ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]

SECINĀJUMI,

sniegti 2020. gada 10. septembrī ( 1 )

Apvienotās lietas C‑407/19 un C‑471/19

Katoen Natie Bulk Terminals NV,

General Services Antwerp NV

pret

Belgische Staat

(Raad van State (Valsts padome, Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

un

Middlegate Europe NV

pret

Ministerraad,

piedaloties:

Katoen Natie Bulk Terminals NV,

General Services Antwerp NV,

Koninklijk Verbond der Beheerders van Goederenstromen (KVBG) CVBA,

MVH Logistics en Stuwadoring BV

(Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa, Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 49. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ostas darbu veikšana – Ostas strādnieki (stividori) – Piekļuve profesijai un pieņemšana darbā – Stividoru atzīšanas noteikumi – Kontingentā (pool) iekļauti ostas strādnieki – Stividoru tieša nodarbināšana – Ierobežojums uz darba līguma darbības laiku – Stividoru mobilitāte starp ostu teritorijām – Loģistikas darbinieki – Ar Savienības tiesībām nesaderīgas valsts tiesību normas pagaidu piemērošana

1. Kuģu iekraušanu vai izkraušanu ostās veica stividori, kas mēdza strādāt nepastāvīgos un skarbos apstākļos. Ar vairāku labi organizētu arodbiedrību atbalstu viņi cīnījās par darba apstākļu uzlabošanu, un šīs cīņas rezultātā daudzas valstis pieņēma īpašus noteikumus, lai reglamentētu šīs darba tiesiskās attiecības.

2. Vairāku valstu tiesiskajā regulējumā šis darbs tika rezervēts tikai un vienīgi stividoriem, kas piederēja pie precīzi noteikta kontingenta jeb pool (šajās lietās viņi tiek dēvēti par “atzītiem” stividoriem). Ostu pakalpojumus sniedzošajiem uzņēmumiem noteikti bija jāizmanto viņu darbs.

3. Līdz ar tehnoloģiju attīstību kuģu iekraušana un izkraušana, kā arī pārējie ostas darbi ir mainījušies, bet dažās dalībvalstīs joprojām lielākā vai mazākā mērā ir spēkā darba tiesiskais regulējums, kas saskaņā ar dažādām formulām sekmē atzītu stividoru “monopolu” ( 2 ).

4. 2014. gadā ( 3 ) Tiesa Spānijas darba tiesisko regulējumu par kuģu iekraušanu un izkraušanu ostās, kas atbilda tradicionālajiem standartiem šajā jomā, atzina par nesaderīgu ar LESD 49. pantā nostiprināto brīvību veikt uzņēmējdarbību.

5. Pirms un pēc minētā sprieduma pasludināšanas, par spīti Komisijas mēģinājumiem, Savienības likumdevējam nav izdevies saskaņot ostu pakalpojumu sniegšanas sistēmu daļā, kas attiecas uz darba tiesiskajām attiecībām un ostas strādnieku sociālajiem apstākļiem ( 4 ).

6. Šie divi lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ļaus Tiesai noteikt, vai Beļģijas tiesību akti (kuros ir saglabāta īpaša stividoru darbā pieņemšanas sistēma) ir saderīgi ar brīvību veikt uzņēmējdarbību. Pasludināmajā spriedumā tā varēs arī noteikt papildu kritērijus, lai noskaidrotu, vai uz ostas strādniekiem paredzēto sistēmu ir attiecināmas Savienības tiesību prasības, konkrēti – šī brīvība. Ostas nav telpa, kur nevalda likums ( 5 ).

I. Atbilstošās tiesību normas

A. Savienības tiesības

7. LESD 49. pantā ir noteikts: “Ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus, aizliedz ierobežojumus kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī. Tāpat aizliedz ierobežojumus attiecībā uz to, kā dalībvalstu pilsoņi, kas izveidojuši uzņēmumu kādā dalībvalstī, atver šā uzņēmuma pārstāvniecības, filiāles vai meitasuzņēmumus citās dalībvalstīs. Brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus, jo īpaši sabiedrības, kas definētas 54. panta otrajā daļā, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem paredz tās valsts tiesību akti, kurā notiek šī uzņēmējdarbība, ņemot vērā šā Līguma nodaļu par kapitālu.”

B. Beļģijas tiesības

1. Wet van 8 juni 1972 betreffende de havenarbeid ( 6 )

8. No tā teksta, kas secīgi tika grozīts, šajā lietā nozīme ir šādiem pantiem: “1. pants Ostu teritorijās neviens nedrīkst likt veikt ostas darbus kādam citam kā tikai atzītiem ostu strādniekiem. 2. pants Par ostu teritorijām un ostas darbiem šajā likumā ir uzskatāmas tās teritorijas un tie darbi, ko saskaņā ar 1968. gada 5. decembra Likuma par darba koplīgumiem un apvienotajām komitejām 35. un 37. pantu noteicis Karalis. 3. pants Saņēmis atzinumu, ko sniegusi attiecīgajā ostas teritorijā kompetentā apvienotā komiteja, Karalis nosaka ostas strādnieku atzīšanas nosacījumus un kārtību. [..] 3.bis pants Saņēmis atzinumu, ko sniegusi attiecīgajā ostas teritorijā kompetentā apvienotā komiteja, Karalis var likt darba devējiem, kas minētajā teritorijā nodarbina ostas strādniekus, pievienoties viņa atzītai darba devēju organizācijai un kā pilnvarotai personai obligāti izpildīt visus pienākumus, kas saskaņā ar tiesību aktiem par individuālo un kolektīvo darbu un tiesību aktiem sociālajā jomā ir noteikti darba devējiem attiecībā uz ostas strādnieku nodarbināšanu. Darba devēju organizācija tiek atzīta, ja tai ir piederīgi vairākums ieinteresēto darba devēju.”

2. Koninklijk besluit van 12 januari 1973 tot oprichting en vaststelling van de benaming en van de bevoegdheid van het Paritair Comité voor het Havenbedrijf ( 7 )

9. [Karaļa dekrēta] 1. pantā ir noteikts: “Tiek izveidota apvienotā komiteja “Ostu apvienotā komiteja” (kas atbild par darba ņēmējiem kopumā un viņu darba devējiem): visiem darba ņēmējiem un viņu darba devējiem, kas ostu teritorijās: A. galvenokārt vai papildus nodarbojas ar ostas darbiem, proti, veic jebkādas darbības ar precēm, ko pārvadā pa jūru, upi, dzelzceļu vai autoceļiem, un jebkurus ar minētajām precēm saistītos papildpakalpojumus neatkarīgi no tā, vai šīs darbības tiek veiktas uz moliem, iekšējos ūdensceļos, kuģu piestātnēs vai uzņēmumos, kas nodarbojas ar preču importu, eksportu vai tranzītu, kā arī jebkādas darbības ar precēm, ko pārvadā pa jūru vai upi un kas tiek nosūtītas no vai uz rūpniecības uzņēmumu moliem. Piemēro šādas definīcijas: 1. Darbības ar precēm: a) preces: visas preces, tostarp konteineri un transportlīdzekļi, izņemot vienīgi: – izlejamas naftas, (šķidru) naftas produktu un rafinēšanai paredzētu šķidru izejvielu pārvadājumus, ķīmisko rūpniecību un uzglabāšanas un pārstrādes darbības naftas ieguves iekārtās; – zvejas kuģos pārvadātās zivis; – saspiestas šķidrās gāzes un beztaras gāzes; b) darbības: iekraut, izkraut, ielādēt, izlādēt, pārvietot kuģa kravu, izkraut beztaras kravu, attauvot, klasificēt, atlasīt, kalibrēt, sabērt, nobērt, kā arī salikt un izjaukt kravas vienības. 2. Ar šīm precēm saistīti papildpakalpojumi: marķēt, svērt, mērīt, mērīt tilpumu, pārbaudīt, saņemt, sargāt (izņemot aizsardzības pakalpojumus, ko sniedz uzņēmumi, kuri ir aizsardzības un/vai uzraudzības apvienotās komitejas pakļautībā, to uzņēmumu vārdā, kuri ziņo apvienotajai ostu komitejai), piegādāt, paraugot un apzīmogot, piesiet un atvienot. [..]”

3. Koninklijk besluit van 5 juli 2004 betreffende de erkenning van havenarbeiders in de havengebieden die onder het toepassingsgebied vallen van de wet van 8 juni 1972 betreffende de havenarbeid ( 8 )

10. Sākotnēji tajā bija paredzēts pienākums atzīt visus stividorus, kas veica darbu ostās Karaļa 1973. gada dekrēta izpratnē. Pēc viņu atzīšanas viņus iekļāva vai nu vispārējā, vai loģistikas kontingentā (pool).

11. Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēts ir grozīts ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu, kas tika pieņemts pēc brīdinājuma vēstules, kuru Komisija nosūtīja Beļģijai 2014. gada 28. martā ( 9 ).

12. Pēc šo grozījumu ieviešanas Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta redakcijā, kas piemērojama šajās lietās, ir noteikts: “1. pants § 1. Ikvienā ostas teritorijā ostas strādniekus atzīst apvienotā komiteja (turpmāk tekstā – “administratīvā komisija”), ko izveido apvienotajā apakškomitejā, kura ir kompetenta par attiecīgo ostas teritoriju. Minētās administratīvās komisijas sastāvā ir: 1. priekšsēdētājs un priekšsēdētāja vietnieks; 2. četri pastāvīgie locekļi un četri aizvietotāji, ko ieceļ apvienotajā apakškomitejā pārstāvētās darba devēju organizācijas; 3. četri pastāvīgie locekļi un četri aizvietotāji, ko ieceļ apvienotajā apakškomitejā pārstāvētās darba ņēmēju organizācijas; 4. viens vai vairāki sekretāri. Administratīvās komisijas darbībai piemēro Karaļa 1969. gada 6. novembra Dekrēta, ar ko nosaka vispārīgus noteikumus par apvienoto komisiju un apakškomiteju darbību, noteikumus, kā arī šā Karaļa dekrēta 10. pantā paredzētos īpašos noteikumus. § 2. Atzīšanas pieteikumu iesniedz rakstveidā kompetentajai apvienotajai apakškomitejai, izmantojot tālab paredzēto paraugu. Pieteikumā norāda, vai pieteikums ir iesniegts nodarbināšanai pool vai ārpus tā. § 3. Neskarot 1. panta 1. punkta noteikumus, darba ņēmējiem, kas veic darbu [Karaļa 1973. gada 12. janvāra dekrēta] 1. panta izpratnē vietās, kur, sagatavojot preces turpmākai sadalei vai nosūtīšanai, tās tiek izmainītas tā, ka tās netieši iegūst pierādāmu pievienoto vērtību, ir jābūt saņēmušiem drošības sertifikātu “loģistikas darbinieki”; minētais drošības sertifikāts ir līdzvērtīgs atzīšanai [1972. gada likuma] izpratnē. Darba devējs, kas ir noslēdzis darba līgumu ar darba ņēmēju, pieprasa iesniegt drošības sertifikātu iepriekšējā rindkopā minēto darbību veikšanai, ko izsniedz, uzrādot personas apliecību un darba līgumu. Šīs procedūras noteikumus nosaka darba koplīgumā. 2. pants § 1. Ostas strādniekus, kas minēti 1. panta 1. punkta 1. apakšpunktā, pēc viņu atzīšanas iekļauj vai neiekļauj ostas strādnieku pool. Atzīšanas nolūkā ņem vērā pieprasījumu pēc darbaspēka, lai iekļautu viņus pool. § 2. Ostas strādnieki, kas ir nodarbināti pool, tiek atzīti uz noteiktu vai nenoteiktu laiku. Noteikumus par atzīšanas ilgumu nosaka darba koplīgumā. § 3. Ostas strādniekus, kas nav iekļauti pool, pieņem darbā, noslēdzot ar viņiem darba līgumu saskaņā ar 1978. gada 3. jūlija Likumu par darba līgumiem. Atzīšanas ilgums nepārsniedz minētā darba līguma ilgumu. [..] 4. pants § 1. Ostas strādnieka atzīšanai, uz ko attiecas 1. panta 1. punkta 1. apakšpunkts, piemēro šādas prasības: [..] 2. darba ņēmēju par piemērotu veikt ostas darbus atzīst ārējs profilakses un arodveselības dienests, kura biedre ir saskaņā ar [1972. gada likuma] 3.bis pantu par pilnvaroto personu iecelta darba devēju organizācija; 3. darba ņēmējs ir izturējis psihotehniskus testus, ko veikusi struktūra, kuru saskaņā ar [1972. gada likuma] 3.bis pantu šim mērķim ir izraudzījusies par pilnvaroto personu norīkota darba devēju organizācija; šo pārbaudījumu mērķis ir pārliecināties, ka ostas strādnieka kandidātam ir pietiekamas spējas, atbilstošas īpašības un motivācija, lai pēc apmācības pabeigšanas pildītu ostas strādnieka pienākumus; [..] 6. darba ņēmējs trīs nedēļas ir apmeklējis sagatavošanas kursus par darba drošību un lai iegūtu profesionālo kvalifikāciju, kā arī nokārtojis gala eksāmenu. Kompetentā iestāde izstrādā kvalitātes nosacījumus, kuriem jāatbilst apmācībai, ko var brīvi piedāvāt; 7. ostas strādnieka atzīšana nav atsaukta pēdējo piecu gadu laikā saskaņā ar šā dekrēta 7. panta 1. punkta 1. vai 3. apakšpunktu [..]; 8. ostas strādniekam, kura atzīšana ir minēta 2. panta 3. punktā, arī ir jābūt noslēgušam darba līgumu. § 2. Ostas strādnieka atzīšana ir derīga katrā attiecīgajā ostas teritorijā, ko noteicis Karalis saskaņā ar 1968. gada 5. decembra Likuma par darba koplīgumiem un apvienotajām komitejām 35. un 37. pantu. Noteikumus un nosacījumus, saskaņā ar kuriem ostas strādnieks var strādāt citā ostas teritorijā, nevis tajā, kurā viņš ir atzīts, nosaka darba koplīgumā. Saskaņā ar [1972. gada likuma] 3.bis pantu par pilnvaroto personu ieceltā darba devēju organizācija saglabā pilnvarotās personas statusu arī tad, ja ostas strādnieks strādā citā ostas teritorijā, nevis tajā, kurā viņš ir atzīts. § 3. Ja ostas strādnieki var pierādīt, ka citā Eiropas Savienības dalībvalstī saistībā ar darbu ostās viņi atbilst līdzvērtīgiem nosacījumiem, viņiem nepiemēro šajā Karaļa dekrētā noteiktos nosacījumus. § 4. Atzīšanas un atjaunošanas pieteikumus iesniedz administratīvajā komisijā, un tā tos izskata. [..] 13./1. pants 1.o Darba līgumu, kas minēts 2. panta 3. punkta 2. apakšpunktā, noslēdz uz nenoteiktu laiku; 2.o darba līgumu, uz ko attiecas 2. panta 3. punkta 2. apakšpunkts, noslēdz vismaz uz diviem gadiem; 3.o darba līgumu, uz ko attiecas 2. panta 3. punkta 2. apakšpunkts, noslēdz vismaz uz vienu gadu; 4.o darba līgumu, kas minēts 2. panta 3. punkta 2. apakšpunktā, noslēdz vismaz uz sešiem mēnešiem. [..] 15./1. pants Lai īstenotu šo Karaļa dekrētu: 1.o ostas strādniekus, kas atzīti saskaņā ar līdzšinējā 2. panta 2. punktu, automātiski atzīst par pool iekļautiem ostas strādniekiem saskaņā ar 2. panta 1. punktu, neskarot šā Karaļa dekrēta 5.–9. panta noteikumus; 2.o ostas strādniekus, kas atzīti saskaņā ar līdzšinējā 2. panta 3. punktu, automātiski pielīdzina loģistikas darbiniekiem, uz kuriem attiecas 1. panta 3. punkts, neskarot šā Karaļa dekrēta 5.–9. panta noteikumus. [..]”

II. Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi

A. Lieta C‑407/19

13. Katoen Natie Bulk Terminals NV (turpmāk tekstā – “Katoen”) ( 10 ) un General Services Antwerp NV (turpmāk tekstā – “General Services”) ( 11 ) ir divi Beļģijā reģistrēti uzņēmumi, kuru darbība šajā valstī un ārvalstīs ietver ostas darbus.

14. 2016. gada 5. septembrī šie abi uzņēmumi apstrīdēja Raad van State (Valsts padome, Beļģija) Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu. Tie lūdza to atcelt, jo, pēc to domām, ar to tika aizskartas Savienības iekšējā tirgus pamatbrīvības, kā arī pārkāpti brīvas konkurences noteikumi ( 12 ) un, lai arī tajā šķietami ir paredzēta darba tirgus liberalizācija, tiesiskajā regulējumā par ostas darbiem faktiski ir nostiprināti vai ieviesti septiņi nevajadzīgi un nesamērīgi ierobežojumi.

15. Starp šiem ierobežojumiem tika minēti konkrēti šādi ierobežojumi: – prasība, ka no darba devēju un darba ņēmēju organizāciju pārstāvjiem izveidota administratīvā komisija atzīst visus ostas strādniekus, kuri veic ar loģistiku nesaistītu darbu, kas radot slēgtu darba tirgu (“closed shop”); – vietējās darba devēju organizācijas un katras ostas teritorijas arodbiedrības kontrolē struktūras, kas nosaka stividora kandidāta veselības stāvokļa piemērotību, psihotehniskos nosacījumus, kursus un profesionālo izglītību; – piekļuve tirgum darbam ostās pool neiekļautiem darba ņēmējiem (tiem, kurus darba devējs nodarbina tieši) esot liberalizēta tikai teorētiski: šo darba ņēmēju atzīšana nepārsniedz viņu darba līguma darbības laiku, un tā ir jālūdz attiecībā uz katru jaunu darba līgumu.

16. Minētie ierobežojumi pārsniedzot to, kas nepieciešams izvirzīto vispārējo interešu mērķu sasniegšanai, un neesot attaisnojami. Tas, ka Eiropas Komisija izbeidza pārkāpuma procedūru politisku apsvērumu dēļ, turpinādama turpmāk pārraudzīt situāciju, nenozīmē, ka šie ierobežojumi būtu saderīgi ar Savienības tiesībām.

17. Beļģijas valdība noliedz, ka ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu ir aizskarta brīvība veikt uzņēmējdarbību un citas brīvības. Ne Komisijas brīdinājuma vēstulē, ne Tiesas judikatūrā, ko min prasītāji uzņēmumi, neesot sniegti pietiekami pierādījumi par kādu pārkāpumu. Komisija esot izbeigusi pienākumu neizpildes procedūru nevis politisku apsvērumu dēļ, bet tāpēc, ka tika kliedētas tās paustās šaubas.

18. Pēc Beļģijas valdības domām, neesot tiešas vai netiešas diskriminācijas, jo visām sabiedrībām neatkarīgi no to reģistrācijas vietas ir jāievēro tie paši noteikumi. Pret citu dalībvalstu uzņēmumiem esot tāda pati attieksme kā pret pašmāju uzņēmumiem.

19. Visbeidzot, Beļģijas valdība apgalvo – ja pastāvētu ierobežojumi (ko tā noliedz), Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu ietverošais tiesiskais regulējums par ostas darbiem esot vajadzīgs, samērīgs un pietiekami pamatots, jo: – tas garantē ostas strādniekiem augstu drošības līmeni; – tajā ir paredzēta pietiekama elastība, jo šie darba ņēmēji ir (vai var tikt) nodarbināti, ņemot vērā pastāvīgas darba piedāvājumu svārstības; un – tas garantē ostas darbu kvalitāti un drošību.

20. Šajos apstākļos Raad van State (Valsts padome) uzdod Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai LESD 49., 56., 45., 34., 35., 101. vai 102. pants, vajadzības gadījumā skatot vai neskatot tos kopsakarā ar LESD 106. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, kas ieviests ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta [..] 1. pantu, kopsakarā ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta [..] 2. pantu, proti, regulējums, ko piemēro ostas strādniekiem, kuri ir minēti šā Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 1. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē saistībā ar viņu atzīšanu, ko veic no attiecīgajā apvienotajā apakškomitejā pārstāvēto darba devēju organizāciju, no vienas puses, un tajā pārstāvēto darba ņēmēju organizāciju, no otras puses, ieceltiem locekļiem izveidota apvienotā administratīvā komisija, un kuri tiek vai netiek iekļauti ostas strādnieku kontingentā, ņemot vērā arī pieprasījumu pēc darbaspēka, ja vienlaikus tiek ņemts vērā, ka šai administratīvajai komisijai nav paredzēts nekāds lēmumu pieņemšanas termiņš un tās atzīšanas lēmumus var pārsūdzēt tikai tiesā? 2) Vai LESD 49., 56., 45., 34., 35., 101. vai 102. pants, vajadzības gadījumā skatot vai neskatot tos kopsakarā ar LESD 106. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, kas ieviests ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 4. panta 1. punkta 2., 3., 6. un 8. apakšpunktu to redakcijā, kas izriet attiecīgi no apstrīdētā Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrēta 4. panta 2., 3., 4. un 6. punkta, proti, tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru par ostas strādnieku var atzīt tikai ar nosacījumu, ja darba ņēmēju a) par piemērotu atzīst ārējs profilakses un arodveselības dienests, kura biedre ir saskaņā ar 1972. gada 8. jūnija likuma [..] 3.bis pantu par pilnvaroto personu iecelta darba devēju organizācija; b) darba ņēmējs ir izturējis psihotehniskos testus, ko veikusi atzītas darba devēju organizācijas saskaņā ar to pašu 1972. gada 8. jūnija likuma 3.bis pantu šim nolūkam par pilnvaroto personu norīkota struktūra; c) darba ņēmējs trīs nedēļas ir apmeklējis sagatavošanās kursus par darba drošību un profesionālās kompetences iegūšanu un ir nokārtojis gala eksāmenu; kā arī d) darba ņēmējam jau ir darba līgums, bet šis ostas strādnieks netiek iekļauts kontingentā, turklāt ārvalstu ostas strādniekiem saistībā ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 4. panta 3. punktu ir jāspēj pierādīt, ka citā dalībvalstī viņi atbilst līdzīgiem nosacījumiem, lai uz viņiem vairs neattiektos šie apstrīdētajā tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi? 3) Vai LESD 49., 56., 45., 34., 35., 101. vai 102. pants, vajadzības gadījumā skatot vai neskatot tos kopsakarā ar LESD 106. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, kas ieviests ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 2. panta 3. punktu redakcijā, kas izriet no apstrīdētā Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrēta 2. panta, proti, tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ostas strādnieku, kuri netiek iekļauti kontingentā un tāpēc darba devējs tos tieši pieņem darbā ar darba līgumu saskaņā ar 1978. gada 3. jūlija Likumu par darba līgumiem, atzīšanas ilgums nepārsniedz šā darba līguma darbības laiku, kā rezultātā katrreiz ir jāuzsāk jauna atzīšanas procedūra? 4) Vai LESD 49., 56., 45., 34., 35., 101. vai 102. pants, vajadzības gadījumā skatot vai neskatot tos kopsakarā ar LESD 106. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, kas ieviests ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 13./1. pantu redakcijā, kas izriet no Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrēta 17. panta, proti, pārejas noteikums, saskaņā ar kuru trešajā prejudiciālajā jautājumā minētajam darba līgumam vispirms ir jābūt noslēgtam uz nenoteiktu laiku, no 2017. gada 1. jūlija – vismaz uz diviem gadiem, no 2018. gada 1. jūlija – vismaz uz vienu gadu, no 2019. gada 1. jūlija – vismaz uz sešiem mēnešiem un no 2020. gada 1. jūlija – uz brīvi nosakāmu darbības laiku? 5) Vai LESD 49., 56., 45., 34., 35., 101. vai 102. pants, vajadzības gadījumā skatot vai neskatot tos kopsakarā ar LESD 106. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 15./1. pants redakcijā, kas izriet no Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrēta 18. panta, proti, (pārejas) noteikums, saskaņā ar kuru atbilstoši agrākajam tiesiskajam regulējumam atzīti ostas strādnieki automātiski tiek atzīti par kontingentā ietilpstošiem ostas strādniekiem, kā rezultātā tiek ierobežota darba devēja iespēja tieši (ar līgumu uz nenoteiktu laiku) nodarbināt šos ostas strādniekus un darba devējiem tiek liegts piesaistīt labu darbaspēku, tieši noslēdzot ar viņiem līgumu uz nenoteiktu laiku un piedāvājot viņiem nodarbinātības drošību saskaņā ar vispārējām darba tiesību normām? 6) Vai LESD 49., 56., 45., 34., 35., 101. vai 102. pants, vajadzības gadījumā skatot vai neskatot tos kopsakarā ar LESD 106. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, kas ieviests ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 4. panta 2. punktu redakcijā, kas aizstāta ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrēta 4. panta 7. punktu, proti, tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru darba koplīgumā nosaka nosacījumus un kārtību, kādā ostas strādnieks var tikt nodarbināts citā ostas teritorijā, nevis tajā, kurā viņš ir atzīts, kā rezultātā tiek ierobežota darba ņēmēju mobilitāte starp ostu teritorijām, turklāt likumdevējs pats nav precizējis, par kuriem nosacījumiem vai kārtību var būt runa? 7) Vai LESD 49., 56., 45., 34., 35., 101. vai 102. pants, vajadzības gadījumā skatot vai neskatot tos kopsakarā ar LESD 106. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, kas ieviests ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 1. panta 3. punktu redakcijā, kas aizstāta ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrēta 1. panta 2. punktu, proti, tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru darba ņēmējiem (loģistikas jomā), kuri Karaļa 1973. gada 12. janvāra Dekrēta par apvienotās komitejas ostu darbības jautājumos izveidi un tās nosaukuma un kompetences noteikšanu 1. panta izpratnē veic darbu vietās, kur, sagatavojot preces turpmākai sadalei vai nosūtīšanai, tās tiek izmainītas tā, ka tās netieši iegūst pierādāmu pievienoto vērtību, ir jābūt saņēmušiem drošības sertifikātu, turklāt šis drošības sertifikāts, ņemot vērā faktu, ka to pieprasa darba devējs, kurš ar darba ņēmēju ir noslēdzis darba līgumu par attiecīgā darba veikšanu, ir izsniegts, uzrādot darba līgumu un personas apliecību, ievērojamās procedūras kārtība ir noteikta darba koplīgumā un likumdevējs nav ieviesis skaidrību šajā jautājumā, ir uzskatāms par atzīšanu 1972. gada 8. jūnija Likuma par ostas darbiem izpratnē?”

B. Lieta C‑471/19

21. Middlegate Europe ir transporta uzņēmums, kurš darbojas visā Eiropā un kura juridiskā adrese ir Zēbrigē [Zeebrugge] Beļģijā. Saistībā ar starptautiskajiem autopārvadājumiem tā darba ņēmēji Zēbriges ostas piestātnē, izmantojot iekrāvējus, sagatavo puspiekabes, lai nosūtītu tās ar kuģiem uz Apvienoto Karalisti un Īriju.

22. 2011. gada 12. janvārī policija, veicot pārbaudi, sāka procesu pret Middlegate Europe par 1972. gada likuma 1. panta prasību pārkāpumu, proti, par to, ka ostas darbus veica neatzīts ostas strādnieks. Ar 2013. gada 17. janvāra lēmumu tam tika piemērots naudas sods 100 EUR apmērā.

23. Middlegate Europe apstrīdēja sodu arbeidsrechtbank te Gent, afdeling Brugge (Darba un sociālo lietu tiesas Briges nodaļa, Beļģija), kas atzina prasību par nepamatotu. Arbeidshof te Gent (Ģentes Darba lietu apelācijas tiesa, Beļģija) par šo pirmās instances tiesas spriedumu iesniegto apelācijas sūdzību noraidīja.

24. Middlegate Europe iesniedza kasācijas sūdzību Hof van Cassatie (Kasācijas tiesa, Beļģija), apgalvojot, ka ar 1972. gada likuma 1. un 2. pantu ir pārkāpts Beļģijas Konstitūcijas 10., 11. un 23. pants (vienlīdzīgas attieksmes princips un uzņēmumu tirdzniecības un ražošanas brīvība).

25. Šajā tiesvedībā Hof van Cassatie (Kasācijas tiesa) uzdeva jautājumu par atbilstību Konstitūcijai Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa, Beļģija). Pēdējā minētā uzskata, ka, lai uz to atbildētu, Tiesai ir jāpieņem prejudiciāls nolēmums, jo tā atbalstam vai noraidīšanai tiesvedībā ir minēti juridiskie motīvi, kas attiecas uz valsts tiesību aktu saderību ar Savienības tiesībām.

26. Konkrēti, tā uzdod šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai LESD 49. pants, attiecīgā gadījumā lasot to kopā ar LESD 56. pantu, Eiropas Savienības Pamattiesību Hartas 15. un 16. pantu un apvienojumā ar vienlīdzīgas attieksmes principu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā personām vai uzņēmumiem, kuri vēlas veikt ostas darbus 1972. gada [likuma] izpratnē – tostarp darbus, kas nav saistīti ar kravu iekraušanu kuģos un to izkraušanu stricto sensu, – Beļģijas ostas teritorijā, šim nolūkam ir jāpiesaista tikai atzīti ostas strādnieki? 2) Vai tad, ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta apstiprinoša atbilde, Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa) drīkst pagaidām atstāt spēkā 1972. gada 8. jūnija likuma attiecīgā 1. un 2. panta sekas, lai izvairītos no tiesiski nedrošas situācijas un sociālās spriedzes, ļaujot likumdevējam saskaņot tos ar pienākumiem, kas izriet no Savienības tiesībām?”

III. Tiesvedība Tiesā

27. Lietas C‑407/19 un C‑471/19 tika nolemts apvienot, un rakstveida apsvērumus iesniedza Katoen, Beļģijas valdība un Komisija.

28. Tiesas sēde, kurai bija jānotiek 2020. gada 23. aprīlī, tika aizstāta ar jautājumiem, uz kuriem bija jāsniedz rakstveida atbilde; Tiesa tos uzdeva lietas dalībniekiem, un tie uz tiem atbildēja.

IV. Ievada piezīmes

A. Vai šī ir tīri iekšēja situācija?

29. Tā kā uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pamata ierosinātās lietas attiecas uz situācijām, kurās nav pārrobežu elementu, varētu jautāt (kā to dara Raad van State (Valsts padome) ( 13 ), vai šo prejudiciālo jautājumu izskatīšana ir Tiesas kompetencē.

30. Principā LESD tiesību normas aprites brīvību jomā, kā arī tiesību aktus, kas pieņemti to īstenošanai, nevar piemērot situācijās, kad visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti ( 14 )

31. Tiesa ir paredzējusi atkāpi no šā noteikuma, ka, lai gan iesniedzējtiesa tajā ir vērsusies saistībā ar procedūru par tādu tiesību normu atcelšanu, kas ir piemērojamas ne tikai attiecīgās valsts valstspiederīgajiem, bet arī citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, nolēmums, ko šī tiesa pieņems pēc tās prejudiciālā nolēmuma, radīs sekas arī attiecībā uz šiem pēdējiem minētajiem valstspiederīgajiem, un tas pamato to, ka tā atbild uz jautājumiem, kas tai ir uzdoti saistībā ar likuma normām par pamatbrīvībām, kaut arī visi pamatlietas elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti ( 15 ).

32. Šādos gadījumos iesniedzējtiesai ir jāpamato nepieciešamība saņemt no Tiesas interpretāciju prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā ( 16 ). Raad van State (Valsts padome) izpildīja šo pienākumu, norādot, ka: – strīdīgā Beļģijas tiesību norma bez izšķirības ir piemērojama visiem tiem uzņēmējiem – neatkarīgi no to valstspiederības –, kas vēlas veikt ar ostām saistītu saimniecisko darbību; – šis tiesiskais regulējums attiecas uz Beļģijas Antverpenes un Zēbriges ostu teritorijām, kas ļoti sīvas konkurences apstākļos ir atvērtas starptautiskajiem pārvadājumiem, jo tuvumā atrodas citas tā sauktās “Hamburgas–Havras” zonas ostas; – šajās ostu teritorijās ir skaidri konstatējamas pārrobežu intereses: tajās tiek veiktas daudzas ar preču importu un eksportu saistītas darbības, kurās iesaistās starptautiskie uzņēmēji, kas savu uzdevumu veikšanai ir ieinteresēti piesaistīt ostas strādniekus no citām dalībvalstīm.

33. Ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu, ka Raad van State (Valsts padome) ir pienācīgi pamatojusi to, ka lietai, lai arī tā attiecas uz tīri iekšēju situāciju, var būt pārrobežu aspekts, kas ir pietiekams, lai lūgtu Tiesas sadarbību prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā.

B. Savienības tiesību piemērojamība

34. Lietā C‑407/19 Raad van State (Valsts padome) uzdod veselus septiņus jautājumus, kas attiecas LESD 49., 56., 45., 34., 35., 101. un 102. pantu, vajadzības gadījumā skatot vai neskatot tos kopsakarā ar LESD 106. panta 1. punktu. Šie panti ir minēti tālab, lai noskaidrotu, vai strīdīgās Beļģijas tiesību normas ar tiem ir saderīgas.

35. Tomēr iesniedzējtiesas nolēmumā nav sniegts pamatojums tam, kāpēc būtu vajadzīga visu šo Savienības primāro tiesību normu interpretācija.

36. Konkrēti, tas ir attiecināms uz preču aprites brīvību un mazākā mērā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību un darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (par abām pēdējām brīvībām minētajā iesniedzējtiesas nolēmumā ir dažas atsauces). Iesniedzējtiesas argumentācija galvenokārt attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, un tas ir loģiski, jo strīds ir par ierobežojumiem, kas Beļģijas stividoru darbā pieņemšanas sistēmā ir paredzēti citu dalībvalstu uzņēmumiem, kuri vēlas iedibināties un sniegt pakalpojumus Beļģijas ostās ( 17 ).

37. Turklāt iesniedzējtiesas nolēmumā nav sniegti pietiekami paskaidrojumi, lai Tiesa varētu interpretēt konkurences noteikumus (LESD 101. un 102. pants), kas piemērojami uzņēmumiem, publiskiem uzņēmumiem vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas īpašas vai ekskluzīvas tiesības (LESD 106. panta 1. punkts), un spriest par strīdīgā valsts tiesiskā regulējuma saderību ar tiem ( 18 ).

38. Šajā ziņā jāpiebilst, ka spriedumā Becu u.c. ( 19 ) Tiesa jau ir aplūkojusi Beļģijas tiesību aktus par ostas strādniekiem saistībā ar LESD 106. panta 1. punktu, skatot to kopsakarā ar LESD 101. un 102. pantu. Toreiz tā norādīja, ka ar šiem noteikumiem privātpersonām netiek piešķirtas tiesības celt iebildumus pret tāda dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošanu, kurā ir noteikts pienākums pieņemt darbā tikai atzītus ostas strādniekus 1972. gada likuma izpratnē un maksāt viņiem daudz lielāku atalgojumu nekā saviem darbiniekiem vai arī lielāku atalgojumu nekā to, kādu tie maksā citiem darbiniekiem ( 20 ).

39. Tādējādi, ņemot vērā iesniedzējtiesu nolēmumus, būtībā ir jāinterpretē LESD 49. pants, lai pārbaudītu, vai tas ir pārkāpts ar valsts tiesisko regulējumu, kuram piemīt jau aprakstītās iezīmes. Turklāt būs jāatsaucas uz LESD 45. pantu attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.

C. Primārās tiesības vai saskaņošanas noteikumi?

40. Ostu pakalpojumu sniegšanu Savienības likumdevējs nebija saskaņojis līdz Regulas 2017/352 pieņemšanai ( 21 ). Iepriekšējie mēģinājumi (2004. un 2007. gadā) pieņemt direktīvas šajā jomā cieta neveiksmi lielā mērā tāpēc, ka pret to iebilda “paškraušanas” (self‑handling) ieviešanu neatbalstošās stividoru arodbiedrības ( 22 ).

41. Komisijas priekšlikumā bija paredzēta šī ostās veicamo iekraušanas un izkraušanas darbu kārtība, saskaņā ar kuru šos darbus veic paši uz kuģa nodarbinātie darbinieki (vai neatzīti darba ņēmēji, kurus kuģa īpašnieki nodarbina tieši, vai ostas pakalpojumu sniedzēji uzņēmumi) ( 23 ).

42. Kā jau esmu norādījis ( 24 ), no Regulas 2017/352 teksta tika izslēgti ar ostas pakalpojumiem saistīto darba tiesisko attiecību pamataspekti: tās 9. panta 1. punktā ir norādīts, ka šī regula “neskar dalībvalstu sociālo un darba tiesību normu piemērošanu” ( 25 ). Tādējādi tika nolemts neiejaukties stividoriem piemērojamā tiesiskā regulējuma pamatelementos ( 26 ). Tāpēc šo jomu reglamentējošie valsts tiesību akti ir jāizvērtē uzreiz Savienības primāro tiesību gaismā.

43. Nozīme varētu būt Direktīvas 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu ( 27 ) interpretācijai, lai gan iesniedzējtiesu nolēmumos tā nav minēta.

D. Saikne starp abiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu

44. Abi lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu (C‑407/19 un C‑471/19) ir cieši saistīti, tāpēc lietas tika apvienotas. Taču tie ir formulēti no atšķirīgiem viedokļiem: Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa) vēlas noskaidrot likumu saderību ar Beļģijas Konstitūciju, savukārt Raad van State (Valsts padome) pārbauda par likumu zemāku tiesību normu likumību.

45. Lietā C‑471/19 ir jautāts par to, vai ar LESD 49. pantu ir saderīgi divi 1972. gada likuma panti attiecībā uz 2011. gadā notikušiem faktiem, kad bija spēkā Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēts, kurā vēl nebija ieviesti 2016. gadā izdarītie grozījumi.

46. Proti, Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa) vaicā, vai ar LESD 49. pantu (un ar Hartas 15. un 16. pantu) ir saderīgs 1972. gada likuma 1. un 2. pants, vērtējot šos pēdējos minētos pantus pašus par sevi un neatkarīgi no to īstenošanas noteikumiem ( 28 ).

47. Lietā C‑407/19 jautājums par šo saderību rodas saistībā ar reglamentējošajiem noteikumiem, kas ieviesti ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu.

V. Pirmais prejudiciālais jautājums lietā C‑471/19

48. Ierosinu vispirms izskatīt jautājumu par to, vai ar LESD 49. pantu ir saderīgi valsts tiesību akti, kuros “atzītiem” darba ņēmējiem ir paredzēta iespēja tikt nodarbinātiem ostas darbu veikšanai. Turpinājumā atsaukšos uz Hartas 15. un 16. pantu. Vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošana nav jāaplūko atsevišķi, jo to jau aptver LESD 49. pants.

A. Ostas strādnieku nodarbināšanas ierobežošana kā tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojums

49. Jautājums ir par tiesību veikt uzņēmējdarbību īstenošanu (LESD 49. pants) to uzņēmumu gadījumā, kuri grib darboties Beļģijas ostās, bet vēlas nodarbināt citus darba ņēmējus, nevis atzītus stividorus. Kā jau norādīju, ostas darbus veikt ir atļauts tikai viņiem.

50. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru par ierobežojumu LESD 49. panta izpratnē ir uzskatāmi visi valsts pasākumi, kas Savienības pilsoņiem var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu, pat ja šie pasākumi tiek piemēroti bez diskriminācijas pilsonības dēļ ( 29 ).

51. Beļģijas tiesiskajā regulējumā nav paredzēta tieša diskriminācija valstspiederības dēļ, jo to piemēro vienādi gan Beļģijas, gan citu dalībvalstu uzņēmumiem, kuri vēlas veikt uzņēmējdarbību un sniegt pakalpojumus ostu teritorijās. Lai veiktu savu darbību, tiem visiem ir jānodarbina atzīti darba ņēmēji, un tie nevar piesaistīt savus darbiniekus (vai arī jebkādus citus neatzītus darba ņēmējus).

52. Tādējādi šis noteikums nelabvēlīgi ietekmē citu dalībvalstu uzņēmumus, kas vēlas veikt uzņēmējdarbību Beļģijas ostu teritorijās, jo savas darbības veikšanai tie nevar brīvi nodarbināt darba ņēmējus, izmantojot citus līdzekļus. Tāpat tas var liegt šiem uzņēmumiem iedibināties Beļģijas ostās profesionālās darbības veikšanai vai atturēt tos no šādas iedibināšanās ( 30 ).

53. Šādi uzskata arī iesniedzējtiesa, un es tai piekrītu. Tā atzīst, ka pienākums pieņemt darbā ostas strādnieku pool iekļautus stividorus saskaņā ar nosacījumiem, kurus ostas uzņēmumi nevar kontrolēt, kā arī pienākums pievienoties darba devēju pārstāvības organizācijai liedz citu dalībvalstu uzņēmumiem veikt uzņēmējdarbību Beļģijas ostu teritorijās vai attur tos no šīs darbības veikšanas ( 31 ).

54. No sprieduma Komisija/Spānija skaidri izriet, ka šādi pasākumi ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums ( 32 ). Tādējādi neuzskatu, ka šis jautājums būtu jāizskata sīkāk.

B. Ierobežojuma attaisnojums

55. Ierobežojumi, kurus piemēro bez diskriminācijas valstspiederības dēļ, var tikt pamatoti ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ja vien šie ierobežojumi ir piemēroti, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz šā mērķa sasniegšanai nepieciešamo ( 33 ).

56. Iesniedzējtiesa nolēmumā norādīja tādus pašus primāros vispārējo interešu apsvērumus, kādus savos apsvērumos izvirzīja Beļģijas valdība ( 34 ). Tie ir šādi: – nepieciešamība garantēt ostās drošību un novērst nelaimes gadījumus darbā; – pieprasījums pēc specializēta darbaspēka, kas vienlaikus nodrošina ražīgumu, pakalpojumus un konkurētspēju, ņemot vērā mainīgo darba pieprasījumu ostu teritorijās; – vienlīdzīgas attieksmes garantēšana attiecībā uz ostas strādnieku sociālajiem apstākļiem.

57. Ostu drošību Tiesa ir atzinusi par primāru vispārējo interešu apsvērumu ( 35 ). Šajā lietā ostu drošība ir minēta saistībā ar nelaimes gadījumu novēršanu, uzskatot, ka aplūkotā darbība izraisa būtiskus riskus.

58. Jautājumā par ostas darbu bīstamību Beļģijas valdība un prasītāji uzņēmumi aizstāv šādus pretmetīgus apgalvojumus: – Beļģijas valdība norāda, ka nelaimes gadījumu risks rodas ne tikai saistībā ar kuģu iekraušanu un izkraušanu laikā šaurā nozīmē, bet arī veicot dažādas ar tām cieši saistītas darbības ( 36 ). – Savukārt prasītāji uzņēmumi apgalvo, ka darbi ostās ir kļuvuši mazāk bīstami tehnoloģiju attīstības dēļ ( 37 ). Pēc to domām, kuģu iekraušanu vai izkraušanu, kas ir vissarežģītākā darbība, Beļģijas iestādes pielīdzina citām darbībām, kuras rada mazākus riskus (piemēram, ostā iebraukušo kravas automašīnu un vilcienu iekraušana un izkraušana vai preču izkraušana un uzglabāšana noliktavā) un kuras darba ņēmēji parasti veic ārpus ostu teritorijām, kur viņiem netiek prasīta iepriekšēja atzīšana. To ieskatā, darbību pārklāšanās ostās nepadarot tās bīstamākas.

59. Lai gan galavārdu par šiem argumentiem teikt ir iesniedzējtiesas ziņā, neizslēdzu, ka ostas darbi arī mūsdienās joprojām ir saistīti ar pietiekami augstu riska līmeni, lai pamatotu dalībvalsts iestāžu lēmumus pieņemt noteikumus, kas garantē drošību ostās.

60. Starptautiskā Darba organizācija (turpmāk tekstā – “SDO”) ir izstrādājusi ieteikumus, kuros acīmredzami ir parādīta ostas darbu bīstamība ( 38 ). Lai gan tā atzīst, ka šajā jomā ir panākti uzlabojumi, tā norāda – “joprojām tiek uzskatīts, ka darbi ostās ir saistīti ar ļoti lielu nelaimes gadījumu risku” ( 39 ).

61. Ostu drošību kā nelaimes gadījumu novēršanas mērķi var uzskatīt par primāru vispārējo interešu apsvērumu. Ar to varētu pamatot ierobežojumus piekļuvei ostas darbiem, tostarp ierobežojumu, kas attiecas uz šo darbu veicēju nodarbināšanas nosacījumiem.

62. Turklāt Tiesa ir vispārēji atzinusi, ka darba ņēmēju aizsardzība ir viens no primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas var pamatot brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus ( 40 ).

63. Beļģijas valdība atsaucas uz jau atzīto un pool iekļauto ostas strādnieku darba apstākļu aizsardzību salīdzinājumā ar šādu atzīšanu nesaņēmušajiem un pool neiekļautajiem darba ņēmējiem. Neuzskatu, ka šis arguments ir pietiekams, lai atzītu, ka šo darba ņēmēju aizsardzība leģitimē stividoru nodarbināšanas ierobežojumu, dodot priekšroku vieniem attiecībā pret otriem, kā noteikts 1972. gada likumā.

64. Pamatojums šādam pasākumam zināmā mērā varētu būt rodams Ženēvā 1973. gada 25. jūnijā pieņemtajā SDO Konvencijā Nr. 137 par ostas darbiem (turpmāk tekstā – “Konvencija Nr. 137”) ( 41 ), kuras 3. panta 2. punktā reģistrētiem ostas strādniekiem ir paredzētas prioritātes tiesības veikt darbu ostās. Konvencijā ir ietverti noteikumi šādi reģistrēto stividoru aizsardzībai.

65. Tomēr Konvencija Nr. 137 ir tehniska SDO konvencija, kas ir provizoriska, jo to ir ratificējušas tikai 25 valstis (faktiski tikai 24 valstis, jo Nīderlande to denonsēja 2006. gadā), tostarp 11 Savienības dalībvalstis, kuru vidū nav Beļģijas ( 42 ). Turklāt šī konvencija netika atjaunināta, ņemot vērā ostas darbu tehnoloģisko attīstību, un tajā paredzētais ostas strādnieku reģistrācijas mehānisms dažkārt darbojās kā rezerves sistēma vai profesionāls monopols, kas ir izdevīgs tikai kādai vienai darba ņēmēju grupai ( 43 ).

66. Savienība nav Konvencijas Nr. 137 dalībniece, un Tiesa spriedumā Komisija/Spānija ( 44 ) nav lēmusi par tās ietekmi uz Savienības tiesībām, kaut arī Spānijas Karaliste to minēja, lai pamatotu savu tiesisko regulējumu par stividoru nodarbināšanu, kas beigu beigās tika atzīts par nesaderīgu ar LESD 49. pantu. Konvencijas Nr. 137 provizoriskais statuss izskaidro arī to, kāpēc atšķirībā no citām SDO konvencijām ( 45 ) tās saturs netika pārņemts līgumos, kurus sociālie partneri noslēdza starptautiskā līmenī, lai vēlāk to iekļautu Savienības direktīvās.

67. No iepriekš izklāstītā secinu, ka ar atzīšanas prasību noteikto stividoru nodarbināšanas ierobežojumu varētu attaisnot vienīgi ar ostu drošības aizsardzību, proti, nelaimes gadījumu ostās novēršanu, ņemot vērā ar minētajiem darbiem saistīto riska līmeni.

68. Savukārt nepieciešamībai nodrošināt darbaspēku ostas darbu veikšanai – pat ja tā tiktu atzīta par primāru apsvērumu – nebūt nav obligāti jānozīmē, ka ir jāizveido tāda slēgta kontingenta sistēma kā šajā lietā aplūkotā. Lai pastāvīgi apmierinātu šo vajadzību, varētu izmantot ostu nodarbinātības centrus, pagaidu darba aģentūras vai citas struktūras, neparedzot tik stingru sistēmu.

C. Ierobežojuma samērīgums

69. Valsts pasākumam, ar ko tiek ierobežotas tiesības veikt uzņēmējdarbību, ne tikai ir jābūt pamatotam ar kādu primāru apsvērumu, bet arī jāatbilst samērīguma principam. Šajā ziņā tā saturam ir jābūt nepieciešamam, lai nodrošinātu ostu drošības mērķa sasniegšanu, un šo rezultātu tikpat efektīvi nevarētu sasniegt ar citu mazāk ierobežojošu regulējumu ( 46 ).

70. Ar 1972. gada likuma 1. un 2. pantu ir paredzēts izveidot atzīšanas mehānismu kā stividoru nodarbināšanas kontroles un ierobežošanas instrumentu. Tomēr tajos nav sīkāk konkretizēts, kā tas īstenojams.

71. Manuprāt, varētu pieņemt, ka abas šīs tiesību normas, aplūkotas katra atsevišķi, atbilst samērīguma kritērijam. Iepriekšēja stividoru atzīšana kā viņu nodarbināšanas nosacījums pati par sevi varētu būt atbilstīga, lai nodrošinātu ostas darbu drošību ( 47 ).

72. Tomēr viss ir atkarīgs no tā, kā šie atzīšanas kārtības noteikumi tiek veidoti. Būtu pieņemami tādi noteikumi, kas ir balstīti uz objektīviem, nediskriminējošiem, iepriekš zināmiem kritērijiem un kas ļauj citu dalībvalstu stividoriem pierādīt, ka savā izcelsmes valstī viņi atbilst prasībām, kas ir līdzvērtīgas tām, kuras tiek piemērotas pašmāju ostas strādniekiem ( 48 ).

73. Stividoru atzīšanu, lai viņi varētu tikt nodarbināti Beļģijas ostās, varētu attiecināt arī uz visiem tiem, kam savā izcelsmes valstī ir līdzvērtīga iepriekšēja profesionālā izglītība ( 49 ), kas, piemēram, atbilst SDO izstrādātajām pamatnostādnēm ( 50 ). Pēc šīs apmācības pabeigšanas tiktu iegūts profesionālās izglītības diploms, kas dod tiesības veikt ostas darbus ( 51 ).

74. Spriedumā Komisija/Spānija ( 52 ) Tiesa nosprieda, ka bija iespējams noteikt brīvību veikt uzņēmējdarbību mazāk ierobežojošus pasākumus nekā valsts tiesiskajā regulējumā noteiktie ( 53 ), tostarp tika minēts arī pienākums prioritāri nodarbināt konkrētas akciju sabiedrības piedāvātos darba ņēmējus.

75. Toreiz Tiesa par mazāk ierobežojošām atzina Komisijas ierosinātās alternatīvas ostas strādnieku drošības aizsardzībai, proti, tādas, “[..] ka paši stividoruzņēmumi var brīvi nodarbināt pastāvīgus vai pagaidu darbiniekus, pārvaldīt nodarbinātības birojus, kuriem ir jānodrošina tiem darbaspēks, un organizēt šo darbinieku apmācību, vai arī iespēja izveidot privātu uzņēmumu pārvaldītu darbinieku kontingentu, kas darbojas kā pagaidu nodarbinātības aģentūras un piedāvā darba ņēmējus stividoruzņēmumiem” ( 54 ).

76. Lai garantētu ostu drošību, papildus šīm alternatīvām varētu minēt prasību, ka ostas strādniekiem, lai tie tiktu atzīti par piemērotiem pieņemšanai darbā, ir atbilstoša profesionālā izglītība, ko vajadzības gadījumā apliecina ar arodprasmes apliecībām.

77. Savukārt 1972. gada likuma 1. un 2. pants neizturētu samērīguma pārbaudi, ja to īstenošanas noteikumi radītu monopolstāvokli stividoru atzīšanai kā viņu nodarbināšanas priekšnosacījumam un tās uzraudzību veiktu ostu teritorijās dibinātās arodbiedrību organizācijas un darba devēju apvienības.

78. Tā notika ar Beļģijas tiesisko regulējumu, kurš tika pieņemts, pamatojoties uz 1972. gada likumu, un kuru Komisija atzina par nesaderīgu ar Savienības tiesībām, ceļot prasību par valsts pienākumu neizpildi ( 55 ). Šajā tiesiskajā regulējumā (konkrēti, Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrētā) tika noteikts ar samērīguma principu nesaderīgs stividoru atzīšanas mehānisms. Konkrēti, tas nebija nepieciešams, lai uzlabotu ostu drošību, – šo mērķi varētu sasniegt, veicot pasākumus, kas mazāk ierobežo tiesības veikt uzņēmējdarbību.

79. Neveicot šā regulējuma izsmeļošu analīzi ( 56 ), uzsvēršu tikai vairākus tā elementus, kas nesamērīgi ierobežo tiesības veikt uzņēmējdarbību un neatbilst LESD 49. pantam.

80. Pirmkārt, tas bija slēgts stividoru nodarbināšanas (closed shop) modelis, kurā arodbiedrību organizācijām bija privileģēts stāvoklis. Stividoru atzīšanu, lai viņus iekļautu vispārējā vai loģistikas pool, piešķīra katras ostas komisija, kuru veidoja vienāds arodbiedrību pārstāvju un darba devēju apvienību pārstāvju skaits.

81. Praksē ( 57 ) šķiet, ka ikvienas ostas arodbiedrību organizācijas pilnībā uzraudzīja jaunu stividoru atzīšanas mehānismu tiktāl, ka arodbiedrībām bija jāiesaka kandidāti vai arī viņiem bija jākļūst par to biedriem, ja viņus ieteica darba devēju apvienības ( 58 ).

82. Otrkārt, modeļa korporatīvisms tika nostiprināts, ar 1972. gada likuma 3.bis pantu piešķirot vietējām darba devēju organizācijām monopolstāvokli attiecībā uz stividoru nodarbināšanu ( 59 ). Katrā ostā bija tikai viena darba devēju organizācija; vairākumam darba devēju bija jābūt tās locekļiem, un faktiski dalība tajā bija gandrīz obligāta.

83. Tādējādi uzņēmumiem, kuriem bija vajadzīgi ostas strādnieku pakalpojumi, tika liegts pieņemt viņus darbā tieši. Izveidojās trīsstūrveida attiecības, kurās vietējā darba devēju apvienība nodrošināja spēkā esošo darba tiesību normu piemērošanu.

84. Treškārt, slēgta nodarbināšanas sistēma tika nostiprināta katrā ostā starp arodbiedrībām un vietējo darba devēju apvienību noslēgtajos darba koplīgumos. Šā darba koplīguma slēgšanas sarunu rezultātā katrā ostā tika pieņemti tā sauktie “kodeksi”, kuros bija paredzēts uzraudzīt stividoru nodarbināšanas mehānismu. Tādējādi tika kavēta stividoru mobilitāte pat starp dažādām Beļģijas ostām, jo atzīšana tika iegūta darbam tikai vienā ostā.

85. Ceturtkārt, arodbiedrībām un profesionālajām organizācijām bija monopolstāvoklis attiecībā uz stividoru kandidātiem paredzēto apmācības kursu rīkošanu. Šo ostas strādnieku apmācību nodrošināja tās pašas organizācijas, kas kontrolēja atzīšanas lēmumus ( 60 ).

86. Visbeidzot, ar Karaļa 1973. gada 12. janvāra dekrētu, īstenojot 1972. gada likumu, tika veikta nesamērīga ostu teritoriju norobežošana materiālā un ģeogrāfiskā ziņā: – materiālā ziņā par ostas darbiem tika kvalificēti darbi, kurus ostu teritorijās kā galveno vai papildu nodarbošanos ( 61 ) veic visi darba ņēmēji un viņu darba devēji, kā arī citi ar precēm saistīti papildpakalpojumi, piemēram, marķēšana vai svēršana. Daudzas no šīm darbībām rada mazāku risku nekā preču iekraušana kuģī un izkraušana no tā, tas apgrūtināja citu dalībvalstu uzņēmumu iespējas veikt uzņēmējdarbību Beļģijas ostās, sniedzot šādus pakalpojumus; – ģeogrāfiskā ziņā ostu teritoriju norobežošana tika veikta ļoti plaši, ietverot dokiem piegulošus zemesgabalus, uz kuriem atradās noliktavas un fabrikas, tostarp arī dzīvojamie rajoni ( 62 ).

87. Ar ierobežojošajām sekām, kas izriet no šīs tik plašās ostas darbu materiālās un ģeogrāfiskās norobežošanas, tika pastiprinātas no 1972. gada likuma 1. un 2. pantā paredzētā pasākuma izrietošās ierobežojošās sekas.

88. Īsumā sakot, aplūkojot šos abus pantus plašākā normatīvajā kontekstā (kas noteikts gan Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrētā, gan pirms tā pieņemtajās tiesību normās), kā tas ir aprakstīts iepriekš, stividoru atzīšanu kā mehānismu viņu nodarbināšanas kontrolēšanai un ierobežošanai nevar uzskatīt par saderīgu ar LESD 49. pantu. Tā tas ir tāpēc, ka slēgtais nodarbināšanas mehānisms, ko uzrauga katras ostas arodbiedrības un darba devēju organizācijas, ir nesamērīgs citu dalībvalstu uzņēmumu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums.

89. Turpretim, kā jau esmu norādījis, būtu pieņemami tādi atzīšanas noteikumi, kuru pamatā ir objektīvi, nediskriminējoši un iepriekš zināmi kritēriji, kas ļauj citu dalībvalstu stividoriem pierādīt to, ka savā izcelsmes valstī viņi atbilst prasībām, kas ir līdzvērtīgas valstī noteiktajām.

D. Saderība ar Hartas 15. un 16. pantu

90. No ierobežojuma LESD 49. panta izpratnē izriet arī Hartas 15. panta 2. punktā (brīvība veikt uzņēmējdarbību) un 16. pantā (darījumdarbības brīvība) nostiprināto brīvību aizskārums. Abas tiesību normas ir saistītas it īpaši ar LESD 49. pantu ( 63 ).

91. Tādējādi stividoru nodarbināšanu ierobežojošo Beļģijas tiesību aktu saderība ar Hartas 15. panta 2. punktu un 16. pantu būtu vērtējama gluži tāpat, kā to nupat izdarīju saistībā ar LESD 49. pantu.

VI. Otrais prejudiciālais jautājums lietā C‑471/19

92. Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu apstiprinoša, Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa) vēlas noskaidrot, vai var saglabāt 1972. gada likuma 1. un 2. panta iedarbību, lai novērstu tiesisko nedrošību un sociālo spriedzi, līdz brīdim, kad Beļģijas likumdevējs savu tiesisko regulējumu pielāgos Savienības tiesībām.

93. Kā jau esmu norādījis, 1972. gada likuma 1. un 2. pantā pašos par sevi nav paredzēts ar LESD 49. pantu un Hartas 15. panta 2. punktu un 16. pantu nesaderīgs ierobežojums. Šajā kontekstā otrais prejudiciālais jautājums nebūtu jāizskata.

94. Perspektīva mainās, ja aplūko noteikumu kopumu, ko šie panti veido kopā ar to īstenošanas noteikumiem (Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrētu) un kas, manuprāt, nav saderīgs ar Savienības tiesībām. Tagad šis noteikumu kopums vairs nav spēkā, jo Beļģijas valsts, lai izpildītu Komisijas prasības, to ir grozījusi ar 2016. gada 10. jūlija dekrētu.

95. Jautājumu varētu pārformulēt, vaicājot vienīgi, vai provizoriski ir saglabājama iedarbība, ko rada normatīvais kopums, kas izriet no 1972. gada likuma 1. un 2. panta un Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētā paredzētajiem tā īstenošanas noteikumiem. Tādējādi būtu jābalstās uz pieņēmumu, ka šie jaunie noteikumi – gluži tāpat kā Karaļa 2004. gada dekrētā ietvertie ‑ arī ir pretrunā LESD 49. pantam; to pārbaudīšu turpinājumā.

96. Tiesa izņēmuma kārtā un primāro tiesiskās noteiktības apsvērumu dēļ var noteikt nepiemērošanas seku – kādas rada Savienības tiesību normas piemērošana tām pretrunā esošām valsts tiesībām – īslaicīgu apturēšanu ( 64 ).

97. Papildus tam, ka tā ir tikai tās prerogatīva, Tiesa norāda, ka valsts tiesām, izvērtējot katru gadījumu atsevišķi, ir tiesības īslaicīgi apturēt Savienības tiesību pārākuma principa piemērošanu un saglabāt ar Savienības tiesībām nesaderīgas tiesību normas sekas. Minēto apturēšanu var pamatot tikai primārs vispārējo interešu apsvērums, un ir jāievēro stingri nosacījumi ( 65 ).

98. Vairākos spriedumos tika atļauts apturēt no pārākuma principa izrietošās nepiemērošanas sekas, saglabājot tādu pretrunā Savienības procesuālajiem noteikumiem (konkrēti, noteikumiem par pienākumu veikt ietekmes uz vidi novērtējumu) esošu valsts noteikumu pagaidu iedarbību ( 66 ).

99. Savukārt lietā Winner Wetten ( 67 ) (saistībā ar Vācijas tiesību normām par sporta derību monopolu) Savienības tiesību pārkāpums bija materiāltiesisks. Šis faktors Tiesai neliedza netieši ( 68 ) dot iespēju apturēt tās pasludinātā sprieduma sekas, minot analoģiju ar judikatūru attiecībā uz atcelta vai par spēkā neesošu atzīta Savienības tiesību akta seku saglabāšanu (lai arī sabiedriskās kārtības un pilsoņu aizsardzība pret azartspēļu izraisītajiem riskiem nepamatoja Vācijas tiesiskā regulējuma pagaidu atstāšanu spēkā) ( 69 ).

100. Tāpat kā Komisija uzskatu, ka arī šajā lietā nav pietiekamu iemeslu, lai provizoriski saglabātu Beļģijā pieņemtā normatīvā kopuma iedarbību. To nepamato ne apgalvotā tiesiskā nedrošība, ne iespējamā sociālā spriedze, uz ko atsaucas iesniedzējtiesa.

101. Beļģijas valdība atsaucas arī uz Tiesas judikatūru par prejudiciālo nolēmumu seku īslaicīgu ierobežošanu attiecībā uz tiesiskajām situācijām, kas radušās agrāk.

102. Šo judikatūru (uz ko neatsaucas iesniedzējtiesa) nevar piemērot šajā lietā, jo nav izpildītas divas būtiskas prasības, proti, ieinteresēto personu labticīgums un būtisku traucējumu rašanās risks ( 70 ).

103. Uz labticību nevar atsaukties tāpēc, ka Beļģijas tiesību akti par ostas darbiem tika pakļauti uzraudzībai un Komisija bija uzsākusi pienākumu neizpildes procedūru, ko tā atzīst esam izbeigusi politisku apsvērumu dēļ ( 71 ). Turklāt kopš sprieduma Komisija/Spānija pasludināšanas šo tiesību aktu saderība ar LESD 49. pantu ir vairāk nekā apšaubāma.

104. Būtisku traucējumu rašanās risks arī nav konstatējams: par tādu nav uzskatāma atzītu stividoru neapmierinātība (tostarp iespējamie streiki, ko min Beļģijas valdība) ar būtiskām izmaiņām, kas ieviestas, lai pārkārtotu viņiem labvēlīgu slēgtu darbā pieņemšanas sistēmu, kas ir pretrunā Savienības tiesībām.

VII. Lieta C‑407/19

A. Vispārīgi apsvērumi par jauno tiesisko regulējumu, kas ir apstiprināts ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu, skatot to kopsakarā ar LESD 49. un 45. pantu

105. Ar saviem septiņiem prejudiciālajiem jautājumiem Raad van State (Valsts padome) lūdz Tiesu interpretēt, vai tostarp ar LESD 45. un 49. pantu ( 72 ) ir saderīgi vairāki Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētā noteikto 1972. gada likuma īstenošanas noteikumu elementi.

106. Kā jau esmu norādījis, 2014. gada 28. martā Komisija sāka pienākumu neizpildes procedūru pret Beļģiju, jo, pēc tās domām, valstī noteiktā ostas darbu organizēšanas sistēma vairākos būtiskos aspektos bija pretrunā Savienības tiesībām, it īpaši brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

107. Iesniedzējtiesa norāda, ka pēc Komisijas brīdinājuma vēstules nosūtīšanas ne 1972. gada likums, ne tā pamatprincipi netika grozīti. Tomēr Beļģijas valsts pieņēma Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu, lai atbildētu uz Komisijas iebildumiem, un 2017. gada 17. maijā Komisija nolēma izbeigt procedūru politisku apsvērumu dēļ ( 73 ).

108. Jaunās stividoru darbā pieņemšanas sistēmas ( 74 ) galvenie elementi ir šādi: – Saglabāta prasība, ka visiem ostas strādniekiem, kas nedarbojas loģistikas jomā, ir jābūt atzītiem; šo atzīšanu veic administratīvā komisija, kura ir izveidota apakškomitejā, kas atbild par katru Beļģijas ostas teritoriju. Šo komisiju veido gan attiecīgās ostas atzīto vietējo darba devēju apvienību pārstāvji, gan arodbiedrību pārstāvji. – Lai pieņemtu darbā jaunus ostas strādniekus, kas darbojas loģistikas jomā, ir atcelta prasība par viņu piederību pie pool un ir paredzēts nosacījums, ka viņiem ir jābūt drošības sertifikātam. Agrākajā pool iekļauti loģistikas darbinieki turpina strādāt kā atzīti darba ņēmēji. – Ostas strādniekiem, kas nedarbojas loģistikas jomā, tiek saglabāts vispārējais pool un prasība tikt atzītiem. Atzīšanu var lūgt, lai iestātos pool vai arī lai darba devēji viņus pieņemtu darbā tieši, neiekļaujot viņus pool ( 75 ). – Tiek reglamentēti nosacījumi atzīšanas saņemšanai, ietverot tajos prasības attiecībā uz apmācību un kvalifikāciju, kā arī prasību nokārtot veselības stāvokļa un psiholoģiskus testus. – Administratīvā apvienotā komisija iekļauj pool jaunus darba ņēmējus atkarībā no pieprasījuma pēc darbaspēka. Pool iekļautie darba ņēmēji turpina tajā figurēt kā atzīti darba ņēmēji.

109. Šī ostas strādnieku darbā pieņemšanas metode joprojām ierobežo LESD 49. pantā nostiprināto brīvību veikt uzņēmējdarbību. Visi apsvērumi, ko esmu izklāstījis saistībā ar pirmo prejudiciālo jautājumu lietā C‑471/19, ir pilnībā attiecināmi arī uz šo metodi.

110. Lai gan Tiesas argumenti spriedumā AGET Iraklis ( 76 ) ir izvirzīti atšķirīgā kontekstā (par valsts iejaukšanos saistībā ar kolektīvo atlaišanu ostas nozares uzņēmumos), tie ir mutatis mutandis ekstrapolējami uz Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētā paredzētajiem pasākumiem.

111. Šie pasākumi arī ir “būtiska iejaukšanās noteiktās brīvībās, kas parasti ir saimnieciskās darbības subjektiem [..]. [Tas attiecas] uz šādu subjektu brīvību slēgt līgumus ar darba ņēmējiem, lai varētu īstenot savu darbību, un arī brīvību izbeigt sava uzņēmuma darbību pašu noteiktu iemeslu dēļ” ( 77 ).

112. Uz tiem ir attiecināmi arī spriedumā Komisija/Spānija paustie apgalvojumi, jo tie ir pasākumi, kuri “[..] liek ārvalstu stividoruzņēmumiem veikt pielāgojumus, kas var izraisīt finansiālas sekas un traucējumus viņu darbībā tiktāl, ka tas var atturēt citu dalībvalstu uzņēmumus veikt uzņēmējdarbību ostās [..]” ( 78 ).

113. Daži no šā tiesiskā regulējuma elementiem var arī kavēt citu dalībvalstu ostas strādnieku, kas vēlas tikt pieņemti darbā Beļģijas ostās, pārvietošanās brīvību, tādējādi būdami pretrunā LESD 45. pantam. Par šo brīvību esošajā judikatūrā ierobežojošu valsts pasākumu atbilstība tiek vērtēta tādā pašā veidā kā brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu gadījumā.

114. Tiesa norāda, ka personu brīvu pārvietošanos reglamentējošo LESD normu kopuma mērķis ir atvieglot dalībvalstu valstspiederīgo visu veidu nodarbinātību visā Savienības teritorijā un aizliegt pasākumus, kas varētu radīt šiem valstspiederīgajiem neizdevīgāku situāciju, ja viņi vēlas veikt saimniecisko darbību citas dalībvalsts teritorijā ( 79 ).

115. Līdz ar to noteikumi, kuri traucē vai attur kādas dalībvalsts valstspiederīgo atstāt savu izcelsmes valsti un tādējādi īstenot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, ir šīs brīvības ierobežojums, pat ja tie ir piemērojami neatkarīgi no attiecīgo darba ņēmēju valstspiederības ( 80 ).

116. LESD 45. pantā ietvertais vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz ne vien tiešu diskrimināciju valstspiederības dēļ, bet arī jebkādas formas netiešu diskrimināciju, ar kuru, piemērojot citus nošķiršanas kritērijus, faktiski tiek radīts tāds pats rezultāts. Ja vien tā nav objektīvi pamatota un samērīga ar sasniedzamo mērķi, valsts tiesību norma, lai arī būdama piemērojama neatkarīgi no valstspiederības, ir atzīstama par netieši diskriminējošu, ja tā pēc būtības var vairāk skart migrējošos darba ņēmējus nekā pašmāju darba ņēmējus un tādējādi šiem pirmajiem iespējami radīt nelabvēlīgāku situāciju ( 81 ).

117. Pasākumi, kurus iesniedzējtiesa norādīja savos septiņos jautājumos (izņemot piektajā jautājumā minēto), lai arī tie nav tieši diskriminējoši valstspiederības dēļ, var traucēt citu valstu ostas strādniekiem īstenot pārvietošanās brīvību Savienībā vai padarīt šo īstenošanu mazāk pievilcīgu.

118. Lai attaisnotu šos pasākumus, kas ir atkāpe no vispārējās nodarbināšanas kārtības Beļģijā, šī valsts ir minējusi tādus primārus vispārējo interešu apsvērumus kā ostu drošība un ostas strādnieku tiesību aizsardzība ( 82 ).

119. Kā jau esmu paskaidrojis, abas šīs intereses Tiesas judikatūrā ir atzītas par primāriem apsvērumiem, tomēr ir jānoskaidro, vai Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētā paredzētajā sistēmā ir ievērots samērīguma princips, proti, vai tās ir nepieciešamas šādu vispārējo interešu mērķu sasniegšanai un vai ir iespējams to sasniegšanai paredzēt ne tik ierobežojošas alternatīvas.

120. Turpinājumā izskatīšu katru no šiem Raad van State (Valsts padome) minētajiem pasākumiem, ņemot vērā norādes, ko tā pati ir sniegusi. Ja šīs norādes būs nepietiekamas, izklāstīšu tikai minimālas pamatnostādnes tālab, lai par samērīgumu varētu lemt pati minētā tiesa, kuras rīcībā ir visa nepieciešamā informācija, lai pieņemtu izsmeļošu nolēmumu.

B. Stividoru atzīšana ar apvienotās administratīvās komisijas lēmumu (pirmais prejudiciālais jautājums)

121. Saskaņā ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 1. pantu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu, ostas strādniekus katrā ostas teritorijā atzīst administratīvā komisija, kuras sastāvā ir vienāds darba devēju organizācijas pārstāvju un minētās teritorijas arodbiedrības pārstāvju skaits.

122. Ievērojamākās šo komisiju darbības iezīmes ir šādas: – atzīšanas pieteikumus iesniedz rakstveidā, aizpildot veidlapu, kurā konkrēti norāda, vai atzīšana ir iegūstama iekļaušanai pool vai ārpus tā; – ostas strādniekus atzīst par iekļautiem vai neiekļautiem pool atkarībā no “pieprasījuma pēc darbaspēka”. Šo atzīšanu piešķir uz noteiktu vai nenoteiktu laiku, paredzot darba koplīgumā noteikumus par tās ilgumu.

123. Prasītāji uzņēmumi norāda, ka šajā sistēmā ir vairāki ar Savienības tiesībām nesaderīgi elementi attiecībā uz to, kā atzīšana notiek to ostas strādnieku gadījumā, kuri nedarbojas loģistikas jomā, proti: – administratīvās komisijas sastāvs ļauj atzītām vietējām darba devēju apvienībām un ostā esošajām arodbiedrībām pilnībā kontrolēt piekļuvi stividora darbam (“closed shop”). Līdz ar to uzņēmēji, kuriem ir monopolstāvoklis, var mākslīgi sadalīt nodarbinātības tirgu ostās; – tiek izmantots ekonomisks kritērijs (pieprasījums pēc darbaspēka), lai pool iekļautu vai neiekļautu jaunus darba ņēmējus; – procedūrā netiek nodrošinātas elementāras procesuālas garantijas, jo nav noteikts termiņš, kādā administratīvajai komisijai jāpieņem lēmums, – tas ir jāpieņem vienprātīgi, un pret administratīvās komisijas lēmumiem vai bezdarbību nav paredzēti tiesiskās aizsardzības līdzekļi, vai arī tie nav pietiekami.

124. Administratīvā komisija, kas katrā ostā piešķir gan pool iekļautu, gan tajā neiekļautu stividoru atzīšanu, faktiski izsniedz atļauju veikt saimniecisko darbību – ostas darbu jomā.

125. LESD 49. pantā nav prasīts sniegt īpašas garantijas attiecībā uz to, kā izveidojama komisija, kas pieņem lēmumus par profesionālās darbības veikšanu, un kā šai komisijai ir jādarbojas. Tomēr, tā kā šī atļauja pati par sevi ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, tā samērīguma principam atbildīs tikai tad, ja šīs komisijas rīcības brīvība tiek izmantota atbilstīgi nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem objektīviem kritērijiem, lai novērstu, ka savu funkciju izpildē tā rīkojas patvaļīgi ( 83 ).

126. Komisijai, kas izsniedz šādas atļaujas (veic atzīšanu), būtu jāievēro arī objektivitāte, ko var apšaubīt gadījumā, kad tajā piedalās attiecīgā tirgus dalībnieki vai to pārstāvji, kuriem ir izšķiroša balss ( 84 ). Šīs komisijas neatkarība no minētajiem uzņēmējiem ir garantija pret interešu konfliktiem lēmumu pieņemšanā ( 85 ).

127. Par ostas strādnieku atzīšanas pieteikumiem lemjošo administratīvo komisiju sastāvu un darbību – kā jau tika paskaidrots – kontrolē ostās klātesoši uzņēmēji, kurus pārstāv darba ņēmēju arodbiedrības un vietējās darba devēju apvienības.

128. Ņemot vērā šādu sastāvu, ir maz ticams, ka tās locekļiem nerodas interešu konflikti un ka par jaunu stividoru atzīšanas pieteikumiem viņi var lemt objektīvi, neatkarīgi un nepatvaļīgi.

129. Lai gan galīgais vērtējums ir jāveic iesniedzējtiesai, kuras rīcībā ir visa nepieciešamā informācija, ir grūti iedomāties, ka šāda apvienoto komisiju darbība, pieņemot lēmumus par stividoru atzīšanu, būtu atbilstīga samērīguma principam.

130. Šo vērtējumu apstiprina arī citi administratīvo komisiju sistēmas elementi.

131. Vienprātības prasība lēmumu pieņemšanā ( 86 ) pastiprina ostās jau klātesošo subjektu, it īpaši arodbiedrību, veikto kontroli, jo tiem ir piešķirtas veto tiesības attiecībā uz jaunu stividoru uzņemšanu. Pēc prasītāju uzņēmumu domām, šīs veto tiesības ietver arī atzīšanas atsaukšanu; un tas stividoriem, kas ir arodbiedrību locekļi – un gandrīz visi no viņiem tādi arī ir –, praktiski garantē darbu uz mūžu.

132. Šo vērtējumu apstiprina tas, ka kritērijs, lai noteiktu pool atvērtību jauniem darba ņēmējiem, ir tīri ekonomisks: pieprasījums pēc darbaspēka. Šo faktoru, kā izklāstīšu turpinājumā, nevar uzskatīt par primāru vispārējo interešu apsvērumu, kas pamato brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu.

133. Beļģijas valdība tomēr apgalvo, ka, lai pool sistēma būtu ekonomiski darboties spējīga, administratīvajām komisijām ir jāpiemēro pieprasījuma pēc darbaspēka kritērijs, un tā piebilst, ka no Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrēta pieņemšanas dienas uzņēmumiem ir iespēja nodarbināt atzītus darba ņēmējus, kas nav iekļauti pool.

134. Tomēr uzskatu, ka: – pool sistēmas ekonomiskais ilgtspējīgums ir tāds iemesls, ar ko nav iespējams attaisnot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu ( 87 ); – atzīšanas piešķiršana atkarībā no pieprasījuma pēc darbaspēka galvenokārt var aizsargāt jau esošos pool locekļus un saglabāt viņu priekšrocības salīdzinājumā ar jauniem ostas strādniekiem, kas vēlas tikt iekļauti tajā; – iespēja nodarbināt atzītus darba ņēmējus, kas nav iekļauti pool, ir reglamentēta ārkārtīgi ierobežojoši: atzīšana ir derīga tikai darba līguma darbības laikā, un darba ņēmējam jāsaņem atzīšana ikreiz, kad tiek noslēgts jauns darba līgums. Tā kā darbs ostās ir ļoti mainīgs, uzņēmumi bieži vien noslēdz īstermiņa līgumus, kuru gadījumā gandrīz vienīgā iespēja ir piesaistīt pool iekļautos stividorus.

135. Pēdējais faktors, kura dēļ ir konstatējams administratīvo komisiju sistēmas nesamērīgums, attiecas uz šajās komisijās ievērojamo procedūru un tiesiskās aizsardzības līdzekļiem pret to lēmumiem vai bezdarbību. Hartas 47. pantā nostiprinātās efektīvas pārbaudes tiesā esamībai ir nozīme, lai noteiktu, vai brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums iztur samērīguma pārbaudi ( 88 ).

136. Iesniedzējtiesa norāda, ka šīm komisijām nav noteikts termiņš, kādā ir jāizskata pieteikumi. Tās lemj procedūrā bez noteikta termiņa, bez konkrētām procesuālajām garantijām un skaidra pienākuma norādīt pamatojumu ( 89 ); tas pieteikuma iesniedzējiem rada būtisku nedrošību ( 90 ).

137. Turklāt pret atzīšanas lēmumiem var celt prasības tikai tribunal du travail (Darba tiesa) ( 91 ). Raad van State (Valsts padome) ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā valsts tiesisko regulējumu kopumā, ir iespējama šo lēmumu efektīva pārbaude tiesā.

138. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ierosinu uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt apstiprinoši.

C. Veselības stāvokļa, psiholoģiskas un apmācības prasības stividoru atzīšanai (otrais prejudiciālais jautājums)

139. Saskaņā ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 4. panta 1. punkta 2., 3., 6. un 8. apakšpunktu, kas ir grozīti vai attiecīgā gadījumā ieviesti ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu, darba ņēmējs ir atzīstams par ostas strādnieku, ja: – viņu par veselības stāvokļa ziņā piemērotu atzīst ārējs profilakses un arodveselības dienests, pie kura ir piederīga par pilnvaroto personu iecelta darba devēju organizācija; – viņš ir izturējis psihotehniskus testus, ko veikusi atzītas darba devēju organizācijas izraudzīta struktūra; – viņš ir apmeklējis kursus par darba drošību un profesionālās kvalifikācijas iegūšanu un ir nokārtojis gala eksāmenu; un – viņam, ja viņš ir pool neiekļauts ostas strādnieks, ir darba līgums ( 92 ).

140. Raad van State (Valsts padome) jautā, vai šīs prasības attaisno mērķis aizsargāt ostu drošību. Piekrītu Komisijai, ka prasības attiecībā uz piemērotību veselības stāvokļa ziņā, psiholoģisko testu nokārtošanu un iepriekšēju profesionālo izglītību principā ir atbilstīgas, lai garantētu ostu drošību.

141. Tomēr, lai atzītu šīs prasības par saderīgām ar LESD 49. pantu, tās ir jāvērtē no pārskatāmības, objektivitātes un neatkarības viedokļa. Šajā ziņā prasītāji uzņēmumi uzsver, ka atzītai darba devēju organizācijai (un arodbiedrībām) Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētā saskaņā ar 1972. gada likuma 3.bis pantu tiek piešķirtas tiesības uzraudzīt kandidātu piemērotību veselības stāvokļa ziņā apliecinošo ārējo profilakses un arodveselības dienestu, kā arī par psihotehnisku testu organizēšanu atbildīgo struktūru.

142. Iesniedzējtiesai, kuras rīcībā ir visa nolēmuma pieņemšanai nepieciešamā informācija, ir jānoskaidro, vai no atzītu darba devēju organizāciju un arodbiedrību kontroles pār struktūrām, kas izsniedz izziņas par atbilstību veselības stāvokļa ziņā un veic psihotehniskus testus, izriet objektivitātes un pārskatāmības trūkums ( 93 ).

143. Šajā vērtējumā varētu būt svarīgi ņemt vērā, ka nekontrolētā darba tirgū kandidāti, kuriem ir jāsaņem atzīšana, varētu vērsties jebkurā uzņēmumā, kam ir piešķirtas tiesības izsniegt minētās izziņas par veselības stāvokli un veikt psihotehniskus testus.

144. Savukārt prasība par profesionālo apmācību kā priekšnosacījums atzīšanai ir – kā jau esmu norādījis – atbilstīga, lai garantētu ostu drošību.

145. Tomēr iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai profesionālā izglītība, kas ir prasīta stividoru kandidātiem, lai iegūtu atzīšanu, arī – kā apgalvo prasītāji uzņēmumi – ir ostu teritoriju darba devēju organizāciju un arodbiedrību kontrolē un tādējādi nav pieejama ikvienam potenciālajam darba ņēmējam objektīvi vienlīdzīgos apstākļos. Ja tas tā būtu, varētu rasties tie paši riski (neobjektivitāte, interešu konflikti), kurus esmu minējis savā ierosinātajā atbildē uz pirmo prejudiciālo jautājumu.

146. Ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 4. panta 1. punkta 6. apakšpunktu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Karaļa 2016. gada dekrētu, ostas strādnieka profesionālā darbība ir pakārtota prasībai par konkrētu profesionālo kvalifikāciju iegūšanu. Tādējādi stividors Beļģijā, šķiet, ir “reglamentēta profesija” Direktīvas 2005/36 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta un tā īstenošanai pieņemto valsts tiesību aktu izpratnē ( 94 ). Beļģijai būtu jāatzīst kvalifikācijas, kuras ostas strādnieki ir ieguvuši citās dalībvalstīs, kurās viņi ir veikuši minēto profesionālo darbību saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajām procedūrām un īpašiem ierobežojumiem ( 95 ).

147. Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 4. panta 3. punktā, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu, ir paredzēts, ka citu dalībvalstu ostas strādniekiem, kuri savā izcelsmes valstī atbilst līdzvērtīgām prasībām, nav piemērojamas Beļģijas tiesiskajā regulējumā noteiktās prasības attiecībā uz atzīšanas iegūšanu.

148. Informācijas trūkuma dēļ (gan iesniedzējtiesas nolēmumā, gan Beļģijas valdības apsvērumos un atbildēs) ir grūti pārbaudīt, vai šī citu dalībvalstu stividoru profesionālo kvalifikāciju atbilstības izvērtēšanas procedūra atbilst Savienības tiesībām. Komisija norāda, ka Beļģijas valdība nav tai paziņojusi par ostas strādnieka profesiju, lai to iekļautu (Komisijas) reglamentēto profesiju datubāzē saskaņā ar Direktīvu 2005/36.

149. Pēc šo jautājumu noskaidrošanas iesniedzējtiesai ir jāņem vērā, ka citu dalībvalstu ostas strādnieku atzīšanai jebkurā gadījumā ir jābūt derīgai visās Beļģijas ostu teritorijās bez vajadzības to atjaunot ikreiz, kad tiek slēgts jauns darba līgums.

D. Pool neiekļautu stividoru atzīšana (trešais un ceturtais prejudiciālais jautājums)

150. Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 2. panta 3. punktā, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu, ir noteikts, ka pool neiekļautu ostas strādnieku atzīšana ir derīga viņu darba līguma darbības laikā.

151. Šāda veida noteikums nopietni ierobežo ostas strādnieku nodarbināšanu, un tam ir atturoša iedarbība. Tam, kurš vēlas saņemt atzīšanu kā pool neiekļauts darba ņēmējs, atzīšana ir jālūdz ikreiz, kad viņš noslēdz līgumu ar to pašu vai citu uzņēmumu. Šādi noteikts pasākums ietver būtisku gan brīvības veikt uzņēmējdarbību, gan darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojumu.

152. Ostas darbos galvenokārt tiek piedāvāta īstermiņa nodarbinātība, un tāpēc prasība atjaunot atzīšanu katram jaunam darba līgumam neizbēgami izraisa to, ka darba ņēmēji izvēlas lūgt iekļaut viņus pool. Tādējādi tiek nodrošināts, ka turpina pastāvēt arodbiedrību un atzītas darba devēju apvienības kontrolē īstenotā slēgtā nodarbināšanas sistēma (closed shop), vienlaikus apgrūtinot citu dalībvalstu uzņēmumu iespējas sākt darbību Beļģijas ostu teritorijās ( 96 ).

153. Beļģijas valdība savos apsvērumos ir norādījusi, ka agrāk atzīto un pool neiekļauto darba ņēmēju atzīšana notiekot ātri un ka Beļģijā tiekot veidota elektroniska datubāze (saukta par Portunus), lai paātrinātu šo procesu un novērstu kavēšanos ( 97 ).

154. Tik un tā joprojām uzskatu, ka ir nesamērīgi atzīšanas piešķiršanu piesaistīt darba līguma darbības laikam tikai pool neiekļauto darba ņēmēju gadījumā, taču ne tajā iekļauto darba ņēmēju gadījumā. Nepieciešamība pārliecināties, vai pirmie minētie izpilda atzīšanas nosacījumus (Beļģijas valdības arguments), būtu attiecināma arī uz pool iekļautajiem darba ņēmējiem, kuri arī var kļūt nepiemēroti šo uzdevumu veikšanai veselības stāvokļa ziņā vai psiholoģiski.

155. Manuprāt, nesamērīgs ir arī Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 13./1. pantā, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu, paredzētais pagaidu regulējums par pool neiekļauto un ar uzņēmumiem līgumus noslēgušo stividoru atzīšanai.

156. Saskaņā ar šiem pārejas noteikumiem darba līgumi sākumā ir jānoslēdz uz nenoteiktu laiku; no 2017. gada 1. jūlija – vismaz uz diviem gadiem; no 2018. gada 1. jūlija – vismaz uz vienu gadu; no 2019. gada 1. jūlija – vismaz uz sešiem mēnešiem; un no 2020. gada 1. jūlija – uz brīvi nosakāmu darbības laiku.

157. Tā kā ostas darbos galvenokārt tiek piedāvāta īstermiņa nodarbinātība, šī pārejas kārtība gandrīz pilnībā nodrošināja visu pool iekļautu stividoru nodarbināšanu, apgrūtinot ostas strādnieku tiešu pieņemšanu darbā.

158. Beļģijas valdība un Komisija uzskata, ka šo pārejas noteikumu mērķis ir atvieglot pakāpenisku slēgtas darbā pieņemšanas sistēmas atvēršanu, lai nodrošinātu tās ekonomisko dzīvotspēju. Bet, kā jau esmu norādījis, nodarbināšanas sistēmas ekonomiskās dzīvotspējas saglabāšanu, izmantojot pool, nevar atzīt par primāru vispārējo interešu apsvērumu.

159. Tomēr ir skaidrs, ka pārejas sistēma hipotētiski varētu aizsargāt pool iekļautu stividoru izdevīgos ekonomiskos un sociālos apstākļus, novēršot to, ka tūlītēja to atcelšana izraisītu būtisku sociālā nodrošinājuma sistēmas nelīdzsvarotības risku ( 98 ). Tomēr Beļģijas valdība nav izvirzījusi šo argumentu, ne arī ir ticami, ka tūlītēja strīdīgās sistēmas atcelšana būtiski ietekmētu Beļģijas sociālā nodrošinājuma sistēmas finansējumu.

E. Saskaņā ar iepriekšējo tiesisko regulējumu vispārējā kontingentā iekļautu darba ņēmēju automātiska atzīšana par pool iekļautiem darba ņēmējiem (piektais prejudiciālais jautājums)

160. Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 15./1. pantā, kas ieviests ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu, ir noteikts, ka “ostas strādniekus, kas atzīti saskaņā ar [agrāko tiesisko regulējumu], automātiski atzīst par pool iekļautiem ostas strādniekiem [..]”.

161. Prasītāji uzņēmumi uzskata, ka šī automātiskā atzīšana apgrūtina ostas strādnieku tiešu nodarbināšanu (noslēdzot nenoteikta laika darba līgumu). Tie piebilst, ka tādējādi darba devējiem ir liegtas iespējas piesaistīt kvalificētus darba ņēmējus, slēgt ar viņiem nenoteikta laika darba līgumus tieši un piedāvāt viņiem nodarbinātības drošību saskaņā ar vispārējām darba tiesību normām.

162. Tomēr piekrītu Komisijai, ka agrāk vispārējā kontingentā iekļauto darba ņēmēju automātiska atzīšana par pool iekļautiem darba ņēmējiem aizsargā viņu tiesības, vienlaikus neizraisot nesamērīgu brīvības veikt uzņēmējdarbību un darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojumu.

163. Kā norāda Beļģijas valdība, šis automātiskais mehānisms atbrīvo strādājošos stividorus no pienākuma lūgt atzīšanu saskaņā ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu.

164. Šis pasākums ir loģisks, jo šiem darba ņēmējiem jau ir pieredze ostas darbos, kas apliecina viņu spēju tos veikt, piemērojot nepieciešamās zināšanas un ievērojot darba drošību. Turklāt tas neliedz uzņēmumiem iespēju nodarbināt viņus tieši, lai arī praksē pool darba apstākļi ir labvēlīgāki un tieša nodarbināšana nenotiek bieži.

F. Atzīto stividoru mobilitātes ierobežojums darba koplīgumu rezultātā (sestais prejudiciālais jautājums)

165. Saskaņā ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 4. panta 2. punktu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu: – Ostas strādnieka atzīšana ir derīga jebkuras ostas teritorijā. – “Noteikumus un nosacījumus, saskaņā ar kuriem ostas strādnieks var strādāt citā ostas teritorijā, nevis tajā, kurā viņš ir atzīts, nosaka darba koplīgumā.” – “Saskaņā ar [1972. gada likuma] 3.bis pantu par pilnvaroto personu ieceltā darba devēju organizācija saglabā pilnvarotās personas statusu arī tad, ja ostas strādnieks strādā citā ostas teritorijā, nevis tajā, kurā viņš tika atzīts.” ( 99 )

166. Iesniedzējtiesa uzskata, ka stividoru mobilitātes nosacījumu noteikšana darba koplīgumā iespējami var ierobežot viņu mobilitāti starp Beļģijas ostu teritorijām, pārkāpjot LESD 45. un 49. pantu, jo likumdevējs nav paredzējis prasības vai kārtību, kādā tā ir īstenojama.

167. LESD 45. un 49. pants ir piemērojams ne tikai publiskās varas iestāžu darbībai, bet arī darba koplīgumiem ( 100 ). Lai arī principā šiem pantiem nav pretrunā tas, ka likumdevējs deleģē tiesības reglamentēt atzīto stividoru mobilitāti darba koplīgumos, šī deleģēšana ir tiesiska tikai ar nosacījumu, ka šos līgumus neizmanto korporatīvā veidā, lai ierobežotu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un brīvību veikt uzņēmējdarbību ( 101 ).

168. Prasītāji uzņēmumi informē par to, ka pastāv kāds darba koplīgums, kurā ir pilnīgi aizliegta atzītu stividoru mobilitāte starp Beļģijas ostām. Beļģijas valdība norāda, ka minētais koplīgums pieļauj zināmu mobilitāti, taču darba ņēmēju pāreja no viena pool uz citu esot sarežģīta tāpēc, ka tā ir atkarīga no pieprasījuma pēc darbaspēka uzņemošajā pool. Turklāt tā norāda, ka atzītais darba ņēmējs, kurš ir iekļauts kādā pool, nevar strādāt citā ostas teritorijā, bet ostas teritorijā atzīti darba ņēmēji, kas nav iekļauti pool, var tikt nodarbināti citas ostas teritorijā, tāpat paliekot neiekļauti pool.

169. Tā kā nav pietiekamas informācijas, tas, vai Beļģijas ostu noslēgtie darba koplīgumi ierobežo darba ņēmēju mobilitāti starp dažādiem pool, ir jāizvērtē iesniedzējtiesai. Šajā vērtējumā nevar neņemt vērā, ka darba koplīguma slēgšanas sarunas starp arodbiedrībām un atzītu uzņēmumu apvienību katrā ostā var tik izmantotas, lai saglabātu iekšējā tirgū paredzēto brīvību ierobežojumus un aizsargātu minēto darba koplīgumu autoru priekšrocības, kad tie ietekmē piekļuvi ostas darbiem un stividoru nodarbināšanai.

170. Katrā ziņā šķiet, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir garantēta citu dalībvalstu stividoru atzīšana un tai būtu jābūt spēkā visās Beļģijas ostu teritorijās. Saskaņā ar Tiesas judikatūru pienākums lūgt administratīvo atļauju darbības veikšanai ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību vēl jo vairāk tad, ja citas dalībvalsts uzņēmumam ir jāsaņem vairākas atļaujas dažādās valsts iestādēs ( 102 ). Tas tā būtu, ja secīgi (vai vienlaikus) būtu jālūdz veikt atzīšanu administratīvajām komisijām dažādās Beļģijas ostās.

G. Prasība loģistikas darbiniekiem iesniegt drošības sertifikātu (septītais prejudiciālais jautājums)

171. Saskaņā ar Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēta 1. panta 3. punktu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrētu: – Kad (loģistikas) darbinieki “veic darbu [..] vietās, kur, sagatavojot preces turpmākai sadalei vai nosūtīšanai, tās tiek izmainītas tā, ka tās netieši iegūst pierādāmu pievienoto vērtību, [tiem] ir jābūt saņēmušiem drošības sertifikātu [..]; minētais drošības sertifikāts ir līdzvērtīgs atzīšanai [1972. gada likuma] izpratnē”. – “Darba devējs, kas ir noslēdzis darba līgumu ar darba ņēmēju, pieprasa iesniegt drošības sertifikātu iepriekšējā daļā minēto darbību veikšanai, ko izsniedz, uzrādot personas apliecību un darba līgumu. Šīs procedūras noteikumus nosaka darba koplīgumā.”

172. Tādējādi drošības sertifikāts, kas ir līdzvērtīgs atzīšanai, no Karaļa 2016. gada dekrēta spēkā stāšanās brīža aizstāja bijušo loģistikas darbinieku pool.

173. Gluži tāpat kā iesniedzējtiesa, Komisija un Beļģijas valdība, arī es uzskatu, ka prasību loģistikas darbiniekiem iesniegt minēto sertifikātu principā var pamatot ar ostu drošības apsvērumiem.

174. Tomēr šis pasākums izturēs samērīguma pārbaudi tikai tad, ja tā piemērošanas noteikumi būs atbilstīgi. Beļģijas valdība norāda, ka tie ir paredzēti 2016. gada 28. septembra darba koplīgumā. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu par to ir maz informācijas, tāpēc to samērīgums ir jāizvērtē Raad van State (Valsts padome).

175. Veicot šo izvērtējumu: – būs jāizvērtē, vai ir nesamērīgs darba devēja pienākums attiecībā uz katru ar loģistikas darbinieku noslēgtu līgumu saņemt drošības sertifikātu. Tā kā daudzi līgumi attiecībā uz ostas darbiem tiek noslēgti uz dienu vai nedēļu, šis administratīvais slogs var būt pārmērīgs ( 103 ); – saskaņā Beļģijas valdības un prasītāju uzņēmumu sniegto informāciju drošības sertifikāts tiek noformēts kā Alfapass karte, ko izsniedz privāts uzņēmums, kuru kontrolē Antverpenes ostas darba devēju apvienība ( 104 ). Prasītāji uzņēmumi pauž neizpratni par to, ka tāda administratīva atļauja kā loģistikas darbinieka drošības sertifikāts ir jāsaņem, samaksājot tirgus cenu par karti, ko bez nosacījumiem izsniedzis nelicencēts privāts uzņēmums; – Alfapass kartes izmantošana, kas savā laikā tika ieviesta, lai pasargātu ostas no teroristiskām darbībām, var būt nepiemērota, lai pārbaudītu, vai loģistikas darbinieki spēj savā darbā ievērot drošību. Tās automātiska izsniegšana nebūtu atbilstīgs līdzeklis, lai sasniegtu teorētiski izvirzīto mērķi.

VIII. Secinājumi

176. Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu lietās C-407/19 un C-471/19 atbildēt šādi. Lietā C‑471/19: 1) LESD 49. pantam un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 15. panta 2. punktam un 16. pantam principā nav pretrunā tāda ostas strādnieku atzīšanas sistēma, kas ir ieviesta ar mērķi aizsargāt drošību ostu teritorijās, ar nosacījumu, ka tās piemērošanas kritēriji ir objektīvi, nediskriminējoši, iepriekš zināmi un ļauj citu dalībvalstu stividoriem pierādīt to, ka savā izcelsmes valstī viņi izpilda prasības, kas ir līdzvērtīgas tām, kuras piemēro pašmāju ostu strādniekiem. Ar minētajām Savienības tiesību normām nav saderīgi atzīšanas sistēmas piemērošanas noteikumi, ar ko izveidots slēgts nodarbināšanas mehānisms, ko uzrauga katrā ostā esošās arodbiedrības un darba devēju organizācijas, un ar ko citu dalībvalstu uzņēmumiem un darba ņēmējiem ir noteikti nesamērīgi brīvības veikt uzņēmējdarbību un brīvas pārvietošanās ierobežojumi. 2) Tiesiskā nedrošība un sociālās spriedzes risks nav primāri apsvērumi, kuru dēļ provizoriski varētu saglabāt tādu ar Savienības tiesībām nesaderīgu ostas strādnieku atzīšanas sistēmu kā iepriekšējā punktā aprakstītā. Lietā C‑407/19: LESD 49. un 45. pantam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā piekļuve darbam ostās ir pakārtota nosacījumam par iepriekšēju darba ņēmēju atzīšanu, ja tā piemērošanas noteikumos ir paredzēts kāds no turpmāk minētajiem elementiem: – Katras ostas teritorijas arodbiedrību pārstāvji kopā ar vietējo darba devēju apvienību pārstāvjiem izmanto apvienotās administratīvās komisijas, kas, izskatot atzīšanas pieteikumus, ļauj ostas teritorijā jau klātesošajiem uzņēmējiem kontrolēt jaunu darba ņēmēju pieņemšanu, veicot tādu procedūru, kurā nav nodrošinātas pienācīgas procesuālas garantijas. – Nosacījums par to, ka jāatbilst veselības stāvokļa, psiholoģiskajām un profesionālās izglītības prasībām, ja to apliecināšanu veic struktūras, kuras kontrolē katrā ostā esošās darba devēju apvienība un arodbiedrības. – Kontingentā (pool) neiekļautu ostas strādnieku atzīšana ir derīga tikai viņu darba līgumu darbības laikā, un attiecībā uz minēto darbības laiku tiek piemērots ierobežojošs pārejas režīms. – Darba koplīgumos noteikts ierobežojums attiecībā uz darba ņēmēju mobilitāti starp dažādām dalībvalsts ostu teritorijām. – Prasība loģistikas darbiniekiem iesniegt drošības sertifikātu, kas ir jāatjauno, noslēdzot katru darba līgumu, un kas tiek noformēts kā privāta uzņēmuma izsniegtas karte.

( 1 ) Oriģinālvaloda – spāņu.

( 2 ) Van Hooydonk, E., Port labour in the EU. Labour Market, Qualifications & Training Health & Safety. 1. sējums – The EU Perspective, Study commissioned by the European Commission, Brisele, 2014, https://ec.europa.eu/transport/sites/transport/files/modes/maritime/ports/doc/2014‑ec‑port‑labour‑study‑vol‑1‑update‑5‑12‑2014.pdf.

( 3 ) Spriedums, 2014. gada 11. decembris, Komisija/Spānija (C‑576/13, EU:C:2014:2430; turpmāk tekstā – “spriedums Komisija/Spānija”).

( 4 ) Šis regulējums neietilpst jaunās Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/352 (2017. gada 15. februāris), ar ko izveido ostas pakalpojumu sniegšanas sistēmu un kopīgos noteikumus par ostu finanšu pārredzamību (OV 2017, L 57, 1. lpp.), piemērošanas jomā. Saskaņā ar tās 9. pantu kompetence reglamentēt šo strīdīgo jomu ir atstāta dalībvalstu ziņā.

( 5 ) Van Hooydonk, E., The law ends where the port area begins. On the anomalies of port law, Inaugural lecture at the launch of Portius – International and EU Port Law Centre, Antverpene/Apeldorna, Maklu, 2010, 47. lpp.

( 6 ) 1972. gada 8. jūnija Likums par ostas darbiem (turpmāk tekstā – “1972. gada likums”).

( 7 ) Karaļa 1973. gada 12. janvāra Dekrēts par apvienotās komitejas ostu darbības jautājumos izveidi un tās nosaukuma un kompetences noteikšanu.

( 8 ) Karaļa 2004. gada 5. jūlija Dekrēts par ostas strādnieku atzīšanu ostu teritorijās, kurām ir piemērojams 1972. gada 8. jūnija Likums par ostas darbiem (turpmāk tekstā – “Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēts”).

( 9 ) Koninklijk besluit tot wijziging van het koninklijk besluit van 5 juli 2004 betreffende de erkenning van havenarbeiders in de havengebieden die onder het toepassingsgebied vallen van de wet van 8 juni 1972 betreffende de havenarbeid (Karaļa 2016. gada 10. jūlija Dekrēts, ar ko groza Karaļa 2004. gada 5. jūlija Dekrētu par ostas strādnieku atzīšanu ostu teritorijās, kurām ir piemērojams 1972. gada 8. jūnija Likums par ostas darbiem; turpmāk tekstā – “Karaļa 2016. gada 10. jūlija dekrēts”; Belgisch Staatsblad, 2016. gada 13. jūlijs). Karaļa 2004. gada 5. jūlija dekrēts nesen ir grozīts ar Koninklijk besluit van 26 juni 2020 tot wijziging van het koninklijk besluit van 5 juli 2004 betreffende de erkenning van havenarbeiders in de havengebieden die onder het toepassingsgebied vallen van de wet van 8 juni 1972 betreffende de havenarbeid (Karaļa 2020. gada 26. jūnija Dekrēts, ar ko groza Karaļa 2004. gada 5. jūlija Dekrētu par ostas strādnieku atzīšanu ostu teritorijās, kurām ir piemērojams 1972. gada 8. jūnija Likums par ostas darbiem), kas stājās spēkā 2020. gada 1. jūlijā un kas ratione temporis nav piemērojams šīm lietām.

( 10 ) Katoen darbojas kravu apstrādes jomā plašā nozīmē. Dažādās pasaules ostās tas nodarbojas ar kravu iekraušanu kuģos un izkraušanu no kuģiem, kuri pienāk no citām dalībvalstīm vai dodas uz tām, kā arī kravu uzglabāšanu, svēršanu, iepakošanu un iesaiņošanu, loģistikas pakalpojumu sniegšanu un loģistikas atbalsta nodrošināšanu, kā arī starptautisko un iekšzemes kravu pārvadājumu pakalpojumu sniegšanu.

( 11 ) General Services Beļģijā un ārvalstīs nodrošina personu nodarbināšanu un iekļaušanu darba tirgū saistībā ar tādām darbībām kā loģistikas uzdevumu veikšana, kravu apstrāde plašākā nozīmē un starptautiskie un iekšzemes kravu pārvadājumi.

( 12 ) Tie uzskata, ka apstrīdētais Karaļa dekrēts ir pretrunā LESD 106. panta 1. punktam.

( 13 ) Iesniedzējtiesas nolēmuma [lietā C‑407/19] 35. un 36. punkts.

( 14 ) Spriedums, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 15 ) Turpat, 51. punkts.

( 16 ) Turpat, 55. punkts: “[..] tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, kurā visi elementi ir saistīti ar vienu vienīgu dalībvalsti, iesniedzējtiesai atbilstoši tam, kas ir prasīts Tiesas Reglamenta 94. pantā, ir Tiesai jānorāda, ka, neraugoties uz tā absolūti iekšējo raksturu, strīds, ko tā izskata, ir saistīts ar Savienības tiesību normām par pamatbrīvībām, kas prasīto prejudiciālo interpretāciju padara vajadzīgu strīdus atrisināšanai.”

( 17 ) Tiesas judikatūras atziņa ir – gadījumā, kad ar valsts pasākumu tiek ierobežotas vairākas aprites brīvības, ir jāpārbauda šā pasākuma saderīgums tikai ar vienu no šīm brīvībām, ja izrādās, ka konkrētās lietas apstākļos viena no tām ir gluži sekundāra attiecībā pret otru un var tikt tai pakārtota (spriedumi, 2004. gada 14. oktobris, Omega, C‑36/02, EU:C:2004:614, 26. punkts; un 2005. gada 26. maijs, Burmanjer u.c., C‑20/03, EU:C:2005:307, 34. punkts).

( 18 ) Lai gan prasītāju uzņēmumu apsvērumos ir minētas ar konkurenci saistītas problēmas, iesniedzējtiesas nolēmumā nav konkretizēts, kādas tās ir.

( 19 ) Spriedums, 1999. gada 16. septembris (C‑22/98, EU:C:1999:419), 26.–30. un 37. punkts.

( 20 ) Tiesa nosprieda – tā kā darba tiesisko attiecību laikā ostas strādnieki ir iekļauti uzņēmumos un tādējādi ar katru no tiem veido vienu ekonomisku vienību, viņi paši par sevi nav “uzņēmumi” Savienības konkurences tiesību izpratnē. Pat aplūkoti visi kopā, kādas ostas teritorijā reģistrēti stividori arīdzan nav uzskatāmi par vienu uzņēmumu.

( 21 ) Skat. Van Hooydonk, E., The EU Seaports Regulation. A commentary on Regulation (EU) 2017/352 of the European Parliament and of the Council of 15 February 2017 establishing a framework for the provision of port services and common rules on the financial transparency of ports, Portius Publishing, Antverpene, 2019.

( 22 ) Notteboom, T. E., “The impact of changing market requirements on dock labour employment systems in Northwest European seaports”, International Journal of Shipping and Transport Logistics, 2018, Nr. 4, 443. lpp.; un Verhoeven, P., “Dock Labor Schemes in the Context of EU Law and Policy”, European Research Studies, 2011, Nr. 2, 155. un nākamās lpp.

( 23 ) Priekšlikuma direktīvai 3. panta 9. punktā “paškraušana” nozīmē “situāciju, kurā uzņēmums (paškrāvējs), kurš normālos apstākļos varētu nopirkt ostas pakalpojumus, nodrošina tos pats, izmantojot savu uz sauszemes nodarbināto personālu un savu ekipējumu, un sniedz vienas vai vairāku kategoriju ostas pakalpojumus saskaņā ar šajā direktīvā noteiktajiem kritērijiem” (dokuments KOM(2004) 654 galīgā redakcija, 2004. gada 13. oktobris, Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par tirgus pieeju ostas pakalpojumiem).

( 24 ) Šo secinājumu 4. zemsvītras piezīme.

( 25 ) Regulas 9. panta 2. punktā ir paredzēts, ka ostas pārvaldes iestāde vai kompetentā iestāde prasa, lai izraudzītais ostas pakalpojumu sniedzējs nodrošinātu personālam darba apstākļus saskaņā ar piemērojamiem sociālās un darba tiesību jomas pienākumiem un ievērotu sociālos standartus, kas izklāstīti Savienības tiesību aktos, valstu tiesību aktos vai koplīgumos. Šā 9. panta 3. un 4. punkts attiecas uz darba ņēmēju tiesību saglabāšanu, mainoties ostas pakalpojumu sniedzējam.

( 26 ) Norādīšu, ka Regulas 2017/352 14. pants attiecas uz personāla apmācību un tajā ir teikts: “Ostas pakalpojumu sniedzēji nodrošina, ka darbinieki saņem vajadzīgo apmācību, lai iegūtu zināšanas, kas ir būtiskas to darbā, īpašu uzmanību pievēršot darba aizsardzības aspektiem, un ka apmācības prasības tiek regulāri atjauninātas, lai atbilstu tehnoloģijas inovācijas izvirzītajiem uzdevumiem.”

( 27 ) Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva (2005. gada 7. septembris) (OV 2005, L 255, 22. lpp.).

( 28 ) Tādējādi no iesniedzējtiesas nolēmuma B.8.2. un B.8.3. punkta, šķiet, var secināt, ka Ministru padome lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu uzskata par nepieņemamu, jo ostas darbi esot definēti Karaļa dekrētos, ar kuriem tiek īstenots 1972. gada likums. Uz šo iebildumu Grondwettelijk Hof (Konstitucionālā tiesa) atbild, ka, lai gan jēdziens “ostas darbi” ir definēts Karaļa dekrētos, tieši šā likuma 1. un 2. pants ir tie, ar kuriem ostu teritorijās tiek ieviesta strīdīgā slēgta darbā pieņemšanas sistēma un kuri izraisa apstrīdēto atšķirīgo attieksmi.

( 29 ) Spriedumi, Komisija/Spānija, 36. punkts; 2018. gada 14. novembris, Memoria un Dall’Antonia (C‑342/17, EU:C:2018:906), 48. punkts; 2019. gada 8. maijs, PI (C‑230/18, EU:C:2019:383), 59. punkts, un 2019. gada 19. decembris, Comune di Bernareggio (C‑465/18, EU:C:2019:1125), 39. punkts.

( 30 ) Pēc analoģijas skat. spriedumus, 2014. gada 5. novembris, Somova (C‑103/13, EU:C:2014:2334), 41.–45. punkts, un 2019. gada 8. maijs, PI (C‑230/18, EU:C:2019:383), 60. punkts.

( 31 ) Iesniedzējtiesas nolēmuma B.14. un B.15. punkts.

( 32 ) Minētā sprieduma 37. punktā Tiesa norādīja, ka “gan pienākums reģistrēties kādā SAGEP un attiecīgā gadījumā piedalīties tās kapitālā, gan pienākums prioritāri nodarbināt minētās sabiedrības piedāvātos darba ņēmējus un pieņemt pastāvīgi darbā šādu darbinieku skaita minimumu, liek ārvalstu stividoruzņēmumiem veikt pielāgojumus, kam var būt finansiālas sekas un kas var izraisīt traucējumus to darbībā tiktāl, ka tas var atturēt citu dalībvalstu uzņēmumus veikt uzņēmējdarbību Spānijas ostās vispārējās interesēs”.

( 33 ) Spriedums Komisija/Spānija, 47. punkts.

( 34 ) Beļģijas valdība (sniedzot ļoti maz argumentu) atsaucas uz sabiedriskās drošības aizsardzību, jo ir jāapkaro dažādu preču nelikumīga tirdzniecība, kas var tikt veikta ostās. Uzskatu, ka šim apgalvotajam attaisnojumam nav nozīmes lietā, jo nelikumīgas darbības ostās ir jāapkaro nevis stividoriem, bet policijas un muitas iestādēm.

( 35 ) “Mērķis garantēt drošību ostas ūdeņos ir arī šāds primārs vispārējo interešu apsvērums”: spriedumi, Komisija/Spānija, 51. punkts, un 2011. gada 17. marts, Naftiliaki Etaireia Thasou un Amaltheia I Naftiki Etaireia (C‑128/10 un C‑129/10, EU:C:2011:163), 45. punkts. Tiesa arī norādīja, ka loču pakalpojums ir būtisks tehnisks jūrniecības pakalpojums ostas ūdeņu drošības uzturēšanai, kam piemīt sabiedriskā pakalpojuma iezīmes (spriedums, 1998. gada 18. jūnijs, Corsica Ferries France, C‑266/96, EU:C:1998:306, 60. punkts).

( 36 ) Beļģijas valdība piebilst, ka šie darbi bieži vien tiek veikti, izmantojot īpašu tehniku, darbam ar kuru ir nepieciešamas tehniskās zināšanas un pietiekama pieredze. Turklāt ostas teritorijas īpatnība ir tāda, ka darbības ir jāveic salīdzinoši mazā teritorijā, kurā tiešā ūdens tuvumā noteikti vienlaikus tiek veikti dažādi darbi un piestātnēs tiek izmantota dažāda tehnika; to šķērso dzelzceļš, uz tās atrodas celtņi un preces, kuru izkraušanā ir jāievēro īpaši piesardzības pasākumi. Minētās darbības ir mazāk bīstamas, ja tās tiek veiktas ārpus ostu teritorijām. Tāpēc nelaimes gadījumu darbā risks ostas teritorijā proporcionāli ir lielāks.

( 37 ) Prasītāji uzņēmumi uzskata, ka kravu apstrādes pieaugošā automatizācija, konteineru celtņu un autoceltņu datorizēta vadīšana ostu termināļos, automātiska kravu uzskaite un svēršana, noliktavu robotizācija, nosūtīto konteineru skenēšana, lai atklātu bojājumus, vai bezvadītāja kravas automašīnu izmantošana esot būtiski samazinājusi riskus, kas rodas saistībā ar darbu ostās.

( 38 ) Konvencija par darba aizsardzību ostas darbos, 1979 (Nr. 152), https://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_INSTRUMENT_ID,P12100_LANG_CODE:312297,en, un Ieteikumi par darba aizsardzību ostas darbos, 1979 (Nr. 160), https://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_INSTRUMENT_ID,P12100_LANG_CODE:312498,en.

( 39 ) “Starptautisko ostu nozares aizsākumi meklējami civilizācijas rītausmā. Kopš tā laika tā ir nemitīgi attīstījusies, lai arī kravu apstrādes metodes, kas bija vienlaikus sarežģītas un bīstamas, gandrīz nemainījās līdz XX gadsimta 60. gadiem, kad tika ieviesti konteineri un ro‑ro mehānismi. Kopš tā laika tiek veikti tehniski sasniegumi, piemēram, radot arvien modernāku un daudz jaudīgāku tehniku, kas ļauj apstrādāt lielāku kravu apjomu. Daudzi no šo kravu apstrādes metožu uzlabojumiem būtiski vairoja ostas strādnieku drošību, savukārt citas izmaiņas radīja jaunus apdraudējumus [..].” Starptautiskā Darba organizācija, Safety and health in ports. ILO code of practice, Ženēva, 2005, https://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_protect/---protrav/---safework/documents/normativeinstrument/wcms_107615.pdf, 1. lpp.

( 40 ) Spriedumi, Komisija/Spānija, 50. punkts, un 2007. gada 11. decembris, International Transport Workers’ Federation un Finnish Seamen’s Union (C‑438/05, EU:C:2007:772), 77. punkts un tajā minētā judikatūra.

( 41 ) Dokuments pieejams https://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_ILO_CODE:C137. Skat. arī Dock Work Recommendation [Ieteikumi par ostas darbiem], 1973 (Nr. 145), pieejams https://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO:12100:P12100_INSTRUMENT_ID:312483:NO.

( 42 ) Informāciju skat. https://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=1000:11300:0::NO:11300:P11300_INSTRUMENT_ID:312282.

( 43 ) Rodriguez‑Piñero un Bravo‑Ferrer, M., “Trabajo portuario y libertad de contratación de trabajadores”, Relaciones Laborales, 2002, Nr. 1, 14. un 15. lpp., un Rodríguez Ramos, P., “El régimen jurídico de la relación laboral de los estibadores: pasado, presente y futuro”, Temas Laborales, 2018, Nr. 142, 103.–108. lpp.

( 44 ) Minētā sprieduma 44. punkts.

( 45 ) Tas tā ir, piemēram, saistībā ar SDO 2006. gada Konvenciju par darbu jūrniecībā, kuras saturs ir iekļauts Savienības tiesībās, pieņemot Padomes Direktīvu (ES) 2018/131 (2018. gada 23. janvāris), ar ko īsteno Eiropas Kopienas Kuģu īpašnieku asociāciju (EKKĪA) un Eiropas Transporta darbinieku federācijas (ETDF) nolīgumu grozīt Direktīvu 2009/13/EK saskaņā ar 2006. gada Konvencijas par darbu jūrniecībā 2014. gada grozījumiem, ko Starptautiskā Darba konference apstiprināja 2014. gada 11. jūnijā (OV 2018, L 22, 28. lpp.).

( 46 ) Spriedums, 2019. gada 19. decembris, Comune di Bernareggio (C‑465/18, EU:C:2019:1125), 47. punkts, un spriedums Komisija/Spānija, 53. punkts.

( 47 ) Van Hooydonk, E., minēts iepriekš 2. zemsvītras piezīmē, 207. lpp., apgalvo: “In sum, EU law allows Member States and social partners to choose between a free and open port labour market or an efficient and sustainable registration or pool system which is not affected by restrictive excesses, either in the law or in practice.”

( 48 ) Pēc analoģijas skat. spriedumus, 2015. gada 5. februāris, Komisija/Beļģija (C‑317/14, EU:C:2015:63), 27.–29. punkts, un 2000. gada 6. jūnijs, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296), 44. un 45. punkts.

( 49 ) Ostas strādniekiem pieprasītais apmācības līmenis dažādās dalībvalstīs būtiski atšķiras, kā tas izriet no pētījuma, ko veicis Turnbull, P., Sistemas de formación un de cualificación en el sector portuario de la UE: Planteamiento del estado de la cuestión un perfil del punto de vista de la ETF, ETF, Brisele, 2009. gada jūlijs, https://www.etf-europe.org/wp-content/uploads/2018/08/Training-and-qualification-systems-in-the-EU-port-sector-EN.pdf.

( 50 ) SDO, Pautas sobre formación en el sector portuario. Repertorio de recomendaciones prácticas de la OIT, Ženēva, 2012, https://www.ilo.org/wcmsp5/groups/public/---ed_dialogue/---sector/documents/normativeinstrument/wcms_214609.pdf.

( 51 ) Iespējams, ka tāda pati apmācība nav jāpieprasa praktizējošiem stividoriem, kuriem, balstoties uz gūto pieredzi, pietiktu ar profesionālās kompetences sertifikātu, kas apliecina viņu spējas.

( 52 ) Komentējot minētā sprieduma ietekmi citās dalībvalstīs, Van Hooydonk apgalvo: “The Spanish dock ruling of the Court of Justice brings an end to the era of “old style” port work, in which the occupation of dock worker was regarded being something special, indeed mythologized, while the resulting organization of work in ports was often something of a bottleneck and gave workers in this category privileges compared to workers in similar sectors.” No: Hooydonk, E., “The Spanish Dock Labour Ruling (C‑576/13): Mortal Blow for the Docker’s Pools”, European Transport Law, 2015, 581. lpp.

( 53 ) Šie pienākumi bija, pirmkārt, reģistrēties Sociedad Anónima de Gestión de Estibadores Portuarios [Ostu stividoru pārvaldības akciju sabiedrībā] (SAGEP) un attiecīgi piedalīties tās kapitālā un, otrkārt, prioritāri pieņemt darbā šīs sabiedrības piedāvātos darba ņēmējus, pastāvīgi nodarbinot šādu darbinieku skaita minimumu.

( 54 ) Spriedums Komisija/Spānija, 55. punkts. Sprieduma izpilde Spānijā bija sarežģīta, un bija jāpiemēro naudas sods (spriedums, 2017. gada 13. jūlijs, Komisija/Spānija, C‑388/16, nav publicēts, EU:C:2017:548), lai īstenotu attiecīgas likumdošanas reformas, kuru rezultātā tika pieņemts Karaļa 2017. gada 1