Puses

Sprieduma pamatojums

Rezolutīvā daļa



Puses

Lieta T‑457/09

Westfälisch‑Lippischer Sparkassen‑ und Giroverband , Minstere (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja A. Rosenfeld un I. Liebach , vēlāk – A. Rosenfeld un O. Corzilius , advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja L. Flynn , K. Gross un B. Martenczuk , vēlāk – L. Flynn , B. Martenczuk un T. Maxian Rusche , pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību atcelt Komisijas 2009. gada 12. maija Lēmumu 2009/971/EK par valsts atbalstu C 43/08 (ex N 390/08), ko Vācija vēlas sniegt WestLB AG pārstrukturēšanai (OV L 345, 1. lpp.).

VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. Kanninens [ H. Kanninen ] (referents), tiesneši I. Pelikānova [ I. Pelikánová ], E. Butidžidžs [ E. Buttigieg ], E. M. Kolinss [ A. M. Collins ] un S. Žervazonī [ S. Gervasoni ],

sekretāre T. Veilere [ T. Weiler ], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 6. decembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Sprieduma pamatojums

Spriedums

Fakti

1. Saņēmējs

1. Faktu norises laikā WestLB AG bija komercbanka, kas darbojās starptautiskā līmenī un kas ir reģistrēta Vācijas federālajā Ziemeļreinas‑Vestfālenes zemē [ Land ] (turpmāk tekstā – “ NRW Land ”). Ar bilances kopsummu 286,5 miljardu euro apmērā (2007. gada 31. decembrī) tā ir viena no lielākajām finanšu pakalpojumu sniedzējām Vācijā. Kā NRW Land un Brandenburgas zemes [ Brandenburg Land ] (Vācija) krājkasu centrālā banka tā nodrošina saikni starp šīm bankām un pasaules finanšu tirgiem. WestLB piedāvāja universālas bankas produktu un pakalpojumu pilnu klāstu.

2. WestLB akcionāri (turpmāk tekstā – “akcionāri”) faktu norises laikā bija, pirmkārt, prasītāja, proti, Westfälisch‑Lippischer Sparkassen‑ und Giroverband , otrkārt, Rheinischer Sparkassen‑ und Giroverband , treškārt, NRW Land , ceturtkārt, Landschaftsverband Westfalen‑Lippe un, piektkārt, Landschaftsverband Rheinland .

3. Prasītāja un Rheinischer Sparkassen‑ und Giroverband ir divi krājkasu grupējumi attiecīgi no Vestfālenes‑Lipes [ Westphalie‑Lippe ] federālās zemes (Vācija) un Reinzemes [ Rheinland ] federālās zemes (Vācija), un faktu norises laikā katrai bija 25,03 % WestLB akciju. NRW Land piederēja 37,4 % akciju. Visbeidzot, Landschaftsverband Westfalen-Lippe un Landschaftsverband Rheinland bija divi pašvaldību, proti, Vestfālenes‑Lipes federālās zemes un Reinzemes federālās zemes, grupējumi, kuriem katram piederēja 6,09 % akciju.

2. WestLB finansiālās grūtības un paziņojums par nodalīšanas struktūru

4. Kopš 2007. gada vidus WestLB strukturēto portfeļieguldījumu 23 miljardu euro vērtībā, kuru vidū bija augsta riska ( subprime ) hipotekārie kredīti (turpmāk tekstā – “portfelis 23 miljardu euro vērtībā”), vērtība samazinājās. Tā kā WestLB neizdevās tirgū refinansēt šo portfeli, tā bija spiesta to konsolidēt savā bilancē, tajā ierakstot arī ievērojamus zaudējumus.

5. 2008. gada 20. janvārī steidzamas sanāksmes laikā akcionāri nolēma, pirmkārt, ka iepludinās līdz 2 miljardiem euro WestLB , lai kompensētu 2007. gadam paredzētos zaudējumus un bilances vērtību pagaidu samazināšanos, un, otrkārt, ka WestLB īstenos pārstrukturēšanas plānus un apspriedīs iespējamu koncentrāciju ar Vācijas federālo zemju ( Länder ) – Heses ( Hesse ) un Tīringenas ( Thuringue ) – Landesbank (federālās zemes banka) (turpmāk tekstā – “ Helaba ”).

6. 2008. gada 7. februārī Vācijas Federatīvā Republika informēja Eiropas Kopienu Komisiju, ka atbalsta pasākumu neesamības gadījumā WestLB varētu neizpildīt likumā noteiktās prasības par kapitālu uz 2008. gada 31. martu.

7. 2008. gada 8. februārī akcionāri noslēdza nolīgumu, sauktu par “dokumentu par galvenajiem jautājumiem” ( Eckpunktepapier ). Šajā nolīgumā bija paredzēts pasākums, ar kuru tiek aizstāti 2008. gada 20. janvārī plānotie pasākumi, proti, izveidot nodalīšanas struktūru (turpmāk tekstā – “nodalīšanas struktūra”) ar mērķi nodalīt WestLB no riskiem, kurus radīja portfelis 23 miljardu euro vērtībā. Tajā pašā dienā Vācijas Federatīvā Republika informēja Komisiju par nolīguma esamību, par kuru tika paziņots 2008. gada 27. martā.

8. 2008. gada 31. martā akcionāri apstiprināja nodalīšanas struktūras īstenošanu ar nosacījumu, ka tam piekritīs NRW Land parlaments.

3. Nodalīšanas struktūras izklāsts

9. Nodalīšanas struktūras īstenošana iekļāva portfeļa 23 miljardu euro vērtībā – par tā nominālvērtību – pārdošanu uz 2008. gada 31. martu Īrijā reģistrētam ārpusbilances ieguldījumu fondam Phœnix Light SF Ltd (turpmāk tekstā – “ Phoenix Light ”). Šī sabiedrība uzņēmās turpināt refinansēt minēto portfeli.

10. Lai samaksātu pirkuma cenu, Phoenix Light emitēja parādzīmes 23 miljardu euro nominālvērtībā. Parādzīmes tika pārdotas divās daļās. Pirmo daļu veidoja augstākas kategorijas parādzīmes (turpmāk tekstā – “ Senior Notes ”) 18 miljardu euro nominālvērtībā. Otro daļu veidoja zemākas kategorijas parādzīmes, ko prioritāri skar neveiktie maksājumi saistībā ar nodotajiem aktīviem (turpmāk tekstā – “ Junior Notes ”), piecu miljardu euro kopējā nominālvērtībā.

11. NRW Land ir atbildīga par visa kapitāla, uz kuru attiecas Junior Notes , atmaksu to turētājiem. Saskaņā ar Eckpunktepapier tā attiecībā uz visu atmaksu, kas veikta saskaņā ar šādu garantiju (turpmāk tekstā – “strīdīgā garantija”), divu miljardu euro apmērā var pieprasīt kompensāciju no pārējiem četriem akcionāriem atbilstīgi to akciju skaitam WestLB . Papildu 3 miljardu euro prasības gadījumā NRW Land var prasīt, lai šie akcionāri tai nodod atbilstīgu WestLB akciju skaitu. Akcionāri arī varēja vienoties par kompensāciju skaidrā naudā.

12. Phœnix Light par strīdīgo garantiju ik gadu maksāja komisijas maksu. Tai bija arī jāsamaksā parādzīmju turētājiem. Šīs izmaksas un visas administratīvās izmaksas sedza atlīdzība par Phoenix Light nodotajiem vērtspapīriem.

13. WestLB pēc tam nopirka Junior Notes , pamatojoties uz diviem apsvērumiem. Pirmkārt, tā kā šīs parādzīmes garantēja NRW Land , auditori atšķirībā no portfeļa 23 miljardu euro vērtībā atteicās koriģēt to vērtību WestLB bilancē, samazinot to. Otrkārt, Junior Notes varēja izmantot kā nodrošinājumu, lai to pirkumam saņemtu nepieciešamos līdzekļus.

14. WestLB arī nopirka Senior Notes .

4. Papildu paziņojums

15. 2008. gada 11. aprīlī Vācijas Federatīvā Republika nosūtīja Komisijai papildu paziņojumu par nodalīšanas struktūru. Tā norādīja, ka pēc apstiprināšanas NRW Land parlamentā šī struktūra tika īstenota, un, piebilstot, ka tā īstenošana iekļāva valsts atbalsta piešķiršanu, lūdza to tūlītēji atļaut kā glābšanas atbalstu. Vācijas Federatīvā Republika apņēmās sniegt Komisijai sešu mēnešu laikā, kas beidzās 2008. gada 8. augustā, vai nu WestLB pārstrukturēšanas plānu, vai arī pierādījumu par strīdīgās garantijas pilnīgu izbeigšanu. Tā norādīja, ka pēdējā minētajā gadījumā WestLB būtu jāatmaksā “maksājumi”, kurus tā eventuāli būtu saņēmusi, un tiktu atceltas visas garantijas ekonomiskās sekas.

5. Strīdīgās garantijas atļaušana uz sešu mēnešu laikposmu

16. 2008. gada 30. aprīlī Komisija pieņēma lēmumu C(2008) 1628, galīgā redakcija, par nodalīšanas struktūru, ko izveido Vācijas Federatīvā Republika par labu WestLB (atbalsts NN 25/2008, ex CP 15/08) (turpmāk tekstā – “pagaidu lēmums”).

17. Šajā lēmumā, pirmkārt, Komisija uzskatīja, ka strīdīgā garantija bija valsts atbalsts EKL 87. panta izpratnē (pagaidu lēmuma 28.–39. apsvērums).

18. Otrkārt, Komisija norādīja, ka iepriekšējā punktā minētais atbalsts nebija paredzēts nopietnu traucējumu novēršanai kādas dalībvalsts tautsaimniecībā. Tādējādi to nevarēja uzskatīt par saderīgu ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu. Tomēr pēc tam, kad atbalsts tika izvērtēts, ņemot vērā Kopienas pamatnostādnes par valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai (OV 2004, C 244, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnes”), Komisija uzskatīja, ka tas var tikt atļauts saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu (pagaidu lēmuma 41.–58. apsvērums).

19. Šajā ziņā Komisija norādīja, pirmkārt, ka WestLB bija grūtībās nonācis uzņēmums Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādņu izpratnē. Komisija norādīja, ka, ja nebūtu tikusi piešķirta strīdīgā garantija, no vienas puses, WestLB nebūtu varējusi ievērot likumā noteiktās prasības par kapitalizāciju un, no otras puses, tās kredītzīme samazinātos tādējādi, ka būtu grūti to refinansēt un tas radītu papildu zaudējumus, kas ietvertu tās darbību izbeigšanu vidējā termiņā (pagaidu lēmuma 44. un 45. apsvērums).

20. Otrkārt, Komisija norādīja, ka strīdīgā garantija bija līdzvērtīga “kapitāla aizdevumam”, ar kuru WestLB varēja izpildīt likumā noteiktās prasības par kapitalizāciju un līdz ar to turpināt savu darbību. Komisija piebilda, ka ar šo garantiju tika izpildīti Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēs paredzētie ierobežojumi, ciktāl, no vienas puses, šī garantija tika izveidota uz sešu mēnešu laikposmu un tā bija reversīva un, no otras puses, atbalsta iezīme, kuru tā sevī iekļāva, bija nepieciešamais minimums, lai nodrošinātu darbības turpinātību (pagaidu lēmuma 47.–49., 52., 54. un 55. apsvērums).

21. Komisija norādīja, treškārt, ka piešķirto atbalstu pamatoja nopietnas sociālās grūtības, un tas neizraisīja nekādas nesamērīgi negatīvas sekas, un tas bija pirmais atbalsts glābšanai vai pārstrukturēšanai, kuru saņēma WestLB pēdējos desmit gados, atbilstoši tam, kas tika prasīts Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēs (pagaidu lēmuma 56. un 57. apsvērums).

22. Pagaidu lēmuma rezolutīvajā daļā Komisija secināja, ka strīdīgā garantija bija valsts atbalsts saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu, kas īstenots, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu, un kas ir saderīgs ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktam. Komisija norādīja, ka Vācijas Federatīvajai Republikai vēlākais 2008. gada 8. augustā ir jāpaziņo tai vai nu WestLB pārstrukturēšanas plāns, vai arī pierādījums par strīdīgās garantijas pilnīgu izbeigšanu. Komisija norādīja, ka Vācijas Federatīvā Republika šajā pēdējā minētajā gadījumā uzņēmās atcelt “spēkā esošo nolīgumu starp NRW Land un Phœnix Light ” par strīdīgo garantiju. Tā rezultātā WestLB būs jāatmaksā saskaņā ar šo nolīgumu saņemtie maksājumi.

23. Visbeidzot, Komisija atļāva attiecīgo atbalstu līdz 2008. gada 8. augustam un norādīja, ka gadījumā, ja Vācijas Federatīvā Republika tai paziņos ticamu pārstrukturēšanas plānu, atļauja principā tiks pagarināta līdz galīgā lēmuma šajā jautājumā pieņemšanai.

6. Paziņošana par nodalīšanas struktūras pagarināšanu un tās izvērtēšana

24. Komisija, Vācijas Federatīvā Republika, WestLB un akcionāri regulāri sazinājās, lai pieņemtu pārstrukturēšanas plānu. Prasītāja norāda, ka Komisija 2008. gada 15. jūlija sanāksmē ar WestLB un akcionāriem norādīja kritērijus, saskaņā ar kuriem, tāsprāt, ir jāparedz nosacījumi tās atļaujas izdošanai, proti, ka ar šo plānu konkrētos saistošos termiņos varētu panākt 50 % samazinājumu no WestLB bilances apmēra un grozīt akcionāru struktūru.

25. Ar 2008. gada 8. augusta vēstuli Vācijas Federatīvā Republika paziņoja Komisijai par savu nodomu pārveidot nodalīšanas struktūru par pastāvīgo struktūru. Paziņojumam tika pievienots WestLB pārstrukturēšanas plāns (turpmāk tekstā – “sākotnējais pārstrukturēšanas plāns”) un akcionāru noslēgtais nolīgums, tā sauktais “nolīgums par galvenajiem jautājumiem” ( Eckpunktevereinbarung ).

26. Sākotnējā pārstrukturēšanas plānā it īpaši bija paredzēts veikt daudzus WestLB bilances samazināšanas pasākumus, kā arī darbības un grozīt tās akcionāru struktūru, kas nodrošinātu, ka 2009. gada 30. septembrī akcionāriem vairs nebūtu kontroles vairākuma (akcionāri un Vācijas Federatīvā Republika apņēmās šajā ziņā sniegt Komisijai precīzāku informāciju līdz 2008. gada 31. decembrim).

27. Eckpunktevereinbarung akcionāri apņēmās atrast tādus risinājumus WestLB grūtībām, kuri būtu saderīgi ar stabilu Vācijas federālo zemju banku sektora reformu. Tie norādīja, ka akcionāri plāno Komisijai līdz 2008. gada 31. decembrim iesniegt pārstrādātu pārstrukturēšanas plānu, kurā ietverti tādi samazināšanas pasākumi, kuri pārsniedz sākotnējā pārstrukturēšanas plānā paredzētos un ņem vērā izmaiņas akcionāru struktūrā.

28. Ar 2008. gada 1. oktobra vēstuli, kurā bija ietverts uzaicinājums iesniegt apsvērumus saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu (Valsts atbalsts – Vācija – Valsts atbalsts C 43/08 (ex N 390/08) – WestLB ) (OV C 322, 16. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras uzsākšanu”), Komisija paziņoja Vācijas Federatīvajai Republikai savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru (turpmāk tekstā – “oficiālā izmeklēšanas procedūra”) attiecībā uz “akcionāru piešķirto garantiju WestLB ”.

29. Vispirms Komisija apstiprināja vērtējumus, kurus tā bija izdarījusi pagaidu lēmumā par valsts atbalsta esamību (lēmuma par procedūras uzsākšanu 34. un 35. apsvērums) un par iespēju izvērtēt tā saderību ar kopējo tirgu tikai saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Tā uzskatīja, ka krīzes “augsta riska kredītu tirgū” rezultātā vēl netika nopietni traucēta tautsaimniecība EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē (lēmuma par procedūras uzsākšanu 43. un 45. apsvērums). Komisija norādīja, ka Vācijas Federatīvā Republika plānoja pārveidot nodalīšanas struktūru par pastāvīgo struktūru, un tādējādi attiecīgais atbalsts ir jāizvērtē kā pārstrukturēšanas atbalsts (lēmuma par procedūras uzsākšanu 33. apsvērums).

30. Turpinājumā Komisija izteica šaubas par sākotnējā pārstrukturēšanas plāna saderīgu ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēm un norādīja, ka tai bija vajadzīga papildu informācija (lēmuma par procedūras uzsākšanu 47. apsvērums).

31. Šajā ziņā Komisija norādīja, ka WestLB neplānoja atteikties no sava uzņēmējdarbības modeļa, kas ilgākā laikposmā izrādījās nepietiekams. Radikālāki grozījumi tādējādi varētu būt nepieciešami, lai nodrošinātu tās dzīvotspēju. Komisija piebilda, ka WestLB grūtības acīmredzami bija radušās tās akcionāru struktūras un akcionāru atšķirīgo interešu dēļ, un izteica šaubas par lietderīgas stratēģiskas pārorientācijas iespēju, ja neatrisina šīs strukturālās problēmas. Komisija pozitīvi novērtēja to, ka sākotnējā pārstrukturēšanas plānā bija paredzēts grozīt akcionāru struktūru, jo tas varētu izmainīt WestLB uzņēmējdarbības modeli. Tomēr, tā kā plānā nebija ietverti konkrēti pasākumi šajā jautājumā, nebija iespējams noteikt, kādā veidā ar šo plānu tiks atjaunota šīs bankas dzīvotspēja (lēmuma par procedūras uzsākšanu 48.–50. apsvērums).

32. Visbeidzot Komisija uzaicināja ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus, ko izdarīja tikai Vācijas Federatīvā Republika 2008. gada 24. novembrī.

33. Vācijas Federatīvā Republika 2008. gada 16. decembrī lūdza pagarināt termiņu, kurā jāiesniedz konkrēta informācija par WestLB akcionāru struktūras izmaiņām. Komisija pagarināja šo termiņu līdz 2009. gada 31. martam.

34. Prasītāja uzskata, ka 2009. gada 31. martā sanāksmē ar Vācijas Federatīvo Republiku Komisija prezentēja “projekta plānu”, kurā bija ietverti nosacījumi, kuru ievērošana saskaņā ar iepriekš noteiktiem termiņiem ir nepieciešama, lai nodalīšanas struktūru atļautu kā pastāvīgu struktūru, un norādīja, ka tā varētu pieņemt negatīvu lēmumu 2009. gada 13. maijā.

35. No 2009. gada 6. līdz 8. aprīlim notika Komisijas, Vācijas Federatīvās Republikas, WestLB un akcionāru sarunas par bankas pārstrukturēšanu un vajadzīgajiem nosacījumiem, lai nepieļautu negatīvu lēmumu.

36. 2009. gada 30. aprīlī Vācijas Federatīvā Republika iesniedza pārstrukturēšanas plānu ar dažām izmaiņām, kuras bija apspriestas ar Komisiju, salīdzinājumā ar sākotnējo pārstrukturēšanas plānu (turpmāk tekstā – “galīgais pārstrukturēšanas plāns”).

37. Šajā plānā vispirms bija paredzēts WestLB akcionāru maiņas konkretizējums līdz 2008. gada 31. decembrim (ar nodomu vēstuli, piemēram). WestLB – kopumā vai kā atsevišķas neatkarīgas komerciālas vienības – tiks piedāvāta pārdošanai konkursa procedūrā, kas tiks uzsākta līdz 2010. gada 31. augustam tādējādi, lai darījums notiktu ne vēlāk kā 2012. gada 1. janvārī un saskaņā ar konkrētiem nosacījumiem.

38. Turpinājumā ar mērķi atvieglot WestLB pārdošanu tika paredzēti racionalizēšanas pasākumi, ar kuriem varēja samazināt izmaksas un riskus, kā arī tika paredzēta komerciāla pārorientācija, proti, vairāku iestāžu slēgšana, kā arī bilances un riska svērto aktīvu samazināšana par 25 % uz 2010. gada 31. martu un par 50 % uz 2011. gada marta beigām salīdzinājumā ar 2007. gada bilanci un riska svērtajiem aktīviem.

39. Visbeidzot attiecīgajā plānā bija paredzēta vai nu vairāku WestLB darbības jomu likvidēšana, vai samazināšana.

7. Apstrīdētais lēmums

40. 2009. gada 12. maijā Komisija pieņēma Lēmumu 2009/971/EK par valsts atbalstu C 43/08 (ex N 390/08), ko Vācija vēlas sniegt WestLB pārstrukturēšanai.

41. Ar 2009. gada 29. maija vēstuli Vācijas Federatīvā Republika informēja Komisiju par to, ka tā uzskata, ka šajā lēmumā ir pieļautas kļūdas un neprecizitātes, it īpaši tā 41. apsvērumā, kura formulējums ir šāds:

“[..] Visas [sākotnējā] pārstrukturēšanas plāna izmaiņas tika apspriestas ar Komisiju, [Vācijas Federatīvā Republika] tām ir piekritusi un pēc tam 2009. gada 30. aprīlī iesniegusi tās Komisijai kā pārstrukturēšanas plāna izmaiņas. Tomēr trīs no pieciem [akcionāriem] oficiāli vēl nav apstiprinājuši [galīgo pārstrukturēšanas] plānu. Tādēļ [galīgo] pārstrukturēšanas plānu nevar uzskatīt par saistošu, kaut arī tam ir piekritusi [Vācijas Federatīvā Republika] un akcionāri. Procedūras laikā Komisija secināja, ka akcionāri neievēroja termiņus un palēnināja procedūru. Tādēļ Komisija uzskata, ka tās lēmums ir jāsaista ar konkrētiem nosacījumiem.”

42. Vācijas Federatīvā Republika norādīja, ka šī apsvēruma priekšpēdējais teikums nebija precīzs, jo “termiņa pagarinājumu pamatoja un apstiprināja Komisija”.

43. 2009. gada 10. jūnijā Komisija ieteica Vācijas Federatīvajai Republikai grozīt šī apsvēruma priekšpēdējā teikuma formulējumu, norādot, ka runa ir tikai par precizējumu, šādā veidā:

“Procedūras laikā Komisija secināja, ka akcionāri nespēja ievērot sākotnējos termiņus attiecībā uz apstiprināto pārstrukturēšanas plānu un lēmumu pieņemšanas struktūru noteiktie termiņi palēnināja procedūru.”

44. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika ar 2009. gada 22. jūnija elektroniskā pasta vēstuli piekrita jaunajam formulējumam, Komisija 2009. gada 28. jūlijā pieņēma kļūdas labojumu Lēmumam 2009/971. Komisija nosūtīja šo kļūdas labojumu Vācijas Federatīvajai Republikai kopā ar šī lēmuma laboto versiju (OV L 345, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

45. Apstrīdētajā lēmumā, pirmkārt, Komisija konstatēja, ka tā pagaidu lēmumā jau bija uzskatījusi, ka ar nodalīšanas struktūras īstenošanu tiktu sniegts valsts atbalsts WestLB , un norādīja, ka šī atbalsta summa, kad nodalīšanas struktūru pārveidotu par pastāvīgu struktūru, visticamāk atbilstu strīdīgās garantijas nominālvērtībai (5 miljardiem euro) (apstrīdētā lēmuma 52., 54.–58. un 60. apsvērums).

46. Otrkārt, Komisija pretēji tam, ko tā bija izdarījusi pagaidu lēmumā un lēmumā par procedūras uzsākšanu, uzskatīja, ka bija iespējams izvērtēt attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktam.

47. Komisija norādīja, ka šīs virziena izmaiņas bija tāpēc, ka pēc lēmuma par procedūras uzsākšanu tā paziņojumā par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu pasākumiem, kas veikti attiecībā uz finanšu iestādēm saistībā ar pašreizējo globālo finanšu krīzi (OV 2008, C 270, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par pasākumiem, kas veikti saistībā ar finanšu krīzi”), paziņojumā “Finanšu iestāžu rekapitalizācija pašreizējās finanšu krīzes apstākļos – atbalsta ierobežošana līdz nepieciešamajam minimumam un aizsardzības līdzekļi pret pārmērīgiem konkurences traucējumiem” (OV 2009, C 10, 2. lpp.) un paziņojumā par samazinātas vērtības aktīviem piemērojamo režīmu bija konstatējusi, ka atbalsta pasākumi bankām bija tāda veida, lai novērstu nopietnus traucējumus, kuri apdraud Vācijas tautsaimniecību (apstrīdētā lēmuma 61. un 62. apsvērums).

48. Tomēr Komisija norādīja, kā izklāstīts iepriekšējā punktā minētajos paziņojumos, ka atbalsta, kas piešķirts saistībā ar finanšu krīzi, saderība ar kopējo tirgu ir jānovērtē saskaņā ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēm, vienlaicīgi ņemot vērā sistēmas krīzes īpašās iezīmes finanšu tirgos (apstrīdētā lēmuma 63. apsvērums).

49. Treškārt, Komisija izvērtēja atbalsta saderību ar kopējo tirgu. Komisija norādīja, ka tai saskaņā ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēm vispirms ir jāpārbauda, vai ir pārstrukturēšanas plāns, no kura izriet, ka WestLB var atjaunot ilgtermiņa dzīvotspēju, vai atbalsts ir laikā un finansiāli ierobežots līdz nepieciešamajam minimumam, vai WestLB veic būtisku ieguldījumu pārstrukturēšanas izmaksu segšanā un, visbeidzot, vai atbalsts nerada tādus konkurences izkropļojumus, kas ir pretrunā vispārējām interesēm. Turklāt Komisija atgādināja, ka tā saņēmējam varēja likt izpildīt attiecīgus nosacījumus (apstrīdētā lēmuma 65. apsvērums).

50. Šajā ziņā Komisija vispirms izvērtēja galīgajā pārstrukturēšanas plānā paredzētos pasākumus un secināja, ka ar tiem varēja atjaunot WestLB ilgtermiņa dzīvotspēju (apstrīdētā lēmuma 66.–75. apsvērums).

51. Turpinājumā Komisija uzskatīja, pirmkārt, ka WestLB sniegtais pašas ieguldījums pārstrukturēšanā bija ievērojams un maksimāli iespējamais un, otrkārt, ka atbalsta summa bija ierobežota līdz nepieciešamajam minimumam (apstrīdētā lēmuma 76. un 79. apsvērums).

52. Visbeidzot, Komisija apstrīdētā lēmuma 80.–87. apsvērumā izvērtēja, vai galīgajā pārstrukturēšanas plānā bija paredzēti pasākumi, kas līdz minimumam var samazināt atbalsta nelabvēlīgo ietekmi uz konkurentiem, un šī lēmuma 88. apsvērumā secināja, ka kopumā “kompensācijas pasākumi” ir proporcionāli izraisīto konkurences traucējumu ietekmei, nodrošinot, ka maksimāli tiek samazināta šī ietekme.

53. Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija uzskatīja, ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, ja ir ievēroti attiecīgie nosacījumi (apstrīdētā lēmuma 89. apsvērums).

54. Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:

“1. pants

Atbalsts, kuru [Vācijas Federatīvā Republika] kā garantiju piecu miljardu euro apmērā vēlas sniegt [ WestLB ], ir saderīgs ar kopējo tirgu, ja tiek ievēroti 2. pantā un pielikumā noteiktie nosacījumi.

2. pants

1. [Galīgais pārstrukturēšanas plāns] ir pilnībā jāīsteno saskaņā ar norādīto grafiku, tostarp visi pielikumā iekļautie nosacījumi.

2. Vajadzības gadījumā [..] Komisija, balstoties uz pietiekami pamatotu [Vācijas Federatīvās Republikas] iesniegumu, var:

a) pagarināt [..] termiņus; vai

b) ārkārtējos apstākļos atteikties no viena vai vairākiem [..] nosacījumiem, tos grozīt vai aizvietot.

[..]”

55. Apstrīdētā lēmuma pielikums ir formulēts šādi:

“Par 2. panta 1. punktu

[..]

2.1. [..] akcionāri pilnībā vai pa daļām pārdod WestLB [..] līdz 2011. gada 31. decembrim.

2.2. Ne vēlāk kā līdz 2010. gada 31. augustam [..] akcionāri uzsāk konkursa procedūru un ne vēlāk kā līdz 2011. gada 31. augustam noslēdz pirkuma līgumu ar pircēju, līdz ar to pārdošana notiek ne vēlāk kā 2012. gada 1. janvārī. Pamatotos gadījumos Komisija var piekrist pārdošanai bez starpniekiem vai federālo zemju banku konsolidēšanai [..].

[..]

3.1. Pamatojoties uz auditēto WestLB bilances kopsummu 2007. gada 31. decembrī [..], līdz 2010. gada 31. martam kopsavilkuma bilances summa tiek samazināta kopumā par 25 % un līdz 2011. gada 31. martam – kopumā par 50 % [..]

[..]

4.1. WestLB galvenās uzņēmējdarbības aktivitātes tiek sadalītas un ne vēlāk kā līdz 2009. gada 30. oktobrim tiek iedalītas šādās [..] segmentētās uzņēmējdarbības apakšjomās:

a) banku operācijas;

b) asociācija/vidējie un mazie uzņēmumi;

c) korporatīvie klienti/kapitāla tirgus/strukturētais finansējums.

4.2. [Šīs dažādās] apakšjomas tiek pārdotas kopā vai atsevišķi līdz 2011. gada 31. decembrim.

4.3. Līdz pārdošanai nevienā no [šīm] apakšjomām nedrīkst paplašināt uzņēmējdarbību, piepērkot vai pievienojot citus uzņēmumus [..]

[..]

4.5. Attiecībā uz aktivitātēm kapitāla tirgū [..] līdz pārdošanai ir noteikti šādi ierobežojumi:

[..]

4.6. Attiecībā uz aktivitātēm uzņēmējdarbības jomas “Korporatīvie klienti/strukturētais finansējums” [..] līdz pārdošanai ir noteikti šādi ierobežojumi:

[..]

5.1. Cik vien iespējams drīz, taču ne vēlāk kā līdz 2010. gada [..], tiek pilnībā pārdotas visas turpmāk minētās [..] akcijas: [minētas 16 akcijas]

[..]

5.8. Līdz pārdošanai zaudējumu gadījumā WestLB nemaksā nekādus maksājumus hibrīdkapitāla instrumentiem. Šie instrumenti arī piedalās zaudējumos, ja WestLB bilancē parādītos zaudējumi, nerealizējot kapitāla rezerves.

[..]

6.1. WestLB pilnībā vai pa daļām tiek pārdota atklātā, pārskatāmā un nediskriminējošā konkursa procedūrā, ievērojot [apstrīdētā lēmuma pielikuma] 2.1. un 2.2. punktā noteiktos termiņus.

6.2. Konkursa procedūra ir pieejama katram potenciālam pircējam Vācijā un ārvalstīs. [..]

[..]

6.4. Attiecīgais pircējs:

a) ir no [..] akcionāriem neatkarīga trešā persona; [..]

b) pamatoti spēj saņemt visas attiecīgo [..] iestāžu [..] atļaujas, kas nepieciešamas [..]; un

c) ņemot vērā finanšu iespējas, jo īpaši kredītvērtējumu, spēj nodrošināt [ WestLB ] ilgstošu maksātspēju.

6.5. Segmentēto uzņēmējdarbības apakšjomu pilnīgai pārdošanai ir priekšroka, salīdzinot ar vienkāršu balsstiesību vairākuma [..] nodošanu. Vienkārša balsstiesību vairākuma nodošana ir pieļaujama tikai tad, ja konkursa procedūrā nav iesniegts neviens piedāvājums par vienas vai vairāku segmentēto uzņēmējdarbības apakšjomu pilnīgu pārņemšanu. [..] Komisija tiek informēta pirms līguma slēgšanas tiesību pieš ķiršanas un saglabā tiesības izvirzīt iebildumus.

6.6. Netiek skarta [..] iespēja ar Komisijas piekrišanu veikt pārdošanu bez starpniekiem vai konsolidēt federālo zemju bankas. Turklāt līdzšinējie akcionāri var kļūt par mazākuma akcionāriem, ja tiek pārdots [ WestLB ] kontrolējošais vairākums.

6.7. Uzņēmējdarbības apakšjomas un aktivitātes, kas netiek pārdotas [..], līdz 2011. gada 31. decembrim tiek galīgi izbeigtas vai no šā brīža izbeidzas atbilstīgi tās pamatojošo darījumu termiņiem.

[..]

Par [apstrīdētā lēmuma] 2. panta 2. punktu

Piemērojot [apstrīdētā lēmuma] 2. panta 2. punktā paredzēto pārskatīšanas noteikumu, Komisija atbilstīgi ņem vērā piedāvājuma noteikumus un situāciju kapitāla tirgos.”

8. WestLB situācijas attīstība pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas

56. Pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas portfeļa 23 miljardu euro apmērā vērtība samazinājās tiktāl, ka strīdīgās garantijas esamība nepietika, lai WestLB varētu izpildīt likumā noteiktās prasības par kapitālu. Komisija ar 2009. gada 7. oktobra lēmumu pagaidu kārtā atļāva piešķirt jaunu garantiju WestLB par summu 6,4 miljardi euro saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu (valsts atbalsts N 531/2009) (OV C 305, 4. lpp.). Vācijas Federatīvā Republika apņēmās iesniegt jaunus pārstrukturēšanas pasākumus līdz 2009. gada 30. novembrim.

57. 2009. gada 10. decembrī Vācijas Federatīvā Republika paziņoja Komisijai par kapitāla iepludināšanu WestLB EUR 3 miljardu apmērā un papildu garantiju 1 miljarda euro apmērā, kuras mērķis bija uz jauno nodalīšanas struktūru pārvietot aktīvus 85,1 miljarda euro nominālvērtībā. Komisija šos jaunos pasākumus atļāva pagaidu kārtā ar 2009. gada 22. decembra lēmumu.

58. 2009. gada 15. decembrī Vācijas Federatīvā Republika paziņoja Komisijai grozīto pārstrukturēšanas plānu (turpmāk tekstā – “likvidācijas plāns”).

59. 2011. gada 20. decembrī Komisija pieņēma jaunu lēmumu par atbalsta pasākumiem, kas par labu WestLB īstenoti laikā no 2007. gada līdz 2011. gada beigām (atbalsti C 40/2009 un C 43/2008); (turpmāk tekstā – “2011. gada galīgais lēmums”). Šajā lēmumā Komisija atcēla apstrīdēto lēmumu (2011. gada galīgā lēmuma 3. pants). Tā no valsts atbalsta tiesību viedokļa kopumā izvērtēja dažādus kapitāla iepludināšanas pasākumus un piešķirtās garantijas WestLB laikā no 2007. gada līdz 2011. gada decembrim, tostarp strīdīgo garantiju. Komisija uzskatīja, ka tas bija pārstrukturēšanas atbalsts, kas ir saderīgs ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu ar nosacījumu, ka tiek īstenoti likvidācijas plānā paredzētie pasākumi.

Tiesvedība

60. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 13. novembrī, prasītāja cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.

61. Prasītāja ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts tajā pašā dienā, lūdza apturēt apstrīdētā akta piemērošanu pagaidu noregulējuma veidā. Ar 2011. gada 18. marta rīkojumu T‑457/09 R Westfälisch‑Lippischer Sparkassen‑ und Giroverband /Komisija (Krājumā nav publicēts) pagaidu noregulējuma tiesnesis šo lūgumu noraidīja un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlika.

62. Ar 2012. gada 26. aprīļa vēstuli Komisija paziņoja Vispārējai tiesai par 2011. gada galīgā lēmuma pieņemšanu un apstiprināja, ka pēc šī lēmuma pieņemšanas “prasītājai vairs [nebija] intereses celt prasību, ja tāda vispār kādreiz ir [bijusi]”. Tomēr Komisija neizskaidroja šī apstiprinājuma iemeslu.

63. Vispārējā tiesa Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros (turpmāk tekstā – “procesa organizatoriskie pasākumi”) uzaicināja prasītāju izteikties par sekām, kādas attiecībā uz šo prasību izriet saistībā ar 2011. gada galīgā lēmuma pieņemšanu.

64. Prasītāja šo lūgumu izpildīja ar 2012. gada 11. jūnija vēstuli.

65. Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa ar 2012. gada 28. novembra vēstuli lūdza Komisijai iesniegt savus apsvērumus par prasītājas 2012. gada 11. jūnija vēstuli.

66. Komisija šo lūgumus izpildīja ar 2013. gada 11. janvāra vēstuli. Šajā vēstulē Komisija, sniedzot pamatojumu, lūdza Vispārējai tiesai konstatēt, ka ir jāizbeidz tiesvedība.

67. Ar 2013. gada 4. aprīļa vēstuli prasītāja sniedza apsvērumus par Komisijas izteikto lūgumu izbeigt tiesvedību.

68. Ar 2013. gada 16. oktobra lēmumu Vispārējā tiesa pēc pirmās palātas priekšlikuma nodeva lietu pirmajai palātai paplašinātā sastāvā atbilstoši Reglamenta 14. panta 1. punktam un 51. panta 1. punkta pirmajai daļai.

69. Ar 2013. gada 24. oktobra rīkojumu Vispārējā tiesa (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) Komisijas izteikto lūgumu par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas pievienoja lietas izskatīšanai pēc būtības.

70. 2013. gada 31. oktobrī Vispārējā tiesa procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzdeva dažus rakstveida jautājumus lietas dalībniekiem, kuri šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

71. Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma sākt mutvārdu procesu.

72. Vispārējā tiesa 2013. gada 6. decembra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.

Lietas dalībnieku prasījumi

73. Prasības pieteikumā izklāstītie prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

74. Komisijas iebildumu rakstā izvirzītie prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

75. 2012. gada 26. aprīļa vēstulē izklāstītie Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– dot prasītājai iespēju darīt zināmu to, vai tā domā atteikties no prasības;

– ja prasītāja no prasības neatsakās, atzīt, ka prasībai ir zudis priekšmets.

76. 2012. gada 11. jūnija vēstulē izklāstītie prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt Komisijas lūgumu par to, lai Vispārējā tiesa atzīst, ka prasībai ir zudis priekšmets;

– pakārtoti, ja uzskatītu, ka prasībai, kas vērsta pret apstrīdēto lēmumu, ir zudis priekšmets, atļaut pielāgot prasītājas pamatus un prasījumus un uzskatīt, ka tie kopš šī brīža attiecas uz 2011. gada galīgā lēmuma daļēju atcelšanu, ciktāl šis lēmums aizstāj apstrīdēto lēmumu.

77. 2013. gada 11. janvāra vēstulē Komisija lūdz Vispārējo tiesu:

– atzīt, ka prasības vairs nav jāizskata;

– noraidīt prasītājas lūgumu par pamatu un prasījumu pielāgošanu;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

78. 2013. gada 4. aprīļa vēstulē izklāstītie prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt Komisijas lūgumu par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas;

– ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka tiesvedība ir jāizbeidz, piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

– organizēt tiesas sēdi.

Juridiskais pamatojums

1. Par pieņemamību

Par prasītājas tiesībām celt prasību

79. Vispirms ir jānorāda, ka prasītāja, kas ir publisko tiesību juridiska persona, izmantojot juridiskas personas statusu, var iesniegt prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu, kā tā pareizi bija norādījusi. Tomēr, tā kā apstrīdētais lēmums bija adresēts vienīgi Vācijas Federatīvajai Republikai, atbilstoši šim noteikumam ir jāpārbauda, vai prasītāju minētais lēmums skar individuāli, precizējot, ka nav šaubu par to, ka prasītāju šis lēmums skar tieši, ko turklāt nav apstrīdējis neviens lietas dalībnieks.

80. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru personas, kas nav lēmuma adresāti, var apgalvot, ka ir skarti individuāli tikai tad, ja šis lēmums tās ietekmē šīm personām raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu apstākļu dēļ, kas šīs personas atšķir no visām citām personām, un tādēļ tās individuāli nošķir tieši tāpat kā šāda lēmuma adresātus (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62 Plaumann /Komisija, Recueil , 197. lpp., un 2005. gada 13. decembra spriedums lietā C‑78/03 P Komisija/ Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum , Krājums, I‑10737. lpp., 33. punkts).

81. Prasītāja norāda, ka viss apstrīdētais lēmums to skar individuāli iepriekšējā punktā minētās judikatūras izpratnē. Šajā ziņā tā ir iesniegusi vairākus apsvērumus, kuri var tikt apkopoti divos galvenos argumentos attiecībā uz, pirmkārt, to, ka tā ir piedalījusies Komisijas lēmuma pieņemšanā, un, otrkārt, to, ka tā ir īpaši skarta kā akcionāre.

82. Komisija paskaidro, ka prasītāju apstrīdētais lēmums individuāli ir skāris tikai daļēji. Tā šajā ziņā norāda, pirmkārt, ka prasītāja nevar pamatot savas tiesības celt prasību ar savu personas statusu, kas ir noteikusi pasākumu, kurš šajā lēmumā ir kvalificēts par valsts atbalstu. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka prasītāju kā akcionāri individuāli skar tikai apstrīdētā lēmuma pielikumā ierakstītie nosacījumi par akcionāru pienākumu pārdot WestLB neatkarīgai trešajai personai (turpmāk tekstā – “pārdošanas pienākums”).

Par pirmo argumentu attiecībā uz to, ka prasītāja bija piedalījusies pasākuma, kas ar apstrīdēto lēmumu atzīts par valsts atbalstu, noteikšanā

83. No judikatūras izriet, ka personas, kas nav dalībvalsts un kas ir juridiska persona, kura ir noteikusi pasākumu, kurš Komisijas galīgajā lēmumā ir atzīts par valsts atbalstu (turpmāk tekstā – “atbalsta piešķīrēja”), juridisko stāvokli šis lēmums var individuāli skart, ja tas tai traucē īstenot, kā tā ir paredzējusi, savas attiecīgās pilnvaras, it īpaši attiecīgā atbalsta piešķiršanā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T‑214/95 Vlaams Gewest /Komisija, Recueil , II‑717. lpp., 29. punkts, un 2002. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑127/99, T‑129/99 un T‑148/99 Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, Recueil , II‑1275. lpp., 50. un 51. punkts).

84. Prasītāja norāda, pirmkārt, ka tā ir līdzautore pasākumam, kurš apstrīdētajā lēmumā ir atzīts par valsts atbalstu, un, otrkārt, ka tā ir noteikusi šo pasākumu, īstenojot savas attiecīgās pilnvaras. Prasītāja uzskata, ka ar apstrīdēto lēmumu tai tiek traucēts īstenot, kā tā ir paredzējusi, savas pilnvaras, kas šajā gadījumā attiecas uz strīdīgās garantijas piešķiršanu. Līdz ar to prasība esot pieņemama saskaņā ar iepriekšējā punktā minēto judikatūru.

85. Komisija savos rakstveida apsvērumos nav apstrīdējusi to, ka prasītāja var tikt uzskatīta par apstrīdētajā lēmumā izvērtētā atbalsta piešķīrēju. Tā ir norādījusi, ka prasītājai nav bijušas savas intereses, kas saskaņā ar judikatūru tai neļauj likumīgi celt prasību kā atbalsta piešķīrējai. Tomēr, atbildot uz Vispārējās tiesas ar 2013. gada 31. oktobri datētajiem jautājumiem, kā arī tiesas sēdē Komisija norādīja, ka prasītāja nevarēja tikt uzskatīta par atbalsta piešķīrēju. Komisija uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā izvērtēto atbalstu vienīgi NRW Land bija piešķīrusi WestLB .

86. No apstrīdētā lēmuma, kurš attiecas tikai uz “garantiju piecu miljardu euro apmērā” (skat. iepriekš 54. punktu), rezolutīvās daļas izriet, ka strīdīgā garantija ir vienīgais pasākums, kurš formāli šajā lēmumā ir atzīts par valsts atbalstu.

87. Tādējādi ir jāizvērtē, vai prasītāja var tikt uzskatīta par tādu, kurai piešķirta daļa šī atbalsta.

88. Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka formāli strīdīgo garantiju attiecībā uz eventuālajiem Junior Notes pircējiem ir piešķīrusi NRW Land , nevis citi akcionāri (turpmāk tekstā – “citi akcionāri”), un šo citu akcionāru, tostarp prasītājas, piedalīšanās šīs garantijas eventuālajā apstrīdēšanas procesā ir tikai akcionāru iekšējā lieta.

89. Pirmkārt, lai arī no apstrīdētā lēmuma 24. apsvēruma izriet, ka Junior Notes pircēji varēs lūgt NRW Land sniegt finansiālu kompensāciju, ja tiem būs jāsedz ar šo akciju vērtību pazemināšanos saistīti zaudējumi, nekas apstrīdētajā lēmumā vai lietas materiālos neļauj uzskatīt, ka tie varēja arī lūgt kaut kādu kompensāciju citiem akcionāriem. Strīdīgās garantijas izpildes gadījumā to iesaistīšanās atbilstoši nolīgumiem, kurus ir noslēguši akcionāri, ir ierobežota ar to, ka tie piedāvā kompensāciju NRW Land proporcionāli to dalībai kapitālā attiecībā uz pirmajiem iztērētajiem 2 miljardiem euro un attiecībā uz jebkādu papildu summu – vai nu tam nododot WestLB akcijas, vai arī vienojoties par kompensāciju skaidrā naudā (skat. iepriekš 11. punktu un apstrīdētā lēmuma 24. apsvērumu).

90. Šajā jautājumā ir jāpiebilst, ka pati prasītāja, atbildot uz Vispārējās tiesas ar 2013. gada 31. oktobri datētajiem jautājumiem, kā arī tiesas sēdē ir apstiprinājusi, ka vienīgi NRW Land bija noteikta kā Junior Notes nominālvērtības garantijas sniedzēja attiecībā pret šo akciju turētājiem un ka tie nevarēja prasīt jebkādu kompensāciju citiem akcionāriem.

91. Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma 24. un 26. apsvēruma un pagaidu lēmuma 20. apsvēruma trešās daļas izriet, ka citu akcionāru iesaistīšanās, atbalstot NRW Land strīdīgās garantijas apstrīdēšanas procesā, nav automātiska, bet paredz, lai iepriekš šī Land būtu iesniegusi kompensācijas pieteikumu. Tādējādi NRW Land ir ne tikai vienīgā Junior Notes nominālvērtības garantijas sniedzēja attiecībā pret šo akciju turētājiem, bet arī galvenā atbildīgā par izmaksu, kuras saistītas ar iespējamo strīdīgās garantijas īstenošanu, sadalīšanu starp akcionāriem ar nosacījumu, ka tiek ievērotas atbildības, par kuru tie ir vienojušies, maksimālās robežas.

92. Turpinājumā pēc būtības ir jānorāda, kā tiesas sēdē ir norādījuši lietas dalībnieki, ka WestLB ir strīdīgās garantijas saņēmēja attiecībā uz to, ka saskaņā ar šo garantiju iepriekš 9.–14. punktā aprakstītās darbības, ar kurām tika izveidota nodalīšanas struktūra, tai ir ļāvušas praksē no savas bilances izslēgt aktīvus, kuru vērtība bija ļoti samazinājusies, un ierakstīt tajā jaunus aktīvus, proti, Junior Notes , kuru nominālvērtība, kas bija vienāda ar izslēgto aktīvu vērtību, bija garantēta. Taču, lai arī NRW Land dalība strīdīgajā garantijā varēja piešķirt priekšrocību WestLB šajā kontekstā, citu akcionāru priekšrocība nevar tikt uzskatīta par tādu, kas bija pamatā tās izveidei.

93. Pirmkārt, pretēji prasītājas norādītajam tiesas sēdē, saistības, kuras uzņēmās citi akcionāri attiecībā pret NRW Land , ko var interpretēt kā pienākumu daļēji atmaksāt šai Land izdevumus, kuri radušies strīdīgās garantijas īstenošanas gadījumā (turpmāk tekstā – “saistības, kuras uzņēmās citi akcionāri”), nevar tikt uzskatīta par “pretī sniegtu garantiju” par labu Junior Notes turētājiem, ciktāl šī saistību uzņemšanās neietver pienākumu samaksāt procentus no Junior Notes nominālvērtības par labu minētajiem turētājiem divos gadījumos – pirmkārt, kad strīdīgā garantija ir tikusi apstrīdēta un, otrkārt, kad NRW Land to neapmaksāja.

94. Otrkārt, attiecībā uz to, vai, kā tiesas sēdē ir norādījusi prasītāja, saistības, kuras uzņēmās citi akcionāri, pastiprina NRW Land maksātspēju attiecībā pret Junior Notes turētājiem, ir jānorāda, ka, pat pieņemot, ka būtu konstatēts NRW Land , kas ir teritoriāla kopiena, kuras autonomija un publiskās varas prerogatīvas izriet no Vācijas konstitūcijas, maksātnespējas risks un ka bankrota gadījumā Vācijas Federatīvajai Republikai saskaņā ar tās iekšējām tiesībām nebūtu pienākuma tai sniegt finansiālu palīdzību, lai segtu tās parādus, nekas lietas materiālos neļauj uzskatīt, ka saistību, kuras uzņēmās citi akcionāri, esamība varētu veicināt Junior Notes turētāju tiesības uz strīdīgās garantijas izpildi vai varētu tiem piešķirt prioritāti salīdzinājumā ar citiem parādu turētājiem pret minēto Land .

95. No iepriekš minētā izriet, kā ir norādījusi Komisija, ka ar apstrīdēto lēmumu atļauto atbalstu ir piešķīrusi tikai NRW Land un citi akcionāri nevar tikt uzskatīti par daļas no šī atbalsta piešķīrējiem.

96. Šo secinājumu nevar atspēkot neviens prasītājas tiesas sēdē izvirzītais arguments.

97. Prasītāja norādīja, pirmkārt, ka pati Komisija apstrīdētajā lēmumā citus akcionārus ir atzinusi par atbalsta piešķīrējiem.

98. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka tas, vai prasītāja ir atbalsta piešķīrēja, ir objektīvs jautājums, kas ir atkarīgs no apstrīdētajā lēmumā izklāstītajiem faktiem, kurus prasītāja neapstrīd, nevis no iespējamā šo faktu novērtējuma, ko veic Komisija.

99. Otrkārt, ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisijai nav precīzi jāidentificē atbalsta piešķīrējs. Kā Komisija pareizi ir uzsvērusi tiesas sēdē, tā varēja tikai minēt iemeslus, kuru dēļ tā ir uzskatījusi, ka strīdīgo garantiju valsts ir piešķīrusi no valsts līdzekļiem. Tā kā strīdīgās garantijas attiecināšanu uz valsti un valsts līdzekļu izmantošanas esamību Vācijas Federatīvā Republika nav apstrīdējusi nevienā administratīvā procesa posmā, jautājums par to, vai citi akcionāri varēja tikt uzskatīti par atbalsta piešķīrējiem, līdz ar to nebija būtisks šī lēmuma kontekstā.

100. Treškārt, saistībā ar šo vērtējumu, protams, pareizi ir tas, ka apstrīdētā lēmuma 23. apsvēruma pirmajā ievilkumā Komisija ir norādījusi, ka strīdīgo garantiju daļēji veido “garantijas vēstule, lai atbilstīgi savu akciju skaitam nodrošinātu WestLB prasījumus līdz diviem miljardiem euro pret Phoenix Light ”. Tāpat apstrīdētā lēmuma 23. apsvēruma ceturtajā ievilkumā Komisija norāda, ka Phoenix Light par strīdīgās garantijas piešķiršanu maksā ikgadēju komisijas maksu “garantijas devējam”. Tomēr Komisija tajā pašā laikā minētā lēmuma 23. apsvēruma trešajā daļā konstatē, ka tā bija NRW Land , kas piešķīra garantiju attiecībā uz Junior Notes , un šādā veidā Junior Notes tika uzskatītas par drošām parādzīmēm. Visbeidzot, ir jāatgādina, ka Komisija pagaidu lēmuma rezolutīvajā daļā bija norādījusi, ka, ja pārstrukturēšanas plāns tai netiks iesniegts vēlākais līdz 2008. gada 8. augustam, Vācijas Federatīvā Republika apņēmās atcelt “spēkā esošo nolīgumu starp NRW Land un Phœnix Light ” par strīdīgo garantiju (skat. iepriekš 15. un 22. punktu).

101. Otrkārt, prasītāja tiesas sēdē norādīja, ka NRW Land nekad nav nolēmusi garantēt Junior Notes nominālvērtību, ja nav saistību, kuras uzņēmās citi akcionāri. Līdz ar to šī saistību uzņemšanās ir strīdīgās garantijas sine qua non nosacījums.

102. Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītāja nav pamatojusi savu apgalvojumu ne ar vienu pierādījumu. Tādējādi nav iespējams konstatēt, vai tad, ja nebūtu saistību, kuras uzņēmās citi akcionāri, NRW Land būtu izlēmusi piešķirt vai nepiešķirt strīdīgo garantiju.

103. Katrā ziņā EKL 87. panta 1. punktā nav paredzēts nodalījums atkarībā no tā, kādi ir valsts iesaistīšanās pasākuma iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas (skat. Tiesas 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑487/06 P British Aggregates /Komisija, Krājums, I‑10515. lpp., 85. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to subjektīvie iemesli, kuri NRW Land lika piekrist būt vienīgajai garantijas devējai par Junior Notes nominālvērtību attiecībā pret to turētājiem, nekādi neietekmē jautājumu par to, vai saistības, kuras uzņēmās citi akcionāri, ietver ievērojamu priekšrocību WestLB un var tikt uzskatītas par valsts atbalstu par labu šai bankai.

104. Treškārt, prasītāja tiesas sēdē norādīja, ka NRW Land bija vienīgā Junior Notes nominālvērtības garantijas devēja, jo tā bija vienīgā izvēle no praktiskā viedokļa. Prasītāja uzskata, ka, tā kā šie vērstpapīri varēja tikt izlikti starptautiskajos finanšu tirgos, ar to saistītajai garantijai bija jābūt vienkāršai no juridiskā viedokļa un tādai, kas ļauj investoriem, kuri nevarēja veikt detalizētu analīzi attiecībā uz šāda veida parādzīmju pirkuma darījumiem, no vienas puses, viegli identificēt garantijas devēju un, no otras puses, nevērsties pie citiem garantijas devējiem, ja garantija būtu jāizpilda.

105. Šajā jautājumā vispirms ir jānoraida apgalvojums, saskaņā ar kuru investori neveic detalizētu analīzi attiecībā uz vērstpapīru pirkumu starptautiskajos finanšu tirgos. Šis apgalvojums vispār nav pamatots, kā arī maz iespējams, jo no katra investora tiek prasīts minimāls rūpības pienākums, kas vēl jo stingrāk tiek prasīts attiecībā uz tiem investoriem, kuri izlemj darboties starptautiskajos finanšu tirgos ievērojamas krīzes laikā, kura ietekmē šos tirgus.

106. Turpinājumā ir jānorāda, ka prasītājas arguments neļauj saprast, kāpēc no vienkāršības attiecībā uz Junior Notes turētājiem viedokļa nebija iespējamas citas izvēles.

107. Šis arguments neļauj saprast, kāpēc vai nu visu akcionāru solidāras garantijas piešķiršana attiecībā uz daļu no katras akcijas nominālvērtības, kam pievienota NRW Land ekskluzīvā garantija attiecībā uz atlikušo daļu, vai arī pretī sniegtas garantijas sistēma, ar kuru citi akcionāri piekrīt segt daļu no minētās Land atbildības nesamaksas gadījumā, nav ļāvusi Junior Notes pircējiem viegli identificēt šo akciju garantijas devējus un vērsties pie viena garantijas devēja garantijas izpildes gadījumā. Šīs divas alternatīvās sistēmas, kuras var tikt papildinātas ar iekšējiem nolīgumiem attiecībā uz izmaksu par eventuālu garantijas izpildi sadalīšanu, būtu varējušas ietvert – atšķirībā no saistībām, kuras uzņēmās citi akcionāri, šajā lietā – papildu priekšrocību Junior Notes turētājiem.

108. Visbeidzot, katrā ziņā jautājums par to, vai akcionāru izvēlētā sistēma, lai garantētu Junior Notes nominālvērtību, bija vienīgā iespējamā sistēma, nekādi neietekmē jautājumu par to, vai saistības, kuras uzņēmās citi akcionāri, ir piešķīrušas priekšrocību WestLB , kas ir valsts atbalsta saņēmēja, kuru Komisija ir identificējusi apstrīdētajā lēmumā. Tādējādi minētais jautājums arī neietekmē jautājumu par to, vai šie akcionāri var tikt uzskatīti par attiecīgā atbalsta piešķīrējiem.

109. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka nav pierādīts, ka prasītāju apstrīdētais lēmums ir skāris individuāli kā attiecīgā atbalsta piešķīrēju.

Par otro argumentu attiecībā uz to, vai prasītāja ir individuāli skarta kā akcionāre

110. Prasītāja norāda, ka to apstrīdētais lēmums skar individuāli kā akcionāri, tostarp attiecībā uz visiem šajā lēmumā ietvertajiem nosacījumiem.

111. Komisija atzīst, ka pārdošanas pienākums prasītāju individuāli skar kā akcionāri. Savukārt tā apstrīd, ka to individuāli skar pārējie apstrīdētajā lēmumā ietvertie nosacījumi.

112. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru personai ir jāpierāda interese celt prasību, kas atšķiras no tā uzņēmuma intereses, kurā tai pieder kādas kapitāla daļas un uz kuru attiecas Eiropas Savienības pasākums, citādi, lai aizstāvētu savu interesi celt prasību saistībā ar šo pasākumu, tā var tikai īstenot savas tiesības kā šī uzņēmuma, kuram pašam ir tiesības celt prasību, dalībniece (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 20. jūnija spriedumu lietā T‑597/97 Euromin /Padome, Recueil , II‑2419. lpp., 50. punkts, un 2011. gada 24. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑443/08 un T‑455/08 Freistaat Sachsen un Land Sachsen-Anhalt /Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 62. punkts, un Vispārējās tiesas 2012. gada 27. marta rīkojumu lietā T‑261/11 European Goldfields /Komisija, Krājumā nav publicēts, 21. punkts).

113. Līdz ar to ir jāizvērtē, vai prasītājai ir no WestLB atšķirīga interese celt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.

114. Prasītāja norāda, ka tās interese celt prasību atšķiras no WestLB intereses, ciktāl ar apstrīdēto lēmumu tā ir spiesta atteikties no savām īpašumtiesībām un piekrist radikālai šīs bankas pārstrukturēšanai, tostarp bilances samazināšanai par 50 %, ievērojami samazinot akciju vērtību.

115. Vispirms ir jānorāda, kā pati Komisija to atzīst, ka prasītājai ir no WestLB atšķirīga interese celt prasību attiecībā uz pārdošanas pienākumu.

116. Šis pienākums attiecas tikai uz akcionāriem, kuri ir spiesti stingri noteiktos termiņos atteikties no savām īpašumtiesībām uz WestLB , lai tiktu atļauts atbalsts, kas piešķirts šai bankai un kas ir vajadzīgs tās pārstrukturēšanai. Savukārt WestLB nav jāveic nekādi pasākumi saskaņā ar šo pienākumu, kas ietekmē tās īpašumu un neuzliek nosacījumus tās rīcībai tirgū.

117. Tomēr attiecībā uz citiem pārsūdzētajā lēmumā ietvertajiem nosacījumiem, starp kuriem ir nosacījumi par WestLB bilances samazināšanu, vispirms ir jānorāda, ka tie ir saistīti ar šīs bankas komercdarbību un tās īpašuma pārdošanu un/vai likvidāciju. WestLB varētu pati izvirzīt jebkuru argumentu prasības, kas vērsta pret apstrīdēto lēmumu, ietvaros saistībā ar šo nosacījumu prettiesiskumu vai to nevajadzīgumu.

118. Turpinājumā ir jānorāda, ka Komisija norāda, ko prasītāja nav apstrīdējusi, ka Vācijas akciju sabiedrības akcionāra nepolitiskās tiesības ir ierobežotas, pirmkārt, ar sabiedrības peļņas sadali un, otrkārt, eventuālas papildu naudas saņemšanu uzņēmuma likvidācijas gadījumā. Tādējādi ir jāuzskata, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām akcionāra statuss nepiešķir tiesības uz uzņēmuma aktīviem. Līdz ar to nosacījumi par uzņēmuma bilances summas samazināšanu nevar ietekmēt nevienas akcionāru tiesības.

119. Visbeidzot ir jānorāda, ka prasītājas būtībā izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru jebkuru lēmumu, kuru pieņēmusi Komisija un kurš varētu negatīvi ietekmēt akciju sabiedrības akciju vērtību, šīs sabiedrības akcionāri var apstrīdēt Vispārējā tiesā, nav saderīgs ar iepriekš 112. punktā minēto judikatūru un tādēļ ir jānoraida.

120. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem nosacījumiem, kuri nav pārdošanas pienākums un kuru vidū ir nosacījumi par WestLB bilances samazināšanu, prasītājas interese celt prasību sakrīt ar WestLB interesi un tādējādi prasītāju apstrīdētais lēmums individuāli neskar. Savukārt prasītāju šis lēmums skar individuāli attiecībā uz to, ka strīdīgās garantijas atļaušana ir tikusi pakļauta pārdošanas pienākuma izpildei.

Secinājumi par prasītājas tiesībām celt prasību

121. No iepriekš minētā izriet, ka prasītājai ir tiesības celt prasību par apstrīdēto lēmumu tikai, ciktāl tajā ir ietverts pārdošanas pienākums.

122. Tādējādi prasītājas izvirzītie pamati un argumenti tās prasības atcelt apstrīdēto lēmumu atbalstam var tikt izvērtēti tikai, ciktāl ar tiem tiek pierādīts šī pienākuma iekļaušanas minētā lēmuma pielikumā prettiesiskums, un pārējie ir jānoraida kā nepieņemami.

Par prasītājas interesi celt prasību

123. Vispirms ir jānorāda, ka 2011. gada galīgajā lēmumā Komisija papildus strīdīgajai garantijai atļāva – ar nosacījumu, ka tiek ievērots pārstrukturēšanas plāns, – sešus atbalsta pasākumus. Šie seši pasākumi ir uzskaitīti minētā lēmuma 1. panta 1. punkta b)–g) apakšpunktā.

124. Likvidācijas plānā, kas aizstāj galīgo pārstrukturēšanas plānu, ir paredzēta WestLB izzušana un noteikts, kā ir norādījusi Komisija un ko nav apstrīdējusi prasītāja:

– atsevišķu WestLB darbību norīkošana, tās sagrupējot “Verbundbank” (banku grupa), kas darbosies kā pakalpojumu sniedzējs krājbankām NRW Land un Brandenburgā un to klientiem;

– liela skaita darbības jomu un WestLB daļu pārdošana;

– visa atlikušā WestLB portfeļa galīga nodošana jaunai nodalīšanas struktūrai, kura saukta par EAA ;

– pakalpojumu un portfeļa pārvaldības bankas, kura pagaidu kārtā nosaukta par SPM Bank un pēc tam – Portigon , kas sniedz pakalpojumus EEA un Verbundbank , izveidošana;

– WestLB licences vispārēju bankas darbību veikšanai ierobežošana, atņemot atsevišķas atļaujas.

125. Tādējādi ir jāuzskata, kā Komisija ir apstiprinājusi tiesas sēdē, ka likvidācijas plānā ir iekļauta uzdotā WestLB darbību pārtraukšana, kā arī šo darbību daļas nodošana Verbundbank , lai nodrošinātu atsevišķu tādu pakalpojumu turpinātību, kas uzskatāmi par stratēģiskiem attiecībā uz krājbankām, kurām faktu norises laikā WestLB kā centrālā banka nodrošināja saikni ar pasaules finanšu tirgiem.

126. Savukārt likvidācijas plānā nav paredzētas nedz vispārējas WestLB akcionāru izmaiņas pirms tās likvidācijas, nedz neiespējamība akcionāriem turēt jebkāda veida akcijas pēc šīs likvidācijas atsevišķu WestLB darbību turpinātājos, proti, Verbundbank , EEA vai pakalpojumu un portfeļa pārvaldības bankā, kura pagaidu kārtā nosaukta par SPM Bank un pēc tam – Portigon .

127. Šajā ziņā Komisija norāda, ko nav apstrīdējusi prasītāja, pirmkārt, ka Verbundbank bija pārņēmusi Helaba 2012. gada 1. jūlijā un, otrkārt, ka saskaņā ar nolīgumu par Verbundbank nodošanu pēdējai minētajai prasītāja kļuva par Helaba akcionāri un tādējādi netieši par Verbundbank līdzīpašnieci.

128. Ņemot vērā šos faktus, ir jāizvērtē Komisijas lūgums par lietas izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas attiecībā uz to, ka prasītāja ir zaudējusi interesi celt prasību par apstrīdēto lēmumu pēc 2011. gada galīgā lēmuma pieņemšanas.

129. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dienā, kad prasība tiek celta, ņemot vērā prasības priekšmetu, ir jāpastāv prasītāja interesei celt prasību, citādi tā ir nepieņemama. Turklāt prasītāja interesei, lai tā prasība tiktu apmierināta, jāilgst līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai, citādi tiesvedība ir izbeidzama (šajā ziņā skat. Tiesas 1963. gada 16. decembra spriedumu lietā 14/63 Forges de Clabecq /Augstā iestāde, Recueil , 719. un 748. lpp., un 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑362/05 P Wunenburger /Komisija, Krājums, I‑4333. lpp., 42. punkts).

130. Tāpat atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tiesvedība par prasību atcelt tiesību aktu ir jāizbeidz, ja prasītājam ir zudusi interese panākt apstrīdētā akta atcelšanu sakarā ar tiesvedības laikā notikušu notikumu, kura dēļ šī akta atcelšanai pašai par sevi vairs nevar būt tiesisku seku (skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 9. septembra spriedumu lietā T‑475/07 Dow AgroSciences u.c./Komisija, Krājums, II‑5937. lpp., 67. punkts un tajā minētā judikatūra).

131. Tomēr, kā prasītāja pareizi ir norādījusi, prasītājs var turpināt pamatot interesi panākt atceltā tiesību akta atcelšanu, ciktāl atcelšanai nav tādas pašas juridiskas sekas kā atcelšanai, ko, iespējams, veiks Vispārējā tiesa. Ar iestādes akta atcelšanu netiek atzīts tā prettiesiskums un tiek radītas ex nunc sekas, savukārt spriedums par tiesību akta atcelšanu rada ex tunc sekas (skat. iepriekš 130. punktā minēto spriedumu lietā Dow AgroSciences u.c./Komisija, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).

132. Turklāt gadījumā, ja tiesību akts ir atcelts ar spriedumu, iestādei, kas ir pieņēmusi tiesību aktu, ir jāveic pasākumi, lai izpildītu spriedumu. Šie pasākumi tostarp attiecas uz spriedumā par tiesību akta atcelšanu konstatēto pārkāpumu seku novēršanu. Šo iemeslu dēļ attiecīgajai iestādei būtu jāatjauno prasītāja iepriekšējais stāvoklis vai jāizvairās pieņemt identisku tiesību aktu (skat. iepriekš 130. punktā minēto spriedumu lietā Dow AgroSciences u.c./Komisija, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).

133. Kā norādīts iepriekš 59. punktā, apstrīdētais lēmums un tādējādi visi tajā ietvertie nosacījumi tika atcelti ar 2011. gada galīgo lēmumu. Tomēr Komisija apstrīdēto lēmumu neatsauca. Attiecīgi tas turpināja radīt tiesiskas sekas prasītājas situācijai laika posmā starp tā spēkā stāšanās brīdi un tā atcelšanu (no 2009. gada 12. maija līdz 2011. gada 20. decembrim). It īpaši, kā pareizi ir norādījusi prasītāja, ar apstrīdēto lēmumu tai šajā laikposmā bija uzlikts pienākums atteikties no tās dalības WestLB . Tādējādi tā atcelšana pati par sevi var ietekmēt prasītāja tiesisko stāvokli, līdz ar to tas saglabā savu interesi celt prasību (šajā ziņā skat. iepriekš 130. punktā minēto spriedumu lietā Dow AgroSciences u.c./Komisija, 70. punkts).

134. Būtībā Komisija ir izvirzījusi divus argumentus, lai atceltu šo secinājumu.

135. Pirmkārt, Komisija uzskata, ka pārdošanas pienākums nav ticis izpildīts, jo nebija iespējams atrast pircēju WestLB , un tas vairs neparādās likvidācijas plānā, jo pati prasītāja ir kļuvusi par Helaba un līdz ar to – Verbundbank kopīpašnieci. Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma iespējama atcelšana neizmainītu prasītājas tiesisko stāvokli saistībā ar pārdošanas pienākumu. Tā kā prasība ir pieņemama tikai attiecībā uz šo pienākumu, prasītāja nevarēja iegūt nekādu priekšrocību, ja prasība tiktu apmierināta.

136. Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītājai bija uzlikts pārdošanas pienākums uz ilgāk nekā diviem gadiem. Protams, minētais pienākums praksē netika īstenots. Tomēr prasītāja saglabā interesi lūgt atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā ir ietverts šis pienākums.

137. Prasītājs var saglabāt interesi lūgt atcelt neizpildītu tiesību aktu, kas to skar tieši, lai panāktu, ka Savienības tiesa konstatē, ka attiecībā pret to ir pieļauta prettiesiska rīcība, līdz ar to šāda konstatācija var būt pamats eventuālajai prasībai par zaudējumu atlīdzināšanu ar mērķi panākt adekvātu atlīdzinājumu par zaudējumiem, ko radījis apstrīdētais tiesību akts (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 18. marta spriedumu lietā T‑299/ 05 Shanghai Excell M & E Enterprise un Shanghai Adeptech Precision /Padome, Krājums, II‑565. lpp., 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

138. Tāds ir šis gadījums, jo prasītājai ir radušies izdevumi saistībā ar tās daļas WestLB pārdošanu, pat ja gala rezultātā šī pārdošana nav notikusi. Pretēji tam, ko norāda Komisija, pirmkārt, šie izdevumi pietiekami tieši izriet no apstrīdētā lēmuma un, otrkārt, lai gan ir dažādi lēmumi, kuri pieņemti attiecībā uz WestLB pēc finanšu krīzes, nav nekāda iemesla uzskatīt, ka nav iespējams saprātīgi identificēt daļu no prasītājai radītajiem izdevumiem, kuri ir saistīti ar pārdošanas pūlēm, kuras tai bija jāveic.

139. Šajā kontekstā prasītāja saglabā interesi, lai tiktu konstatēts apstrīdētā lēmuma prettiesiskums, jo, no vienas puses, šī konstatācija noteiks saistības Savienības tiesai sakarā ar prasību par zaudējumu atlīdzību un, no otras puses, tā varētu būt pamats eventuālām ārpustiesas pārrunām starp Komisiju un prasītāju, lai atlīdzinātu tai iespējami nodarītos zaudējumus (šajā ziņā skat. iepriekš 137. punktā minēto spriedumu lietā Shanghai Excell M & E Enterprise un Shanghai Adeptech Precision /Padome, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).

140. Turklāt piekrist Komisijas argumentam nozīmē atzīt, ka iestāžu pieņemtie tiesību akti, kuri atcelti pēc prasības atcelt tiesību aktu celšanas, bet pirms tam, kad Vispārējā tiesa ir pasludinājusi attiecīgo spriedumu, izvairās no tiesas kontroles, ja tie nav tikuši izpildīti. Taču ir jāuzskata, ka šāda situācija nav saderīga ar LESD 263. panta būtību, saskaņā ar kuru Savienības tiesa izskata jautājumus par to, cik tiesiski ir Eiropas Parlamenta un Padomes kopīgi pieņemtie tiesību akti, kā arī Padomes, Komisijas un Eiropas Centrālās bankas (ECB) pieņemtie tiesību akti, izņemot ieteikumus un atzinumus, kā arī tādi Eiropas Parlamenta tiesību akti, kas pieņemti, lai radītu tiesiskas sekas vis‑a‑vis trešajām personām. Savienība ir tiesību kopiena tajā ziņā, ka ne dalībvalstis, ne arī tās iestādes nevar izvairīties no kontroles pār to rīcības atbilstību pamata konstitucionālajai hartai, t.i., Līgumam un tiesībām, kas izriet no šī līguma (šajā ziņā skat. iepriekš 137. punktā minēto spriedumu lietā Shanghai Excell M & E Enterprise un Shanghai Adeptech Precision /Padome, 56. un 57. punkts).

141. Līdz ar to ir jānoraida Komisijas pirmais arguments, lai atceltu secinājumu par to, ka prasītāja saglabā interesi celt prasību.

142. Otrkārt, Komisija norāda, ka prasītājai vairs nav intereses celt prasību par apstrīdēto lēmumu, ciktāl visas negatīvās sekas, kuras attiecībā uz tās tiesisko stāvokli varēja radīt šajā lēmumā ietvertie nosacījumi, arī ir radījis 2011. gada galīgais lēmums.

143. Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka pretēji tam, ko uzskata Komisija, 2011. gada galīgais lēmums nerada visas iepriekšējā punktā minētās negatīvās sekas. Ar šo lēmumu prasītājai nav uzlikts pārdošanas pienākums, un tādējādi tai ir ļauts turēt principā jebkāda veida daļas WestLB sadalītajās darbībās.

144. Tādējādi Komisijas iesniegtais otrais arguments, lai atceltu secinājumu par to, ka prasītāja saglabā interesi celt prasību, arī ir jānoraida.

145. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka prasītāja saglabā interesi celt prasību. Tādējādi Komisijas iesniegtais lūgums par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas ir jānoraida.

146. Līdz ar to nav jāizvērtē prasītājas iesniegtais lūgums par pamatu un prasījumu pielāgošanu pēc 2011. gada galīgā lēmuma pieņemšanas, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka prasībai par apstrīdēto lēmumu ir zudis priekšmets.

2. Par lietas būtību

Ievada apsvērumi

147. Lai pamatotu savu prasību, prasītājs izvirza astoņus pamatus. Šie pamati ir par to, ka ir pārkāpts, pirmkārt, koleģialitātes princips, otrkārt, EKL 87. panta 1. punkts, ciktāl nav ticis izvērtēts ar strīdīgo garantiju radītais konkurences izkropļojums, treškārt, EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkts, ceturtkārt, samērīguma princips, piektkārt, vienlīdzīgas attieksmes princips, sestkārt, EKL 295. pants, septītkārt, Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EKL [88]. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 7. panta 4. punkts un, astotkārt, pienākums norādīt pamatojumu.

148. Komisija apstrīd visu šo pamatu pamatotību.

149. Kā norādīts iepriekš 122. punktā, prasītājas izvirzītie pamati ir tikai pieņemami, ciktāl ar tiem paredz pierādīt pārdošanas pienākuma iekļaušanas apstrīdētā lēmuma pielikumā prettiesiskumu.

150. Prasītāja norāda uz šīs iekļaušanas prettiesiskumu ceturtajā, piektajā, sestajā, septītajā un astotajā pamatā. Tomēr šo pašu pamatu ietvaros prasītāja arī iesniedz argumentus par citu nosacījumu, kas iekļauti apstrīdētā lēmuma pielikumā, tiesiskumu. Tā kā šie argumenti ir nepieņemami, tie uzreiz ir jānoraida.

151. Turpinājumā ir jānorāda, ka pārdošanas pienākums nevarētu būt tiesiski iekļauts apstrīdētā lēmuma pielikumā, ja šis lēmums būtu ticis pieņemts, pārkāpjot vai nu koleģialitātes principu, vai EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu vai arī EKL 87. panta 1. punktu un pienākumu norādīt pamatojumu, ciktāl strīdīgā garantija ietekmē konkurenci, kā to norāda prasītāja attiecīgi pirmajos trīs pamatos. Tādējādi ir jāuzskata, ka šie pamati arī ir pieņemami un ir jāizvērtē.

152. Līdz ar to ir jāizvērtē:

– pirmkārt, pirmais pamats par koleģialitātes principa pārkāpumu;

– otrkārt, trešais pamats par EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu;

– treškārt, otrais pamats attiecībā uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu;

– ceturtkārt, astotais pamats par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi;

– piektkārt, ceturtais, piektais, sestais un septītais pamats par to, ka ir pārkāpts attiecīgi samērīguma princips, vienlīdzīgas attieksmes princips, EKL 295. pants un Regulas Nr. 659/1999 7. panta 4. punkts.

153. Visbeidzot, otrā pamata ietvaros ir jāizvērtē atsevišķi astotā pamata ietvaros izvirzīti argumenti par apstrīdētā lēmuma pamatojuma nepietiekamību saistībā ar strīdīgās garantijas eventuālo ietekmi uz konkurenci.

Par pirmo pamatu – koleģialitātes principa pārkāpumu

154. Prasības pieteikumā prasītāja norāda, ka apstrīdēto lēmumu nebija pieņēmusi komisāru kolēģija, bet vienīgi Komisijas locekle, kura faktu norises laikā bija atbildīga par konkurenci, proti, N. Kroes , un tas pārkāpj koleģialitātes principu, kas izriet no EKL 219. panta un Komisijas Reglamenta (C(2000) 3614) (OV 2000, L 308, 26. lpp.) 1. panta.

155. Tomēr, kā Komisija ir pareizi norādījusi, no Komisijas sekretariāta kancelejas direktora 2009. gada 12. maija notas, ar kuru ir atļauta atsevišķu Komisijas lēmumu pieņemšana tajā pašā dienā (SEC 2009 663/2002), izriet, ka apstrīdēto lēmumu ir pieņēmusi komisāru kolēģija rakstiskā procedūrā, nevis N. Kroes .

156. Replikas rakstā prasītāja piebilst, ka iepriekšējā punktā minētā Komisijas sekretariāta kancelejas direktora nota ir pierādījums par to, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts rakstiskā procedūrā. Tomēr prasītāja uztur pirmo pamatu un iesniedz divus jaunus apgalvojumus (turpmāk tekstā – “jaunie apgalvojumi”).

157. Pirmkārt, prasītāja norāda, ka rakstiskā procedūra “parasti notiek piecas dienas”. Tomēr Komisija apstrīdētā lēmuma vācu valodas versiju nosūtīja WestLB 2009. gada 6. maijā. Prasītāja uzskata, ka no divām Komisijas 2009. gada 6. un 7. maija elektroniskā pasta vēstulēm izriet, ka šī lēmuma teksts tika pārstrādāts 2009. gada 7. maijā. Prasītāja norāda, ka tā nevar saprast, “kurš teksts tika pieņemts [rakstiskā procedūrā] un kurā brīdī tas notika”. Prasītāja lūdz Komisijai šajā ziņā “iesniegt vajadzīgos paskaidrojumus”.

158. Otrkārt, prasītāja norāda, ka “pierādījums par rakstiskās procedūras norisi neizskaidro [..] iemeslu, kādēļ lēmums, kurš bija jāiesniedz [..] Komisijas 2009. gada 13. maija sanāksmē, tika ātri pasteidzināts par vienu dienu”. Prasītāja norāda, ka no Vācijas Ekonomikas ministrijas 2009. gada 11. maija elektroniskā pasta vēstules izriet, ka šīs izmaiņas bija izlēmusi veikt Komisija, “lai atvieglotu trešdienu, kurā bija jāpieņem ļoti daudzi lēmumi”. Prasītāja no tā secināja, ka apstrīdēto lēmumu bija paredzēts pieņemt 2009. gada 13. maija sanāksmē, nevis rakstiskā procedūrā. Turklāt prasītāja uzskata, ka šo procesu parasti izmanto tikai attiecībā uz lēmumu par administratīvo vadību ikdienā pieņemšanu. Līdz ar to tās izmantošana, lai pieņemtu lēmumu par pārdošanas pienākumu, esot izslēgta.

159. Komisija uzskata, ka jaunie apgalvojumi ir nepieņemami, jo uzskatāmi par jaunu pamatu iesniegšanu replikas posmā. Katrā ziņā šie apgalvojumi esot acīmredzami nepamatoti.

160. No Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta kopā ar 48. panta 2. punktu izriet, ka pieteikumā par lietas ierosināšanu ir jānorāda strīda priekšmets un jāietver izvirzīto pamatu kopsavilkums un ka tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad šie pamati ir saistīti ar tādiem tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi procesa laikā (Vispārējās tiesas 2007. gada 8. marta spriedums lietā T‑340/04 France Télécom /Komisija, Krājums, II‑573. lpp., 164. punkts).

161. Tomēr pamats, ar ko tiek paplašināts pamats, kurš iepriekš tieši vai netieši norādīts pieteikumā par lietas ierosināšanu un kuram ir cieša saikne ar to, ir jāatzīst par pieņemamu (Vispārējās tiesas 2000. gada 19. septembra spriedums lietā T‑252/97 Dürbeck /Komisija, Recueil , II‑3031. lpp., 39. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā T‑195/00 Travelex Global and Financial Services un Interpayment Services /Komisija, Recueil , II‑1677. lpp., 34. punkts).

162. Prasītāja vairs neapstrīd apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz to, ka to nav pieņēmusi komisāru kolēģija, kā tā bija norādījusi prasības pieteikumā. Tomēr ar jaunajiem apgalvojumiem tā turpina uzskatīt, ka apstrīdēto lēmumu faktiski vai tiesiski nebija pieņēmusi komisāru kolēģija. Līdz ar to ir jāuzskata, ka starp sākotnējo pamatu un jaunajiem apgalvojumiem ir pietiekama saikne, un tādēļ tie ir pieņemami.

163. Tādējādi jaunie apgalvojumi ir jāizvērtē pēc būtības.

164. Ar pirmo no jaunajiem apgalvojumiem prasītāja būtībā norāda, pirmkārt, ka apstrīdētā lēmuma galīgā versija nebija nosūtīta Komisijas locekļiem savlaicīgi un, otrkārt, ka Komisijai bija jānorāda, vai apstrīdētā lēmuma galīgā versija faktiski tika pieņemta rakstiskā procedūrā.

165. Attiecībā uz pirmo jautājumu ir jānorāda, ka prasītāja vienīgi norāda, ka rakstiskā procedūra “parasti notiek piecas dienas” un ka Komisija ir pārstrādājusi apstrīdētā lēmuma tekstu līdz 2009. gada 7. maijam. Tomēr Komisijas Reglamenta 12. pantā, kurā ir paredzēts, ka Komisijas piekrišanu viena vai vairāku locekļu iesniegtam priekšlikumam var iegūt ar rakstisku procedūru, nav noteikts termiņš, lai Komisijas locekļu rīcībā ir attiecīgā priekšlikuma teksts, pirms tas var tikt pieņemts. Šī panta otrajā daļā ir tikai paredzēts, ka “priekšlikuma tekstu visiem Komisijas locekļiem izdala rakstiski [..], ievērojot termiņu, kurā locekļiem jāpaziņo atrunas vai grozījumi, ko viņi vēlas veikt”.

166. Turklāt ir jāuzskata, ka Komisija atbildē uz repliku ir norādījusi, ko prasītāja nav apstrīdējusi, ka tekstā izdarītās izmaiņas attiecas tikai uz nedaudziem labojumiem vācu valodas versijā salīdzinājumā ar izmantoto darba valodas versiju, proti, angļu valodu.

167. Tādējādi apgalvojums, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums ir ticis pieņemts, Komisijas locekļiem piešķirot pārāk īsu termiņu tā izvērtēšanai, ir jānoraida.

168. Attiecībā uz otro jautājumu pietiek norādīt, ka Komisija jau ir precizējusi, ka apstrīdētā lēmuma galīgā versija ir pieņemta rakstiskā procedūrā 2009. gada 12. maijā. To apstiprina iepriekš 155. punktā minētā Komisijas sekretariāta kancelejas direktora nota, un prasītāja to nav apstrīdējusi.

169. Līdz ar to pirmais no jaunajiem apgalvojumiem ir jānoraida kā nepamatots.

170. Ar otro no jaunajiem apgalvojumiem prasītāja būtībā norāda, ka rakstiskā procedūra nebija jāizmanto apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, ciktāl šo procedūru izmanto vienīgi, lai pieņemtu lēmumus par administratīvo vadību ikdienā.

171. Šajā ziņā pietiek salīdzināt Komisijas Reglamenta 13. un 14. pantu, saskaņā ar kuriem attiecīgi pilnvarošanas un deleģēšanas procedūras izmanto tikai vadības vai administratīvu pasākumu pieņemšanai, ar minētā reglamenta 12. pantu, kurā šāds ierobežojums attiecībā uz rakstisko procedūru nav ietverts.

172. Pretēji tam, ko ir norādījusi prasītāja, šo secinājumu nevar atspēkot Komisijas Reglamenta paskaidrojumi, kuri ietverti Komisijas interneta vietnē un kurus prasītāja ir pievienojusi replikas rakstam. Kā pareizi ir norādījusi Komisija, šiem paskaidrojumiem nav saistoša juridiska spēka, kas arī minēts pašā to tekstā. Turklāt šajos paskaidrojumos ir norādīts, ka “[rakstiskā procedūra, pilnvarošanas procedūra un deleģēšanas procedūra] lielākoties ir domāta, lai atvieglotu kolēģiju no lēmumu, kuri attiecas uz administratīvo vadību ikdienā un par kuriem nav jādiskutē, pieņemšanu”, kas nekādi nenozīmē, ka ir izslēgta rakstiskā procedūra, lai pieņemtu lēmumus, kuri uz administratīvo vadību ikdienā neattiecas.

173. No iepriekš minētā izriet, ka otrais no jaunajiem apgalvojumiem arī nav pamatots.

174. Tādējādi šis pamats ir jānoraida.

Par trešo pamatu – EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu

175. Prasītāja atgādina, ka Komisija ir atļāvusi strīdīgās garantijas piešķiršanu WestLB saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu, un norāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, piemērojot šo tiesību normu.

176. Prasītāja šajā ziņā iesniedz vairākus argumentus, kuri var tikt iedalīti divās daļās, no kurām pirmā ir galvenā un otrā – pakārtota. Šīs daļas attiecīgi ir par to, ka Komisija kļūdaini ir uzskatījusi, ka EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkta mērķis bija salīdzināms ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta mērķi un Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādņu mērķi, un to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā kļūdaini ir paredzējusi stingrākus nosacījumus par tiem, kuri var tikt paredzēti saskaņā ar šo pamatnostādņu un EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta kopīgu piemērošanu.

Par pirmo daļu, kas iesniegta kā galvenā un attiecas uz to, ka Komisija kļūdaini ir uzskatījusi, ka EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkta mērķis bija salīdzināms ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta mērķi un Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādņu mērķi

177. Prasītāja norāda, ka Komisija, izvērtējot strīdīgās garantijas saderību ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu, uzskatīja, ka šīs tiesību normas mērķis bija salīdzināms, pirmkārt, ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta mērķi un, otrkārt, Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādņu mērķi. Ar to ir pieļauta smaga kļūda vērtējumā.

178. Prasītāja šīs daļas atbalstam būtībā izvirza divus iebildumus, kurus Komisija apstrīd. Pirmais iebildums ir par to, ka mērķis, lai tiktu novērsti traucējumi kādas dalībvalsts tautsaimniecībā, vienmēr esot saderīgs ar kopīgām interesēm. Otrais iebildums ir par to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi divas kļūdas, attiecīgi – neievērojot EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkta mērķi, ciktāl tā ir izvērtējusi strīdīgās garantijas saderību ar kopējo tirgu saskaņā ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēm, un strīdīgās garantijas atļaušanu katrā ziņā nepakļaujot vieglākiem nosacījumiem nekā tiem, kuri prasīti, pamatojoties uz EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu.

– Par pirmo iebildumu, ka mērķis, lai tiktu novērsti traucējumi kādas dalībvalsts tautsaimniecībā, vienmēr ir saderīgs ar kopīgām interesēm

179. Prasītāja norāda, ka EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta mērķis Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēs minētajos gadījumos ir palīdzēt grūtībās nonākušam uzņēmumam veselīgā ekonomiskā vidē. Šīs vides esamība ir iemesls, kuras dēļ, pirmkārt, atbalsts, kuram var būt tāds nelabvēlīgs iespaids uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm, nevar tikt atļauts saskaņā ar šo tiesību normu un, otrkārt, Komisijai ir jānodrošina, ka atļauto atbalstu ietekme uz konkurenci ir minimizēta. Savukārt EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkta mērķis ir novērst visas tautsaimniecības traucējumus. Tas vienmēr būs saderīgs ar kopīgām interesēm un būs nepieciešams nosacījums dzīvotspējīgas konkurences pastāvēšanai. Prasītāja no tā ir izsecinājusi, ka atbalsta atļaušana saskaņā ar šo tiesību normu nevar tikt pakļauta nosacījumiem, kuru mērķis ir aizsargāt konkurenci.

180. Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir uzskatījusi, ka strīdīgās garantijas mērķis bija atļaut WestLB pārstrukturēšanu, kas tās sistēmiskās nozīmības dēļ bija nepieciešama, lai novērstu nopietnus traucējumus Vācijas tautsaimniecībā, kurus radīja plaša finanšu krīze, ko prasītāja neapstrīd.

181. Turpinājumā, ciktāl šis iebildums var tikt interpretēts kā tāds, kas nozīmē, ka Komisijai pēc tam, kad tā ir konstatējusi, ka strīdīgās garantijas mērķis bija novērst nopietnus traucējumus Vācijas tautsaimniecībā, bija jāuzskata to par saderīgu ar kopējo tirgu un tā nevarēja pakļaut tā atļaušanu nosacījumu izpildei, vispirms ir jānorāda, ka no paša EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkta formulējuma izriet, ka Komisijai, konstatējot, kā šajā lietā, ka valsts atbalsta mērķis ir novērst nopietnus traucējumus kādas dalībvalsts tautsaimniecībā, tikai tādēļ vien nav jāuzskata, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu.

182. Atšķirībā no atbalsta, uz kuru attiecas EKL 87. panta 2. punktā paredzētie valsts atbalsta vispārīgā aizlieguma izņēmumi un kurš saskaņā ar šo tiesību normu “ir” uzskatāms par saderīgu ar kopējo tirgu, EKL 87. panta 3. punktā ir paredzēts, ka dažas atbalsta kategorijas, to vidū atbalstu, kura mērķis ir novērst traucējumus kādas dalībvalsts tautsaimniecībā, “var” uzskatīt par saderīgām ar šo tirgu.

183. Turklāt atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai EKL 87. panta 3. punkts piešķir Komisijai rīcības brīvību, kuras īstenošana nozīmē, ka tiek izdarīts ekonomiskais un sociālais vērtējums Kopienas kontekstā (Tiesas 1980. gada 17. septembra spriedums lietā 730/79 Philip Morris /Komisija, Recueil , 2671. lpp., 24. punkts; 1987. gada 24. februāra spriedums lietā 310/85 List /Komisija, Recueil , 901. lpp., 18. punkts, un 1997. gada 14. janvāra spriedums lietā C‑169/95 Spānija/Komisija, Recueil , I‑135. lpp., 18. punkts.)

184. Līdz ar to prasītājas uzsvērtais formulējuma atšķirīgums starp EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu, ar kuru var atļaut atbalstu, ja tam “nav tāds nelabvēlīgs iespaids uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm”, un EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu, kurā šāds nosacījums nav paredzēts, nevar izraisīt to, ka uzskata, ka Komisija nevar novērtēt saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu atļauta atbalsta ietekmi uz vienu vai vairākiem attiecīgajiem tirgiem visā Savienībā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1995. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no T‑447/93 līdz T‑449/93 AITEC u.c./Komisija, Recueil , II‑1971. lpp., 138.–143. punkts; pēc analoģijas skat. arī iepriekš 183. punktā minēto spriedumu lietā Spānija/Komisija, 17. punkts).

185. Visbeidzot, Komisijas kompetence saskaņā ar EKL 88. panta 2. punkta pirmo daļu, lai lemtu par to, ka ar EKL 87. pantu nesaderīgs atbalsts ir “jāmaina”, noteikti nozīmē, ka lēmumā, ar kuru atbalsts ir atļauts saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu, var tikt ietverti nosacījumi ar mērķi nodrošināt, lai atbalstam nav tāds nelabvēlīgs iespaids uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm (Vispārējās tiesas 1995. gada 13. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑244/93 un T‑486/93 TWD /Komisija, Recueil , II‑2265. lpp., 53.–55. punkts).

186. Līdz ar to ir jākonstatē, ka EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkts netraucē Komisijai strīdīgās garantijas atļaušanu pakļaut nosacījumu izpildei.

187. Attiecībā uz to, vai šie nosacījumi var būt ar mērķi labot atļautā atbalsta ietekmi uz konkurenci, pietiek norādīt, ka no apstrīdētā lēmuma 68. un 69. apsvēruma, kuri attiecas uz pārdošanas pienākumu, un to vietas apstrīdētā lēmuma sadaļā, kura veltīta galīgajā pārstrukturēšanas plānā paredzēto pasākumu, kuri ļauj nodrošināt WestLB ilgtermiņa dzīvotspēju, vērtējumam, izriet, ka strīdīgās garantijas atļaušana nebija pakļauta pārdošanas pienākuma izpildei, lai minimizētu tās ietekmi uz konkurenci, bet lai nodrošinātu WestLB dzīvotspēju.

188. Līdz ar to pirmais iebildums ir noraidāms.

– Par otro iebildumu, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi divas kļūdas attiecīgi, neievērojot EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkta mērķi, ciktāl tā ir izvērtējusi strīdīgās garantijas saderību ar kopējo tirgu saskaņā ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēm, un strīdīgās garantijas atļaušanu katrā ziņā nepakļaujot vieglākiem nosacījumiem nekā tiem, kuri prasīti, pamatojoties uz EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu

189. Pirmkārt, prasītāja norāda, ka Komisija, izvērtējot strīdīgās garantijas saderību ar kopējo tirgu saskaņā ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēm, nav ievērojusi EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkta mērķi, lai arī tā uzskatīja, ka ar šo garantiju varēja novērst nopietnus traucējumus Vācijas tautsaimniecībā. Otrkārt, prasītāja norāda, ka atbalsta atļaušanai, pamatojoties uz EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu, katrā ziņā ir jābūt pakļautai vieglākiem nosacījumiem nekā tiem, kuriem pakļauta atbalsta atļaušana, pamatojoties uz EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu.

190. Šajā ziņā ir jāatgādina, kā norādīts iepriekš 183. punktā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir plaša novērtējuma brīvība EKL 87. panta 3. punkta jomā. Tātad kontrolei, ko veic Savienības tiesa, jāaprobežojas ar procesuālo noteikumu ievērošanas un pienākuma norādīt pamatojumu izpildes pārbaudi, kā arī faktu pareizības pārbaudi, būtisku kļūdu vērtējumā pārbaudi un nepareizas pilnvaru izmantošanas pārbaudi. Savienības tiesa nedrīkst Komisijas novērtējuma vietā sniegt savu ekonomisko novērtējumu (skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑152/99 HAMSA /Komisija, Recueil , II‑3049. lpp., 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

191. Šīs plašās novērtējuma brīvības ietvaros Komisija pamatoti var izmantot kritērijus, kurus tā uzskata par visatbilstošākajiem, lai novērtētu, vai atbalsts var tikt atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, ja vien šie kritēriji ir atbilstoši, ņemot vērā EKL 3. panta g) punktu un 87. pantu, kā arī precizēt šos kritērijus pamatnostādnēs, kuras atbilst Līgumam. Tas, ka Komisija ir pieņēmusi šādas pamatnostādnes, izriet no tās novērtējuma brīvības izmantošanas un tikai pašierobežo šo brīvību, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu. Komisija, novērtējot individuālu atbalstu saskaņā ar tās iepriekš pieņemtajām pamatnostādnēm, nevar tikt uzskatīta par tādu, kas pārkāpj savas novērtējuma brīvības robežas vai kas no tām atsakās. No vienas puses, tā saglabā savas tiesības šīs pamatnostādnes atcelt vai grozīt, ja apstākļi to prasa. No otras puses, šīs pamatnostādnes attiecas uz noteiktu jomu, un to pamatā ir rūpes par Komisijas noteiktas politikas turpināšanu (šajā ziņā skat. iepriekš 83. punktā minēto spriedumu lietā Vlaams Gewest /Komisija, 89. punkts).

192. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas ir informējusi dalībvalstis par pamatnostādnēm, kuras tā saskaņā ar pilnvarām, kuras tai ir piešķirtas ar EKL 87. un nākamajiem pantiem, paredz piemērot attiecībā uz atbalstu, kas piešķirts par labu finanšu iestādēm finanšu krīzes dēļ. Tāds it īpaši ir mērķis paziņojumam par pasākumiem, kas veikti saistībā ar finanšu krīzi, uz kuru Komisija ir atsaukusies apstrīdētā lēmuma 63. apsvērumā.

193. No šī paziņojuma 10. punkta izriet, ka pasākumu, kurus dalībvalstis ir noteikušas finanšu krīzes dēļ, saderība ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu it jāizvērtē saskaņā ar vispārīgajiem principiem, kuri minēti Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēs, pat ja “konkrētie apstākļi” varētu pamatot ārkārtas pasākumu atļaušanu. Komisija, apstrīdētajā lēmumā piemērojot Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnes, līdz ar to ir ievērojusi savas novērtējuma brīvības, kura tai ir sākotnēji noteikta, pašierobežošanu.

194. Otrkārt, ir jānorāda, ka prasītāja nav iesniegusi nevienu iemeslu, lai pierādītu, ka Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēs noteiktie kritēriji, kurus apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā Komisija bija atzinusi par visatbilstošākajiem, lai novērtētu, vai finanšu krīzes dēļ piešķirtais atbalsts varēja tikt uzskatīts par saderīgu ar kopējo tirgu, nav atbilstoši, ņemot vērā EKL 3. panta g) punktu un 87. pantu, salīdzinājumā ar atbalstu, kas atzīts par nepieciešamu, lai novērstu nopietnus traucējumus kādas dalībvalsts tautsaimniecībā.

195. Turklāt minētās pamatnostādnes var tikt uzskatītas par tādām, kuras principā ir atbilstošas, lai novērtētu šī atbalsta saderību ar kopējo tirgu, it īpaši to, vai saņēmēji, kā šajā lietā, ir sistēmiski nozīmīgas bankas, kuru ekonomiskā dzīvotspēja ir kompromitēta tiktāl, ka ir apdraudēta tās pastāvēšana.

196. No vienas puses, tas, ka šāds atbalsts ir nepieciešams, lai novērstu nopietnus traucējumus kādā tautsaimniecībā, nenozīmē, ka to var uzskatīt par atbalstu par labu grūtībās nonākušam uzņēmumam Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādņu 9. punkta izpratnē, saskaņā ar kuru šāds uzņēmums ir tad, ja tas no saviem resursiem vai ar līdzekļiem, ko tas spēj iegūt no sava īpašnieka/akcionāriem vai kreditoriem, nespēj apturēt zaudējumus, kuri bez valsts iestāžu ārējas iejaukšanās īstermiņā vai vidējā termiņā gandrīz noteikti radīs tā nespēju turpināt darbību. Principā banka, kuras ekonomiskā dzīvotspē ja ir kompromitēta tiktāl, ka ir apdraudēta tās pastāvēšana, var tikt uzskatīta par grūtībās nonākušu uzņēmumu.

197. No otras puses, lai varētu uzskatīt, ka pārstrukturēšanas atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēs ir prasīts, ka saņēmējam ir jāiesniedz pārstrukturēšanas plāns, kas ļauj saprātīgā termiņā atjaunot tā ilgtermiņa dzīvotspēju, ka kopā ar atbalstu ir jāparedz pasākumi, lai izvairītos no jebkādiem pārmērīgiem konkurences traucējumiem, un ka atbalsts ir jāierobežo līdz stingram pārstrukturēšanas izmaksu minimumam (attiecīgi minēto pamatnostādņu 35.–37., 38.–42. un 43.–45. punkts). Komisijai ir tiesības prasīt, lai atbalsta, kas piešķirts sistēmiski nozīmīgām bankām finanšu krīzes dēļ, atļaušana ir pakļauta šo nosacījumu izpildei, pat gadījumā, kad atbalsta mērķis ir novērst nopietnus traucējumus kādas dalībvalsts tautsaimniecībā.

198. Vispirms runājot par pārstrukturēšanas plānu, kas saprātīgā termiņā ļautu atjaunot šo banku ilgtermiņa dzīvotspēju, Komisija principā pamatoti var uzskatīt, ka sistēmiski nozīmīgas bankas, kuras dzīvotspēja nav nodrošināta, pārstrukturēšana nevar veicināt tādu traucējumu novēršanu ilgā laikposmā, kurus kādas dalībvalsts tautsaimniecībā izraisījušas šai bankai vai visam finanšu sektoram radušās finanšu grūtības. Šī banka ar grūtībām varētu normāli veikt savas darbības, jo neskaidrība par tās darbību turpināšanos un tās finanšu stāvokļa trauslums negatīvi ietekmētu attiecības ar klientiem, kreditoriem un sadarbības partneriem. Ņemot vērā šīs bankas sistēmisko nozīmību, nespēja normāli veikt šīs darbības varētu negatīvi ietekmēt visu valsts finanšu sistēmu, kas varētu tikt pārnesta uz visu tautsaimniecību.

199. Turpinājumā runājot par prasību, ka kopā ar atbalstu ir jāparedz pasākumi, lai izvairītos no jebkādiem pārmērīgiem konkurences traucējumiem, ir jāatgādina, ka, izvērtējot atbalsta ietekmi uz atbilstošo tirgu vai tirgiem un it īpaši tā ietekmi uz tirdzniecības apstākļiem, kas Komisijai ir jādara, kad tā piemēro EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu, Komisija var ņemt vērā paredzamo atbalsta ietekmi uz konkurenci un Kopienas iekšējo tirdzniecību (šajā ziņā skat. iepriekš 184. punktā minēto spriedumu lietā AITEC u.c./Komisija, 138.–143. punkts). Tādējādi ir jāuzskata, ka Komisija var prasīt, lai pārstrukturēšanas atbalsts izpilda nosacījumus, kuru mērķis ir minimizēt šī atbalsta ietekmi uz konkurenci.

200. Visbeidzot attiecībā uz prasību, saskaņā ar kuru atbalsts ir jāierobežo līdz stingram pārstrukturēšanas izmaksu minimumam, ir jānorāda, ka EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunkts kā noteikums, kas paredz izņēmumus, ir jāinterpretē šauri (Tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑57/00 P un C‑61/00 P Freistaat Sachsen u.c./Komisija, Recueil , I‑9975. lpp., 98. punkts). Līdz ar to nevar uzskatīt, ka Komisija nav ievērojusi šo tiesību normu, kad tā izlemj atļaut vienīgi tādu atbalstu, kas ir ierobežots līdz stingram minimumam un kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu saņēmēja pārstrukturēšanu, lai tas varētu pietiekami attīstīt savas darbības ar mērķi novērst nopietnus traucējumus tautsaimniecībā.

201. Treškārt, ir jānorāda, ka Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēs ir paredzēti daži īpaši kritēriji, kas piemērojami banku sektoram (skat. paziņojuma par pasākumiem, kas veikti saistībā ar finanšu krīzi, 6. punktu un Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādņu 25. panta a) punktā minēto zemsvītras piezīmi).

202. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāuzskata, ka Komisijai, izvērtējot pārstrukturēšanas atbalsta, kas piešķirts grūtībās nonākušām sistēmiski nozīmīgam bankām, saderību saskaņā ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēm, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā bija tiesības piemērot EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu.

203. Tādējādi, lai pārbaudītu, vai Komisija šajā lietā varēja piemērot Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnes, ir jāizvērtē, vai tā varēja uzskatīt, pirmkārt, ka WestLB bija grūtībās nonākusi sistēmiski nozīmīga banka un, otrkārt, ka tā bija saņēmusi pārstrukturēšanas atbalstu.

204. Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka tūlītējs strīdīgās garantijas mērķis bija izvairīties no tā, ka portfeļa 23 miljardu euro vērtībā tirgus vērtības pazemināšanās negatīvi ietekmētu WestLB bilanci. Lietas dalībnieki būtībā norāda, ka, ja nebūtu bijis paredzēts šis pasākums vai jebkurš cits atbalsta pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību, WestLB būtu bijušas nopietnas finanšu grūtības, kas varētu apdraudēt tās banku darbības turpināšanu īsā laikposmā un pat izraisīt tās pazušanu. Tādējādi Komisija, nepieļaujot kļūdu, varēja uzskatīt, ka WestLB bija grūtībās nonācis uzņēmums Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādņu 9. punkta izpratnē, ko tā jau bija norādījusi pagaidu lēmuma 44. un 45. apsvērumā un ko turklāt nebija apstrīdējusi nedz Vācijas Federatīvā Republika, nedz prasītāja.

205. Pretēji prasītājas norādītajam tiesas sēdē, tas, ka strīdīgo garantiju bija piešķīris viens no WestLB akcionāriem, nenozīmē, ka šī banka nevar tikt uzskatīta par grūtībās nonākušu uzņēmumu Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādņu 9. punkta izpratnē.

206. Ja piekristu prasītājas apgalvojumam, tad lielu daļu publisko tiesību uzņēmumu sistemātiski nevarētu atzīt par grūtībās nonākušiem uzņēmumiem. Acīmredzami, ka Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādņu 9. punkta mērķis nav izslēgt publisko tiesību uzņēmumus no tā piemērošanas jomas, bet nošķirt uzņēmumus, kuri nespēj nodrošināt savu turpinātību valsts atbalsta nepiešķiršanas gadījumā un kurus atzīst par grūtībās nonākušiem uzņēmumiem, no uzņēmumiem, kuriem šāds atbalsts nav nepieciešams.

207. Tādējādi tas, ka strīdīgo garantiju bija piešķīris viens no WestLB akcionāriem, nekādi neietekmē jautājumu par to, vai WestLB varēja tikt uzskatīts par grūtībās nonākušu uzņēmumu. Vienīgais šajā ziņā būtiskais jautājums ir par to, vai šī banka varēja pārvarēt savas ekonomiskās grūtības, ja nebūtu valsts palīdzības, kuru varētu atzīt par valsts atbalstu, kas ir jautājums, kuru prasītāja nav izvirzījusi.

208. Turpinājumā ir jāatgādina, ka pati prasītāja ir norādījusi, ka WestLB bija sistēmiski nozīmīga Vācijas tautsaimniecībai.

209. Visbeidzot, ir jānorāda, ka prasītāja nav apstrīdējusi to, ka nodalīšanas struktūras izveide varētu tikt uzskatīta par WestLB pārstrukturēšanu, vai to, ka strīdīgā garantija varētu tikt uzskatīta par pārstrukturēšanas atbalstu.

210. Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka strīdīgās garantijas saderības ar kopējo tirgu izvērtējums varēja tikt veikts saskaņā ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēm.

211. Tādējādi, ciktāl prasītājas argumenti var tikt interpretēti kā tādi, kas norāda, ka Komisija bija pieļāvusi kļūdu tiesību normu piemērošanā, ciktāl tā bija izvērtējusi strīdīgās garantijas saderību ar kopējo tirgu saskaņā ar šīm pamatnostādnēm, šie argumenti ir jānoraida.

212. Katrā ziņā ir jānorāda, kā pareizi ir minējusi Komisija, ka tā apstrīdētajā lēmumā nebija tikai izvērtējusi strīdīgās garantijas saderību ar kopējo tirgu saskaņā ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēs paredzētajiem nosacījumiem. No šī lēmuma 63. un 76.–79. apsvēruma izriet, ka Komisija atteicās prasīt, lai WestLB pati iegulda vismaz 50 % no pārstrukturēšanas izmaksām, lai arī šis minimālais ieguldījums principā bija paredzēts minēto pamatnostādņu 44. punktā attiecībā uz lielo uzņēmumu pārstrukturēšanu. Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā WestLB ārējo parādu, tai būtu praktiski neiespējami izpildīt šo pašieguldījuma mērķi. Turklāt Komisija norādīja, ka sistēmiskas finanšu krīzes kontekstā varētu būt nelietderīgi prasīt WestLB veikt precīzi aprēķinātu ieguldījumu.

213. Līdz ar to Komisijas izvēles atļaut strīdīgās garantijas piešķiršanu WestLB saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto izņēmumu no valsts atbalsta aizlieguma sekas ir tādas, ka šī atļauja atsevišķos aspektos ir pakļauta vieglākiem nosacījumiem nekā tiem, kuri ir paredzēti Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēs, pretēji tam, ko būtībā ir norādījusi prasītāja.

214. Tādējādi otrais iebildums arī ir jānoraida.

215. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, šī daļa ir noraidāma.

Par otro daļu, kura ir iesniegta pakārtoti un attiecas uz to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā kļūdaini ir paredzējusi stingrākus nosacījumus par tiem, kuri var tikt paredzēti saskaņā ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādņu un EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta kopīgu piemērošanu

216. Prasītāja norāda, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, pat ja ir jāuzskata, ka EKL 87. panta 3. punkta b) un c) apakšpunktā paredzētajiem izņēmumiem ir viens un tas pats mērķis, jo Komisija šajā lēmumā ir paredzējusi stingrākus nosacījumus par tiem, kuri var tikt noteikti saskaņā ar Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēm. Šajā ziņā prasītāja ir iesniegusi salīdzinošu tabulu par atsevišķiem Komisijas pieņemtajiem lēmumiem pirms finanšu krīzes un tās laikā attiecībā uz atbalstu par labu vairākām bankām. Prasītāja uzskata, ka no šīs tabulas izriet, ka atbalsta, kura mērķis bija novērst traucējumus tautsaimniecībā, atļaušana bija pakļauta stingrākiem nosacījumiem nekā tāda atbalsta atļaušana, kura mērķis bija novērst bankrotus veselīgā ekonomiskā vidē. Prasītāja norāda, ka nevienā no šajā tabulā iekļautajiem gadījumiem, izņemot WestLB gadījumu, Komisija nebija prasījusi izmainīt saņēmēja akcionāru struktūru.

217. Komisija apstrīd prasītājas argumentus.

218. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka prasītājas iesniegtajā salīdzinošajā tabulā attiecībā uz katru minēto lēmumu ir atspoguļota attiecīgā atbalsta saņēmēja bilances samazināšanās, kurai Komisija bija pakļāvusi tā atļaušanu. Prasītāja uzskata, ka, pirmkārt, daži lēmumi ir tikuši pieņemti saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta b) apakšpunktu un daži citi – atbilstoši EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktam un, otrkārt, Komisija visos gadījumos bija piemērojusi Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnes, ko Komisija neapstrīd.

219. Tomēr, kā pareizi ir norādījusi Komisija, šī tabula neļauj izvērtēt nedz faktisko un juridisko kontekstu, kādā atbalsts ir ticis piešķirts, nedz arī Komisijas sniegto pamatojumu katrā gadījumā. Ar to arī nevar izvērtēt nedz citu nosacījumu, kuriem Komisija pakļāva katru atļaušanu, stingrāku vai vieglāku raksturu, nedz Komisijas atļautos izņēmumus no Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnēs paredzētajiem principiem. Piemēram, no šajā tabulā iekļautās informācijas nevar izsecināt, ka Komisija atteicās prasīt no WestLB pašas ieguldījumu vismaz 50 % no pārstrukturēšanas izmaksām apmērā, lai arī šī atteikšanās ir jāņem vērā, lai izvērtētu nosacījumu, kuriem Komisija pakļāva strīdīgās garantijas atļaušanu, stingrāku vai vieglāku raksturu. Līdz ar to prasītājas no šīs tabulas izdarītie secinājumi ir jāatzīst šajā lietā par relatīviem.

220. Otrkārt, attiecībā uz pārdošanas pienākumu prasītāja vispār neizskaidro, kāpēc šis nosacījums ir stingrāks par tiem, kuri paredzēti, kopīgi piemērojot Glābšanas un pārstrukturēšanas pamatnostādnes un EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu.

221. Katrā ziņā nosacījumu, kuri var tikt ietverti lēmumā un kuru mērķis ir nodrošināt, ka saņēmējs būs dzīvotspējīgs ilgtermiņā, raksturs un nozīmība noteikti ir atkarīga no attiecīgā tirgus vai tirgu ekonomiskās situācijas, kā arī ekonomiskajām grūtībām, ar kurām saskaras saņēmējs.

222. Kā pareizi ir norādījusi Komisija, nekas neļauj izslēgt to, ka šie nosacījumi atsevišķos aspektos nedrīkst būt stingrāki, ja atbalsts ir piešķirts bankai nopietnas finanšu krīzes apstākļos. Ļoti novājināta tirgus kontekstā papildus var būt nepieciešams samazināt grūtībās nonākuša uzņēmuma struktūru un riska profilu, lai nodrošinātu tā izdzīvošanu, un nevar izslēgt, ka tas paredz pieprasīt izmaiņas tā akcionāru struktūrā.

223. Ņemot vērā iepriekš minēto, šī daļa ir jānoraida.

224. Tādējādi trešais pamats ir noraidāms kopumā.

Par otro pamatu – EKL 87. panta 1. punkta un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, ciktāl Komisija nav nedz iesniegusi pierādījumu par strīdīgās garantijas ietekmi uz konkurenci, nedz pietiekami norādījusi iemeslus, kuru dēļ šī garantija radīja konkurences izkropļojumus

225. Prasītāja norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nebija nedz iesniegusi pierādījumu par strīdīgās garantijas ietekmi uz konkurenci, nedz pietiekami norādījusi iemeslus, kuru dēļ šī garantija radīja konkurences izkropļojumus. Prasītāja uzskata, ka Komisija tādējādi ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punktu, kā arī tās pienākumu norādīt pamatojumu.

226. Šajā kontekstā jau šajā brīdī ir jāizvērtē prasītājas astotajā pamatā izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru “apstrīdētais lēmums ir nepietiekami pamatots, jo tajā nav norādīts, vai ir notikuši strīdīgās garantijas radīti konkurences izkropļojumi finanšu sektorā, kuru iezīmē tirgus sakāve un valstu sniegtā palīdzība, kuru piešķīrušas dalībvalstis 3000 miljardu euro apmērā, un kāds ir šo izkropļojumu raksturs”.

227. Komisija apstrīd prasītājas argumentus.

228. Jāatgādina, ka EKL 87. panta 1. punkts aizliedz atbalstu, kas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus. Tomēr, kā pareizi ir norādījusi Komisija, izvērtējot šos divus nosacījumus, Komisijai nav jākonstatē atbalsta reālā ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un faktiska konkurences izkropļošana, bet gan tikai jāpārbauda, vai atbalsts varētu ietekmēt šo tirdzniecību un izkropļot konkurenci (Tiesas 2005. gada 15. decembra spriedums lietā C‑66/02 Itālija/Komisija, Krājums, I‑10901. lpp., 111. punkts).

229. Tādējādi tas, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav iesniegusi pierādījumu par strīdīgās garantijas radītiem konkurences izkropļojumiem, nevar radīt nedz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, nedz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi. Vienīgie nozīmīgie jautājumi ir par to, pirmkārt, vai Komisija šajā lēmumā ir norādījusi iemeslus, kuru dēļ šī garantija varētu radīt šādu izkropļojumu, un, otrkārt, vai attiecīgā gadījumā prasītājai ir izdevies pierādīt, ka šie iemesli ir kļūdaini.

230. Vispirms ir jāizvērtē pirmais no šiem jautājumiem par pamatojumu un pēc tam otrais – par būtību.

Par apstrīdētā lēmuma pamatojumu attiecībā uz strīdīgās garantijas ietekmi uz konkurenci

231. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā tiesību akta raksturam un tajā skaidri un nepārprotami ir jānorāda iestādes, kas ir izdevusi tiesību aktu, argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un lai kompetentā tiesa varētu veikt attiecīgu kontroli. Pamatojuma prasība ir izvērtējama, ievērojot attiecīgās lietas apstākļus, it īpaši attiecīgā akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un intereses saņemt paskaidrojumus, kas var būt akta adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/ Sytraval un Brink’s France , Recueil , I‑1719. lpp., 63. punkts; 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑301/96 Vācija/Komisija, Recueil , I‑9919. lpp., 87. punkts, un 2004. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑42/01 Portugāle/Komisija, Krājums, I‑6079. lpp., 66. punkts).

232. Iepriekšējā punktā minētā principa piemērošana pasākuma kvalifikācijai par atbalstu nozīmē, ka ir jābūt norādītiem iemesliem, kuru dēļ Komisija uzskata, ka attiecīgais pasākums ietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Šajā ziņā pat tad, ja no apstākļiem, kuros atbalsts ir piešķirts, izriet, ka tas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un kropļot vai draudēt kropļot ko