesta dokumentiem var atsaukties uz atspēkojamu prezumpciju, ka šajā ziņā ir ietekmēti komercnoslēpumi vai piesardzības noslēpumi?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 106/26

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2015. gada 28. oktobra spriedumu lietā T-134/11 Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah, Taher Nasuf, Sanabel Relief Agency Ltd/Eiropas Komisija 2016. gada 13. janvārī iesniedza Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah, Taher Nasuf, Sanabel Relief Agency Ltd

(Lieta C-19/16 P)

(2016/C 106/28)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēji: Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah, Taher Nasuf, Sanabel Relief Agency Ltd (pārstāvji – N. Garcia-Lora, Solicitor, E. Grieves, Barrister)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Komisija, Eiropas Savienības Padome, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

— atcelt pārsūdzēto 2015. gada 28. oktobra spriedumu;

— aizstāt to ar savu nolēmumu un atcelt apstrīdētos pasākumus;

— piespriest Komisijai, Padomei un Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tiesvedībā Vispārējā tiesā un Tiesā.

Pamati un galvenie argumenti

Šajā apelācijas sūdzībā ir izvirzīti četri pamati.

Ar pirmo pamatu tiek apstrīdēts Vispārējās tiesas secinājums, saskaņā ar kuru ar lēmumu pēc būtības iekļaut sarakstā pirmos trīs prasītājus saistītie iebildumi neesot tikuši pienācīgi izvirzīti Vispārējā tiesā. Vispārējā tiesa neesot pienācīgi uztvērusi IV pamatu kā iebildumus pret Komisijas veikto faktu vērtējumu. Tā neesot ņēmusi vērā prasītāju apsvērumus, kurus esot bijis jāizvērtē, jo a) Vispārējā tiesa tos esot pieprasījusi, b) tie atbildētājam esot paziņoti, pirms tas iesniedza atbildes rakstu, un c) prasītāji vienmēr esot norādījuši, ka tie vēlas apstrīdēt faktu vērtējumu. Vispārējās tiesas pieeja neesot saderīga ar 2015. gada 14. aprīļa spriedumu Ayadi/Komisija T-527/09.

Ar otro pamatu tiek apstrīdēts Vispārējās tiesas secinājums, jo tā neesot ņēmusi vērā sprieduma lietā Kadi II saistošo spēku. Vispārējā tiesa pati neesot noskaidrojusi, vai pamatojumā izvirzītie apgalvojumi bija pamatoti.

Ar trešo pamatu tiek apstrīdēts Vispārējas tiesas secinājums, saskaņā ar kuru Komisija esot veikusi rūpīgu un neatkarīgu sarakstā iekļaušanas pamatojuma vērtējumu. Tiesas secinājums, ka Komisija šādu vērtējumu ir veikusi, neesot pamatots, ņemot vērā lietas apstākļus un agrāk līdzīgās lietās izdarītos tiesas secinājumus.

Ar ceturto pamatu tiek apstrīdēts Vispārējās tiesas secinājums, ka Sanabel nebija tiesību celt prasību, jo Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību interpretācijā. Sanabel tiesības celt prasību neesot atkarīgas no to paralēliem skaidrojumiem valsts tiesībās, bet gan no tā, vai var uzskatīt, ka tai bija prasības celšanas tiesības.
3.

Visbeidzot, TV2 norāda, ka tā pārsūdzētā sprieduma daļa, kas attiecas uz lietas būtību un kurā ir noraidīta pakārtotā prasījuma otrā daļa (165.–174. punkts), ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo tā ir pamatota ar pilnīgi nepareizu Dānijas tiesību aktu interpretāciju un ir pretrunā valsts atbalsta jēdzienam, kas ir paredzēts LESD 107. panta 1. punktā. Iepriekš minētā pamatošanai TV2 izvirza šādus galvenos argumentus: — Vispārējā tiesa uzskata un izšķirošu nozīmi piešķir faktam, ka, pildot savus pienākumus pārraidīt reģionālās programmas, TV2 saņēma reģionālās programmas no reģioniem, un ieņēmumu no licenču maksām nodošana bija samaksa par šīm programmām. To nevar izsecināt no lietas materiāliem Vispārējā tiesā, un tas noteikti ir pretrunā Dānijas tiesību aktiem. Tāpēc juridiskais kritērijs, ko var izsecināt no pārsūdzētā sprieduma 166., 167. un 171. punkta, būtībā ir izpildīts; — pārsūdzētā sprieduma 166. un 167. punktā un 173. punkta pirmajā teikumā Vispārējā tiesa, vērtējot valsts atbalstu, atsaucas uz hipotētisku scenāriju. Šis scenārijs praktiski nav iespējams un valsts atbalsta vērtējumā tam nav nozīmes. Izšķirošais faktors TV2 lietā faktiski ir tas, ka TV2 neguva nekādu ekonomisku labumu no nodotajiem ieņēmumiem no licenču maksas. Atbilstoši publiskajām tiesībām TV2 bija pienākums ieņēmumus no licenču maksas nodot reģioniem, un tā šo pienākumu faktiski pildīja. Tāpēc Vispārējās tiesas nolēmums ir pretrunā valsts atbalsta jēdzienam, kas ir paredzēts LESD 107. panta 1. punktā.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 38/45

Prasība, kas celta 2015. gada 3. decembrī – Austrijas Republika/Vācijas Federatīvā Republika

(Lieta C-648/15)

(2016/C 038/57)

Tiesvedības valoda – vācu

Lietas dalībnieki

Prasītāja: Austrijas Republika (pārstāve – C. Pesendorfer)

Atbildētāja: Vācijas Federatīvā Republika

Prasītājas prasījumi:

Prasība saskaņā ar 25. panta 5. punktu Konvencijā starp Austrijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu ienākuma nodokļa un īpašuma nodokļa jomā (öBGBl III 182/2002, dBGBl II 2002, 735 un dBStBl I 2002, 584) (turpmāk tekstā – “Vācijas-Austrijas Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu”), lasot kopā ar LESD 273. pantu, par Austrijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas atšķirīgajām nostājām par Vācijas-Austrijas Konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu 11. panta interpretāciju un piemērošanu.

Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

— atzīt, ka attiecīgos ienākumus no peļņas līdzdalības sertifikātiem (Genussscheine) nevar raksturot kā “prasījumus par līdzdalību peļņā” Vācijas-Austrijas Konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu 11. panta 2. punkta izpratnē. Līdz ar to saskaņā ar Vācijas-Austrijas Konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu 11. panta 1. punktu Austrijai kā Bank Austria rezidences valstij ir ekskluzīvas tiesības aplikt ar nodokli ienākumus no peļņas līdzdalības sertifikātiem;

— piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atturēties no nodokļu uzlikšanas Bank Austria ienākumiem no attiecīgajiem peļņas līdzdalības sertifikātiem un atmaksāt nodokļus, kas jau ieturēti par šo ienākumu;

— piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Pamati un galvenie argumenti

Austrijas Republika iebilst pret to, ka Vācijas Federatīvā Republika raksturo attiecīgos ienākumus kā procentus ar “peļņas līdzdalības” elementu Vācijas-Austrijas Konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu 11. panta 2. punkta izpratnē. Līdz ar to atlīdzība parasti tiek aprēķināta saskaņā vienīgi ar noteiktu procentu likmi. Taču atlīdzība ir atkarīga no peļņas saskaņā ar nosacījumu par neto peļņas minimālo summu.

Pretēji Vācijas Federatīvās Republikas nostājai, Austrijas Republika uzskata, ka attiecīgie peļņas līdzdalības sertifikāti ir jānovērtē, pamatojoties vienīgi uz procentu likmi, kas balstīta uz fiksētiem procentiem no sertifikātu pamatvērtības. Šāda interpretācija ir, pirmkārt, saderīga ar tās nozīmi ikdienā; to apstiprina arī salīdzinājums ar ilustratīviem finanšu instrumentiem, kas minēti Vācijas-Austrijas Konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu 11. panta 2. punktā.

Šajā lietā kreditors līdz ar to piešķir debitoram papildus laiku maksājuma veikšanai, jo peļņas līdzdalības sertifikāti it īpaši to derīguma termiņa laikā principā dod tiesības atlikt maksājumu uz vēlāku laiku. Tādējādi peļņas līdzdalības sertifikāti atbilst fiksētu ienākumu vērstpapīriem, kuriem ir noteikts zaudējumu risks.
9.

Apstrīdētajā lēmumā nav ievēroti nepieciešamības un samērīguma principi. Pirmkārt, ievērojot, ka atšķirībā no Komisijas sākotnējā priekšlikuma Ungārija vairs nav viena no labuma guvējām dalībvalstīm, apstrīdētajā lēmumā nav pamatots, kāpēc tajā ir noteikts, ka pārceļami 120 000 starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēji. Ievērojot, ka apstrīdētajā lēmumā vairs netiek paredzēta nekāda pārcelšana no Ungārijas, sākotnēji ierosinātā 120 000 pieteikuma iesniedzēju skaita aprēķināšana ir kļuvusi patvaļīga un nesaistīta ar situāciju, kas bija norādīta Komisijas priekšlikumā un kuru tā patiesībā grasījās risināt. Nav pieņemams – it īpaši tāpēc, ka šis ir saskaņā ar LESD 78. panta 3. punktu pieņemts pagaidu pasākums – ka galīgs lēmums par gandrīz puses no tā piemērošanas subjektu lokā ietilpstošajiem pieteikuma iesniedzējiem pārcelšanu ir atkarīgs no nākotnes apstākļiem.
a)

Lai gan jaudas mehānisms atlīdzina jaudas tikai atkarībā no to pieejamības, nevis no to faktiskās ražošanas, un, tā kā, nosakot piegādātāju saistības, tiek ņemta vērā starpsavienojumu ietekme, kas vājina cēloņsakarību starp ārvalstu jaudu izslēgšanu no mehānisma, kas noteikta ar dekrētu, un ierobežojošo efektu attiecībā uz pārrobežu elektroenerģijas tirdzniecību, kas no tā var izrietēt investoru resursu piešķiršanas izvēles un piegādātāju apgādes izvēles ziņā, vai Līguma 34. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj šādu izslēgšanas pasākumu?
a)

atzīt, ka, nenodrošinot, ka papildmaksājums par ražošanas daudzumu, kas Itālijā saražots, pārsniedzot valsts kvotu, no pirmā tirdzniecības gada, kurā papildu maksājums faktiski tika piemērots Itālijā (1995./1996. gads), līdz pēdējam tirdzniecības gadam, kurā Itālijā bija ražošanas pārpalikums (2008./2009. gads), tiek faktiski iekasēts no individuālajiem ražotājiem, kuri ir veicinājuši katru attiecīgo ražošanas pārprodukciju, un to, ka tiešo pārdevumu gadījumā pircējs vai ražotājs, saņemot paziņojumu par maksājamo summu, samaksā minēto maksājumu atbilstošā termiņā, vai, ja maksājums nav ticis samaksāts noteiktajā termiņā, tas tiek reģistrēts un, iespējams, iekasēts piespiedu kārtā no šiem pircējiem vai ražotājiem, Itālijas Republika nav izpildījusi atbilstošajos Savienības tiesību aktos, kas piemērojami attiecīgajos tirdzniecības gados, un it īpaši Regulas (EEK) Nr. 3950/92 (1) 1. un 2. pantā, Regulas (EK) Nr. 1788/2003 (2) 4. pantā, Regulas (EK) Nr. 1234/2007 (3) 79., 80. un 83. pantā, kā arī saistībā ar Komisijas īstenošanas noteikumiem – Regulas (EK) Nr. 536/1993 (4) 7. pantā, Regulas (EK) Nr. 1392/2001 (5) 11. panta 1. un 2. punktā un, visbeidzot, Regulas (EK) Nr. 595/2004 (6) 15. un 17. pantā paredzētos pienākumus;
3)

Vispārējā tiesa dažos aspektos esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kad tā novērtēja atbildētāja pirmajā instancē apsvērumus saistībā ar attiecīgo preču zīmju vizuālajām, fonētiskajām un konceptuālajām līdzībām, it īpaši, balstot tos uz kļūdainu juridisku fikciju, ka vidusmēra patērētājs atsevišķus īsus vārdus lasa no kreisās uz labo pusi, piešķirot pārspīlētu nozīmi burtu S-K-Y sakritībai abu preču zīmju sākumā, kā arī tā neesot ņēmusi vērā, ka konceptuālās atšķirības neitralizējot to vizuālo vai fonētisko līdzību;
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 213/16

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 30. martā iesniedza Cour d'appel de Liège (Beļģija) – Sabrina Wathelet/Garage Bietheres & Fils SPRL

(Lieta C-149/15)

(2015/C 213/25)

Tiesvedības valoda –franču

Iesniedzējtiesa

Cour d'appel de Liège

Pamatlietas puses

Prasītāja: Sabrina Wathelet

Atbildētāja: Garage Bietheres & Fils SPRL

Prejudiciālie jautājumi

Vai jēdziens “pārdevējs”, kas minēts Beļģijas Civilkodeksa 1649.a pantā, kurš pievienots ar 1994. gada 1. septembra likumu “Par patērētāju aizsardzību patēriņa preču pārdošanas gadījumā”, ar kuru Beļģijas tiesībās tiek transponēta Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīva 1999/44 par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (1), jāinterpretē tādejādi, ka ar to domāts ne vien tirgotājs, kurš kā pārdevējs nodod īpašuma tiesības uz patēriņa preci patērētājam, bet arī tāds tirgotājs, kurš darbojas kā starpnieks pārdevēja, kurš nav tirgotājs, vārdā, neatkarīgi no tā, vai viņam par šo starpniecību tiek vai netiek maksāta atlīdzība, un neatkarīgi no tā, vai viņš potenciālo pircēju ir vai nav informējis par to, ka šis pārdevējs ir privātpersona?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīva 1999/44 par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (OV L 171, 12. lpp.).
1)

Vai persona, kura ir iegādājusies “lietotu” programmatūru uz ne oriģināla diska ar licenci, kura darbojas un to nelieto neviens cits lietotājs, atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvas 2009/24 (1) 5.panta pirmajai daļai un 4.panta otrajai daļai, var atsaukties uz tiesību izplatīt to datorprogrammas eksemplāru (kopiju) izsmelšanu, ko pirmais ieguvējs ir iegādājies no tiesību īpašnieka ar oriģinālu disku, bet disks gājis bojā un, ja pirmais ieguvējs savu programmas eksemplāru (kopiju) ir izdzēsis vai to vairs nelieto?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 198/22

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 26. martā iesniedza Raad van State (Nīderlande) – K. Ruijssenaars, A. Jansen, citi lietas dalībnieki: Staatssecretaris van Infrastructuur un Milieu, Royal Air Maroc

(Lieta C-145/15)

(2015/C 198/29)

Tiesvedības valoda – holandiešu

Iesniedzējtiesa

Raad van State

Pamatlietas puses

Prasītāji: K. Ruijssenaars, A. Jansen

Citi lietas dalībnieki: Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, Royal Air Maroc

Prejudiciālie jautājumi

Vai, ņemot vērā to, ka Nīderlandes tiesībās ir nodrošināta piekļuve civiltiesām to tiesību aizsardzībai, kuras pasažieri var atvasināt no Savienības tiesībām Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regulas (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. lpp.), 5. panta 1. punkta c) apakšpunktā un 7. pantā, regulas 16. pants liek valsts iestādēm veikt piemērošanas pasākumus, kas pilnvaro atbilstoši 16. pantam atbildīgās iestādes noteikt administratīvos piespiedu pasākumus katrā individuālā gadījumā, kad ir ticis pārkāpts regulas 5. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 7. pants, lai nodrošinātu pasažiera tiesības saņemt kompensāciju katra individuālā gadījumā?
1.

Direktīvas 2008/118/EK 7. un 9. pants un samērīguma princips — No Direktīvas 2008/118/EK (turpmāk tekstā – “direktīva”) 7. panta izriet, ka akcīzes nodoklis tabakas precēm kļūst uzliekams brīdī, kad preces nodod patēriņam, piemērojot šajā datumā spēkā esošo likmi. Direktīvas 9. pantā ir paredzēts, ka piemērojamā akcīzes nodokļa uzlikšanas un likmes nosacījumi ir tie, kas ir spēkā uzlikšanas dienā. Savienības nodokļu tiesību aktos nav nevienas normas, kas brīdī, kad attiecīgās preces ir nodotas patēriņam, dalībvalstīm piešķirtu tiesības piemērot šīm precēm, ņemot vērā brīdi, kad tās ir nodotas patēriņam, papildu akcīzes nodokli, salīdzinot ar aprēķināto nodokli, vai ierobežot to izplatīšanu ar nodokļiem saistītu iemeslu dēļ. — Portugālē atbilstoši Finanšu un valsts administrācijas ministrijas Rīkojumam Nr. 1295/2007 (turpmāk tekstā – “rīkojums”) cigarešu paciņas, kurām ir uzlīme, kas atbilst attiecīgajam finanšu gadam, var tirgot tikai līdz tā finanšu gada, kas seko finanšu gadam, kuram atbilst apzīmogotā uzlīme, proti, gadam, kurā tās ir nodotas patēriņam, trešā mēneša beigām. Saskaņā ar rīkojumu un pagaidu kārtībā tirdzniecības termiņš tām cigarešu paciņām, kurām ir 2007. gada uzlīme, tika noteikts 2008. gada maija beigas, savukārt precēm, kurām ir 2008. gada uzlīme – 2009.gada aprīļa beigas. — Komisija no tā secina, ka Portugāles tiesiskais regulējums nav saderīgs ar direktīvas 7. pantu un 9. panta 1. punktu, tomēr neizslēdzot iespēju, ka šo tiesisko regulējumu var attaisnot vispārējas intereses. — Tomēr Komisija uzskata, ka Portugāles norādītais pamatojums pirmstiesas procesā attiecīgā tiesiskā regulējuma pamatojumam (novērst krāpšanos nodokļu jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, sabiedrības veselības aizsardzība, cīņa pret nelikumīgu tabakas tirdzniecību un ieņēmumu no nodokļiem aizsardzība) nav pieņemams, jo ir pārkāpts samērīguma princips.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 138/26

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2015. gada 13. janvārī iesniedza Nejvyšší správní soud (Čehijas Republika) – Odvolací finanční ředitelství/Český rozhlas

(Lieta C-11/15)

(2015/C 138/37)

Tiesvedības valoda – čehu

Iesniedzējtiesa

Nejvyšší správní soud

Pamatlietas puses

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Odvolací finanční ředitelství

Atbildētājs apelācijas tiesvedībā: Český rozhlas

Prejudiciālie jautājumi

Vai sabiedriskā apraide, kas tiek finansēta no likumā noteiktas nodevas likumā noteiktā apmērā, pamatojoties uz radio uztvērēja esamību īpašumā, valdījumā vai lietojumā uz cita likumīga pamata, var tikt uzskatīta par atbilstoši Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK (1) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 13. panta A. daļas 1. punkta q) apakšpunktam no PVN atbrīvojamu “pakalpojuma sniegšanu par atlīdzību” šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē, vai arī tā ir darbība, kas nav saimnieciska darbība, par kuru saskaņā ar Sestās direktīvas 2. pantu PVN vispār nav jāmaksā un uz kuru tādējādi neattiecas šīs direktīvas 13. panta A. daļas 1. punkta q) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums no PVN?

(1) OV L 145, 1. lpp.
3)

Atkarībā no tā, kāda atbilde tiks sniegta uz iepriekšējo jautājumu, vai šī direktīva ir interpretējama tādējādi, ka tā nav pret tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru trešās valsts valstspiederīgais par nelikumīgu ieceļošanu tiek sodīts ar brīvības atņemšanas sodu atbilstoši tiem pašiem nosacījumiem, kādi ir paredzēti Eiropas Savienības Tiesas 2011. gada 6. decembra spriedumā lietā C-329/11 (2) Achughbabian par nelikumīgu uzturēšanos un kuri izriet gan no tā, ka ārvalstniekam iepriekš nav piemēroti direktīvas 8. pantā paredzētie piespiedu līdzekļi, gan arī no viņa aizturēšanas ilguma?