ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2011. gada 14. aprīlī ( )

Lieta C‑186/10

Tural Oguz

pret

Secretary of State for the Home Department

(Court of Appeal of England and Wales (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Papildu protokola 41. panta 1. punkts – “Standstill” klauzula – Piemērojamība – Aizliegums dalībvalstīm ieviest jaunus ierobežojumus Turcijas pilsoņu uzņemšanai savā teritorijā, kuri tur vēlas izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību – Tiesību ļaunprātīga izmantošana





I – Ievads

1. Šī lieta attiecas uz Eiropas Ekonomikas kopienas un Turcijas Asociācijas līguma Papildus protokola 41. panta 1. punktu. Šajā punktā ir ietverta “standstill” [esošā stāvokļa saglabāšanas] klauzula, kas līgumslēdzējām pusēm aizliedz pēc 1973. gada 1. janvāra ieviest jaunus ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai.

2. Prasītājs pamata lietā 2008. gadā Apvienotajā Karalistē lūdza atļauju uzsākt saimniecisku darbību kā pašnodarbināta persona. Savā pieteikumā viņš balstījās nevis uz tajā brīdī spēkā esošajām tiesību normām, bet gan uz 1973. gadā spēkā esošajām – izdevīgākajām – tiesību normām. Kompetentās iestādes, norādot uz tiesību ļaunprātīgas izmantošanas principu, liedza viņam atsaukties uz “standstill” klauzulu, jo prasītājs pirms atļaujas pieteikuma iesniegšanas bija pārkāpis savas līdzšinējās uzturēšanās atļaujas nosacījumu.

3. Tā kā Tiesai jau bija jāsniedz savs viedoklis par Papildu protokola 41. panta 1. punkta “standstill” klauzulas saturu un apjomu ( ), šī lieta sniedz Tiesai iespēju precizēt, kuros gadījumos drīkst liegt atsaukties uz šo “standstill” klauzulu.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – EEK un Turcijas Asociācijas līgums

4. 1963. gada 12. septembrī Ankarā Turcijas Republika, no vienas puses, un Eiropas Ekonomikas kopiena, kā arī tās dalībvalstis, no otras puses, parakstīja Līgumu par Eiropas Ekonomikas kopienas un Turcijas asociācijas izveidi. Šīs līgums Kopienas vārdā tika noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK ( ). Asociācijas līguma mērķis saskaņā ar tā 2. panta 1. punktu ir veicināt nepārtrauktu un līdzsvarotu tirdzniecības un ekonomisko attiecību nostiprināšanu starp līgumslēdzējām pusēm, tostarp darbaspēka jomā, pakāpeniski ieviešot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kā arī novēršot ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, lai uzlabotu Turcijas iedzīvotāju dzīves līmeni un atvieglotu vēlāku Turcijas Republikas pievienošanos Kopienai ( ).

5. 1970. gada 23. novembrī Briselē parakstītā Papildu protokola, kas Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 ( ), kas atbilstoši tā 62. pantam ir Asociācijas līguma neatņemama daļa, 1. pantā ir paredzēti šī līguma 4. pantā minētā pārejas posma īstenošanas nosacījumi, noteikumi un grafiki. Papildu protokols ietver II sadaļu (ar nosaukumu “Personu un pakalpojumu aprite”), kuras II nodaļa ir veltīta “tiesībām veikt uzņēmējdarbību, pakalpojumiem un transportam”.

6. Papildu protokola II sadaļas II nodaļas 41. pants ir formulēts šādi:

“1) Līgumslēdzējas puses atturas no jaunu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu ieviešanas.

2) [..].”

B – Valsts tiesību normas

7. 1973. gada 1. janvārī Apvienotajā Karalistē spēkā esošās normas attiecībā uz uzturēšanās atļaujas pagarināšanu bija iekļautas Statement of Immigration Rules for Control after Entry (Paziņojums par Imigrācijas noteikumiem attiecībā uz kontroli pēc ieceļošanas, House of Commons paper 510).

8. Kopš tā laika imigrācijas noteikumi vairākkārt ir tikuši grozīti un aizstāti. Imigrācijas noteikumi, kas bija spēkā tajā brīdī (2008. gada 21. oktobrī), kad atbildētājs pamata lietā pieņēma lēmumu atteikt pagarināt prasītāja uzturēšanās atļauju, ir ietverti House of Commons paper 395 (HC 395).

9. Iesniedzējtiesa norāda uz to – un lietas dalībnieki to neapstrīd –, ka Apvienotajā Karalistē 2008. gadā spēkā esošie imigrācijas noteikumi attiecībā uz uzturēšanos šajā dalībvalstī ar mērķi uzsākt saimniecisko darbību kā pašnodarbinātai personai ir daudz stingrāki nekā tie noteikumi, kas bija spēkā 1973. gada 1. janvārī.

10. Viens no lietas dalībniekiem ( ) tiktāl neapstrīdēti norāda uz to, ka būtiska atšķirība ir tajā, ka, pretēji 1973. gadā spēkā esošajiem noteikumiem, saskaņā ar jaunajiem imigrācijas noteikumiem ārvalstniekam, lai uzsāktu saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona, esot jāuzrāda kapitāls 200 000 Lielbritānijas sterliņu mārciņu apmērā ( ).

III – Fakti un pamata lieta

11. T. Oguzs [Oguz] (turpmāk tekstā – “prasītājs pamata lietā” vai “prasītājs”) 2000. gada oktobrī ieceļoja Apvienotajā Karalistē ar ieceļošanas atļauju kā students. Turpmāk vairākas reizes kompetentās iestādes pagarināja viņa uzturēšanās atļauju kā studentam. Šīs uzturēšanās atļaujas tika pagarinātas ar nosacījumu, ka prasītājs drīkst uzsākt tostarp saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona tikai ar Secretary of State for the Home Department [Iekšlietu ministrijas valsts sekretāra] atļauju.

12. Prasītājs vairākus gadus Apvienotajā Karalistē ar kompetento iestāžu atļauju bija nodarbināta persona. Tomēr prasītāja darba devējs 2006. gada novembrī uzteica viņam darbu saimniecisku apsvērumu dēļ. Prasītāja mēģinājumi atrast citu darba vietu algota darbinieka statusā bija nesekmīgi.

13. 2008. gada 20. martā prasītājs iesniedza pieteikumu uzturēšanās atļaujas Apvienotajā Karalistē pagarināšanai pašnodarbinātas personas statusā. Viņš pamatojās uz imigrācijas noteikumiem, kas Apvienotajā Karalistē bija spēkā 1973. gada 1. janvārī ( ), kuri pēc iesniedzējtiesas sniegtās informācijas ir izdevīgāki nekā 2008. gadā spēkā esošie noteikumi. Lai pamatotu 1973. gadā spēkā esošo noteikumu piemērojamību, prasītājs atsaucās uz Papildu protokola 41. panta “standstill” klauzulu.

14. Prasītājs savu saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona bija uzsācis jau 2008. gada februārī un, sākot ar nākamo mēnesī, ar to faktiski nodarbojies. Līdz ar to prasītājs pieteikuma iesniegšanas dienā jau vairākas nedēļas bija uzsācis saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona un tādēļ pārkāpis savas uzturēšanās atļaujas nosacījumu. Prasītājs to pamatoja tā, ka viņš esot uzskatījis, ka viņam ir tiesības uzsākt saimniecisko darbību, sagatavojot uz izveidojot pieteikumu uzturēšanās atļaujas uzņēmēja statusā saņemšanai.

15. 2008. gada 11. augustā prasītājs pārtrauca savu pašnodarbinātas personas saimniecisko darbību un informēja kompetentās iestādes par to, ka viņš atsākšot savu pašnodarbinātas personas saimniecisko darbību, tiklīdz būs pieņemts lēmums par viņa pieteikumu.

16. Secretary of State for the Home Department (turpmāk tekstā – “atbildētājs pamata lietā”) noraidīja prasītāja pieteikumu. Atbildētājs pamata lietā pamatoja savu lēmumu ar to, ka prasītājs bija uzsācis savu uzņēmējdarbību, pārkāpjot nosacījumu, kas ietverts viņa iepriekšējā uzturēšanās atļaujā. Šī iemesla dēļ prasītājam esot jāliedz izmantot Papildu protokola 41. panta 1. punkta “standstill” klauzulas priekšrocības. Balstoties uz spēkā esošajiem imigrācijas noteikumiem, prasītāja pieteikums esot jānoraida. Turklāt viņa esošajai uzturēšanās atļaujai kā personai, kam piešķirta darba atļauja, tika saīsināts termiņš, jo viņš vairs neatbilda tām prasībām, kas bija pamatā uzturēšanās atļaujas piešķiršanai.

17. Par šo noraidošo lēmumu prasītājs 2008. gada 4. novembrī iesniedza sūdzību Asylum and Immigration Tribunal ( ). Šī sūdzība tika noraidīta. Kā pamatojumu Asylum and Immigration Tribunal minēja, lai gan prasītājs neesot rīkojies krāpnieciski, tomēr, nodibinot, uzsākot un veicot uzņēmējdarbību, viņš esot pārkāpis savas uzturēšanās atļaujas nosacījumu un tādēļ viņam neesot tiesību pamatoties uz Papildu protokola 41. panta “standstill” klauzulu.

18. Prasītājs lūdza izdot rīkojumu par minētā lēmuma pārskatīšanu ( ). Ar 2009. gada 26. jūnija lēmumu Senior Immigration Judge Vards [Ward] ( ) nolēma, ka iepriekšējā lēmumā, ar kuru tika noraidīta prasītāja sūdzība, neesot pieļautas kļūdas tiesību jautājumos un tas esot jāatstāj spēkā.

19. Tagad lietu apelācijas instancē izskata iesniedzējtiesa – Court of Appeal of England and Wales ( ). Tā atļāva Centre for Advice on Individual Rights in Europe (turpmāk tekstā – “AIRE Centre”) piedalīties pamata lietā.

IV – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā

20. Ar 2010. gada 23. marta lēmumu Court of Appeal [of England and Wales] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

“Vai Turcijas pilsonis, kuram ir uzturēšanās atļauja Apvienotajā Karalistē ar nosacījumu, ka viņš neuzsāks nekādu uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību, un kurš uzsāk darbību kā pašnodarbināta persona, pārkāpjot šo nosacījumu, un pēc tam lūdz valsts iestādēm pagarināt uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz uzņēmējdarbību, ko viņš šobrīd ir uzsācis, ir tiesīgs izmantot savā labā Līguma par Eiropas Ekonomikas kopienas un Turcijas asociācijas izveidi Papildu protokola 41. panta 1. punktu?”

21. Tiesvedībā Tiesā savus rakstveida un mutvārdu apsvērumus bez T. Oguza pauda arī AIRE Centre, Apvienotās Karalistes valdība un Eiropas Komisija.

V – Vērtējums

22. Šī lieta attiecas uz EEK un Turcijas Asociācijas līguma Papildu protokola 41. panta 1. punkta interpretāciju. Šajā punktā ir noteikts, ka līgumslēdzējas puses savstarpēji atturas ieviest jaunus brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas ierobežojumus.

23. Attiecīgi Papildu protokola 41. panta 1. punktā ir aizliegts dalībvalstij veikt ikvienu jaunu pasākumu, ar kuru ir paredzēts vai kura rezultātā Turcijas pilsoņa uzņēmējdarbībai un līdz ar to uzturēšanās tiesībām tās teritorijā tiktu izvirzīti stingrāki nosacījumi par tiem, kas tika piemēroti Papildu protokola spēkā stāšanās laikā attiecīgajā dalībvalstī, proti, 1973. gada 1. janvārī ( ).

24. Tiesa par “jaunu ierobežojumu” Papildu protokola 41. panta 1. punkta izpratnē saturiski ir uzskatījusi, piemēram, pienākuma saņemt vīzu, kas pirms Papildu protokola stāšanās neesot pastāvējis, ieviešanu, lai varētu sniegt noteikta veida pakalpojumus ( ).

25. Tiesa jau ir norādījusi, ka no 41. panta 1. punkta teksta izriet, ka tas satur skaidru, tiešu un nosacījumiem nepiesaistītu “standstill” klauzulu, kas aizliedz līgumslēdzējām pusēm pēc Papildu protokola stāšanās spēkā ieviest jaunus ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību. No šī teksta, kā arī no Asociācijas līguma jēgas un mērķa Tiesa secināja, ka 41. panta 1. punktam dalībvalstīs ir tieša iedarbība ( ).

26. No tā izriet, ka Turcijas pilsonis dalībvalstu kompetentajās iestādēs var tieši atsaukties uz 41. panta 1. punktu.

27. Iesniedzējtiesa tagad jautā, vai dalībvalsts Turcijas pilsonim, kurš pārkāpis savas uzturēšanās atļaujas nosacījumu, drīkst atteikt iespēju atsaukties uz Papildu protokola 41. panta “standstill” klauzulu. Atbildētājs pamata lietā, kā arī Apvienotā Karaliste uzskata, ka atsaukšanās uz “standstill” klauzulu šādā gadījumā būtu tiesību ļaunprātīga izmantošana un tādēļ šāda iespēja esot jāliedz. Iesniedzējtiesa ir skaidri norādījusi, ka prasītājs nav rīkojies krāpnieciski.

28. Es uzskatu, ka Papildu protokola 41. panta 1. punkta “standstill” klauzula – kā es to tālāk izklāstīšu – nav piemērota, lai liegtu uz to atsaukties tiesību ļaunprātīgas izmantošanas dēļ. Pret iespējamu ļaunprātīgo tiesību izmantošanu attiecīgajā gadījumā drīzāk būtu jāvēršas valsts tiesību normu piemērošanas ietvaros.

29. Ļaunprātīgas tiesību izmantošanas aizliegums ir Savienības tiesību vispārējais princips ( ). No pastāvīgās Tiesas judikatūras izriet, ka indivīds nevar atsaukties uz Savienības tiesību normām krāpšanas vai ļaunprātīgā nolūkā un ka valsts tiesas katrā konkrētā gadījumā var, pamatojoties uz objektīviem apstākļiem, ņemt vērā attiecīgo personu ļaunprātīgo vai krāpniecisko rīcību, lai atteiktos tām piešķirt minētajās Savienības tiesību normās paredzētās priekšrocības ( ).

30. Spriedumā lietā Emsland Stärke Tiesa precizēja ļaunprātīgas izmantošanas pārbaudes veikšanu saistībā ar maksājumiem lauksaimniecības nozarē. Tiesa šajā spriedumā noteica, ka ļaunprātības pierādīšanas priekšnosacījums ir, pirmkārt, ja, veicot konkrētā gadījuma objektīvo apstākļu visaptverošu izvērtēšanu, tiek konstatēts, ka, lai gan bija formāla Savienības tiesību normu ievērošana, netika sasniegts regulējuma mērķis ( ). Otrs tā priekšnosacījums ir subjektīvais elements, proti, nolūks panākt Kopienu tiesībās paredzētu priekšrocību tā, ka atbilstošie priekšnosacījumi tiek radīti patvaļīgi ( ).

31. Kā to Tiesa jau ir uzsvērusi, Papildu protokola 41. panta 1. punkta “standstill” klauzulai ir nevis materiāltiesiskas normas iedarbība, kas attiecīgas materiālo tiesību normas padara par nepiemērojamām un aizvieto, bet tā ir “quasi procesuāla norma”, kas ratione temporis nosaka tās dalībvalsts tiesiskā regulējuma normas, kuras ievērojot ir jāizvērtē tāda Turcijas pilsoņa situācija, kas dalībvalstī vēlas izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību ( ).

32. Šai “standstill” klauzulai raksturīgs ir tas, ka tā nepiešķir nekādas materiālās tiesības. No šīs klauzulas tieši neizriet ne tiesības veikt uzņēmējdarbību, ne arī uzturēšanās tiesības ( ). Šī klauzula tikai nosaka, kādas valsts tiesību normas ir piemērojamas, proti, tādas, kas nav stingrākas par 1973. gada 1. janvārī spēkā esošajām.

33. Pēc manām domām “standstill” klauzula jau tās veida dēļ principā varētu būt nepiemērota, lai tiesību ļaunprātīgas izmantošanas dēļ liegtu uz to atsaukties.

34. Tas tāpēc, ka 41. pantā nav paredzēti nekādi nosacījumi tā piemērojamībai. Drīzāk tas ir piemērojams bez jebkādiem priekšnosacījumiem. Kā to ir uzsvērusi Tiesa, 41. panta 1. punktā ir pilnībā aizliegts valsts iestādēm radīt jebkādu jaunu šķērsli šīs brīvības izmantošanai, pastiprinot attiecīgajā datumā pastāvošos nosacījumus ( ).

35. “Standstill” klauzula regulē tikai to, kādas valsts tiesību normas ir piemērojamas. Vai no valsts tiesību normām izriet tiesības veikt uzņēmējdarbību un attiecīgi uzturēšanās tiesības, nosaka tikai šīs valsts tiesību normas.

36. Ja 41. pantā ir noteikts pilnīgs aizliegums, kura ievērošana nav piesaistīta nekādu priekšnosacījumu izpildei, tad ir grūti iedomājama situācija, kurā šī tiesību norma tiktu ļaunprātīgi izmantota. Tas tāpēc, ka, ja nav noteikti nekādi priekšnosacījumi šī panta piemērojamībai, šādus priekšnosacījumus nevar ļaunprātīgā veidā radīt mākslīgi.

37. Atbildētājs pamata lietā un Apvienotās Karalistes valdība norāda uz to, ka prasītājam esot jāliedz atsaukties uz “standstill” klauzulu, jo viņš esot bijis spējīgs izpildīt 1973. gada valsts Imigrācijas noteikumu materiālos priekšnoteikumus, kurus citādi viņš nebūtu bijis spējīgs izpildīt, tikai uzsākot pašnodarbinātas personas saimniecisko darbību bez iepriekšējas atļaujas – ar ko viņš pārkāpa savas uzturēšanās atļaujas nosacījumu.

38. Tas parāda, ka prasītāja iespējama tiesību ļaunprātīga izmantošana attiecas uz valsts imigrācijas noteikumu materiālajiem priekšnoteikumiem, nevis uz “standstill” klauzulu. Tādēļ tiesību ļaunprātīgas izmantošanas jautājums ir jāattiecina uz valsts materiālajām tiesībām. Tiktāl prasītājs pats norāda uz to, ka saskaņā ar 1973. gada Imigrācijas noteikumiem kompetentās iestādes var ņemt vērā pieteikuma iesniedzēja ļaunprātīgu rīcību ( ). Arī Apvienotās Karalistes valdība mutvārdu procesā Tiesā apstiprināja šādas iespējas pastāvēšanu.

39. Tādēļ kā starpsecinājums ir jākonstatē, ka 41. panta 1. punkta, kas neizvirza nekādus materiālos priekšnoteikumus, bet tikai nosaka piemērojamās tiesību normas, absolūtā rakstura dēļ šai tiesību normai ļaunprātīgas izmantošanas ideja nav piemērojama.

40. Šo secinājumu apstiprina arī [atšķirīgās] faktiskās situācijas, kurās Tiesa attiecībā uz Asociācijas līgumu apstiprināja tiesību ļaunprātīgu izmantošanu.

41. Tā Tiesa, atsaucoties uz tiesību ļaunprātīgas izmantošanas principu, nodrošināja to, lai nodarbinātības laiks, ko Turcijas pilsonis ieguva tikai viltus ceļā, kādēļ arī viņš tika tiesāts, netiktu uzskatīts par likumīgu Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta izpratnē ( ), jo attiecīgā persona patiesībā neizpildīja šīs normas priekšnoteikumus un tādēļ viņam no šīs normas neizriet nekādas likumīgas tiesības ( ). Kā vēl vienu iespējamu tiesību ļaunprātīgas izmantošanas piemēru Tiesa minēja fiktīvas laulības gadījumu, kas tika noslēgta tikai ar mērķi ļaunprātīgi gūt labumu no EEK un Turcijas Asociācijas līgumā paredzētajām tiesībām ( ).

42. Pretēji 41. panta “standstill” klauzulai, kas nesatur nekādas materiālās tiesības, iepriekš minētajās lietās būtiskie Lēmuma Nr. 1/80 6. un 7. pants paši piešķir materiālās tiesības, proti, tiesības uz nodarbinātību un attiecīgi uzturēšanās tiesības. Tādēļ tiktāl varēja piemērot arī tiesību ļaunprātīgas izmantošanas principu.

43. Tālāk vēl ir jāapskata Tiesas izteikumi lietā Tum un Dari, uz ko norāda iesniedzējtiesa. Tiesa šajā spriedumā izklāstīja: “Visbeidzot, Tiesai nav darīts zināms neviens konkrēts apstāklis, kas ļautu uzskatīt, ka pamata lietās attiecīgās personas būtu atsaukušās uz papildu protokola 41. panta 1. punktā minētās “standstill” klauzulas piemērošanu tikai ar mērķi ļaunprātīgi izmantot Kopienu tiesībās paredzētās priekšrocības.” ( )

44. No šī izteikuma varētu secināt, ka Tiesa vadās no tā, ka tomēr varētu pastāvēt gadījumi, kuros arī saistībā ar 41. panta 1. punkta “standstill” klauzulu rodas jautājums par tiesību ļaunprātīgas izmantošanas principa piemērošanu.

45. Pat ja ļaunprātīgas izmantošanas pārbaudi vēlētos piemērot situācijai, kāda ir šīs lietas pamatā, tad tik un tā nevarētu apstiprināt tiesību ļaunprātīgu izmantošanu.

46. Tas tāpēc, ka izšķirošais kritērijs, lai konstatētu, ka notikusi tiesību ļaunprātīga izmantošana, ir tas, vai kāds balstās uz Savienības tiesību normu, lai iegūtu ar šīs normas mērķiem acīmredzami nesavienojamas priekšrocības ( ).

47. “Standstill” klauzulas jēga un mērķis ir radīt nosacījumus, kas ir labvēlīgi uzņēmējdarbības tiesību un pakalpojumu sniegšanas brīvības pakāpeniskai ieviešanai, aizliedzot valsts iestādēm ieviest jaunus šķēršļus minētajām brīvībām, lai nesarežģītu šo brīvību pakāpenisku ieviešanu starp dalībvalstīm un Turcijas Republiku ( ).

48. Kā iepriekš izklāstīts, “standstill” klauzula “pilnībā aizliedz” ( ) valsts iestādēm, pastiprinot attiecīgajā datumā pastāvošos nosacījumus, radīt jebkādu jaunu šķērsli šo brīvību izmantošanai. Attiecīgi klauzulas mērķis ir, ka starp līgumslēdzējām pusēm principā tiek piemērotas tikai izdevīgākās normas.

49. Ar šo mērķi nav nesavienojams tas, ka uz šo klauzulu drīkst atsaukties arī tāds Turcijas pilsonis, kurš ir pārkāpis tam iepriekš izsniegtas uzturēšanās atļaujas nosacījumu.

50. Atbilstoši tam arī Tiesa iepriekš minētajā lietā Tum un Dari, kā arī ar šo lietu salīdzināmajā lietā Savas nekonstatēja tiesību ļaunprātīgu izmantošanu.

51. Lietā Tum un Dari divas personas, kuras pēc patvēruma pieteikumu noraidīšanas pretēji lēmumam par izraidīšanu uzturējās dalībvalstī, atsaucās uz “standstill” klauzulu. Minētajā lietā Tiesa skaidri noraidīja argumentu, ka Turcijas pilsonis uz “standstill” klauzulu drīkstot atsaukties tikai tajā gadījumā, ja tas dalībvalstī ir ieceļojis likumīgi ( ). Lietā Savas attiecīgā persona, kas atsaucās uz “standstill” klauzulu, bija pārkāpusi valsts imigrācijas noteikumus. Tomēr tas nelika Tiesai aizliegt šai personai atsaukties uz “standstill” klauzulu ( ).

52. Pretējs rezultāts nedrīkstētu būt arī gadījumā, kāds ir šīs lietas pamatā, kad personai, kura atsaucas uz “standstill” klauzulu – pretēji kā iepriekš minētajās izspriestajās lietās –, pat bija uzturēšanās atļauja un tā pārkāpa tikai vienu šīs atļaujas nosacījumu. Turklāt prasītājs pamata lietā Apvienotajā Karalistē neieceļoja nelikumīgi, viņam bija ieceļošanas atļauja un pat darba atļauja, pat ja tā neparedzēja saimnieciskās darbības veikšanu pašnodarbinātas personas statusā. Prasītājs, tikai uzsākot saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona, ko viņš drīz pēc uzsākšanas pārtrauca, pārkāpa vienu savas uzturēšanās atļaujas nosacījumu.

53. Tālāk vēl ir jāapskata Tiesas spriedums lietā Kondova ( ). Uz šo spriedumu norāda atbildētājs pamata lietā un Apvienotās Karalistes valdība.

54. Šī lieta attiecās uz Eiropas nolīgumu, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Bulgāriju, no otras puses ( ).

55. Šajā kontekstā Tiesa nolēma, ka Bulgārijas pilsonim, kura mērķis bija kļūt par nodarbinātu vai pašnodarbinātu personu kādā dalībvalstī un kurš apiet attiecīgās valsts kompetento iestāžu pārbaudes, sniedzot tām nepatiesu informāciju, ka ieradies šajā valstī veikt sezonas darbus, nav piemērojamas Eiropas nolīgumā paredzētās aizsargājošās normas ( ).

56. Proti, ja Bulgārijas pilsoņiem, neņemot vērā iepriekšējos valsts imigrācijas tiesību pārkāpumus, būtu atļauts uzņēmējā dalībvalstī katrā laikā pieprasīt atļauju veikt uzņēmējdarbību, tad tas pat pamudinātu šīs personas vispirms nelegāli uzturēties uzņēmējas dalībvalsts teritorijā un iziet valsts kontroles regulējumā paredzētās pārbaudes tikai tad, kad ir izpildītas tajā paredzētās materiālās prasības ( ).

57. Atbildētājs pamata lietā un Apvienotās Karalistes valdība šo Tiesas izklāstu min šajā lietā, lai atteiktu prasītājam tiesības atsaukties uz “standstill” klauzulu. Lai pamatotu minētās lietas paralelitāti ar šo lietu, tiek norādīts uz jau minēto argumentu, ka prasītāja [uzturēšanās atļaujas] nosacījuma pārkāpuma sekas esot bijušas tādas, ka viņš esot bijis spējīgs izpildīt 1973. gada imigrācijas noteikumu materiālās normas.

58. Tomēr minēto spriedumu nav iespējams pārnest uz šo lietu. Pretēji EEK un Turcijas Asociācijas līguma Papildu protokola 41. panta 1. punktam lietā Kondova izšķirošais Eiropas nolīgums paredzēja tiesības veikt uzņēmējdarbību. Eiropas nolīguma 45. pantā ir noteikta vienlīdzīga attieksme pret Bulgārijas pilsoņiem un dalībvalstu pilsoņiem. Atbilstoši Eiropas nolīguma 59. pantam vienīgi pirmreizējā ieceļošana bija dalībvalstu kompetencē. Tādēļ nav pārsteidzoši, ka Tiesa lietā Kondova, kurā nolīgums paredz materiālās tiesības, apstiprināja iespēju tiesību ļaunprātīgas izmantošanas iemeslu dēļ liegt atsaukties uz šīm materiālajām tiesībām.

59. Tomēr šo secinājumu no lietas Kondova nevar pārnest uz tādu klauzulu kā Papildu protokola 41. panta 1. punkta “standstill” klauzulu. Kā jau iepriekš minēts, Papildu protokola “standstill” klauzula neparedz nekādas uzturēšanās vai vienlīdzīgas attieksmes ar attiecīgās valsts pilsoņiem materiālās tiesības, bet gan tikai nosaka, kādas valsts tiesību normas ir piemērojamas.

60. Līdz ar to kā secinājums ir jāmin, ka Papildu protokola 41. panta 1. punkta “standstill” klauzula nav piemērota, lai tiesību ļaunprātīgas izmantošanas iemeslu dēļ liegtu uz to atsaukties. Pret iespējamu tiesību ļaunprātīgo izmantošanu drīzāk būtu jāvēršas valsts tiesību normu piemērošanas ietvaros. Pēc lietas dalībnieku sniegtās informācijas valsts tiesību normas paredz arī iespēju ņemt vērā [klauzulu].

61. Noslēgumā vēl īsi jāpievērš uzmanība vienam aspektam, kas izriet no prasītāja sniegtās informācijas. Savos rakstveida apsvērumos prasītājs norādīja uz to, ka pastāvēja Secretary of State rakstiskas vadlīnijas attiecībā uz tā atbildīgajiem darbiniekiem ( ), saskaņā ar kurām kompetentajām iestādēm bija jāakceptē Turcijas pilsoņa kā pašnodarbinātas personas uzsākta saimnieciskā darbība, ja viņam bija uzturēšanās atļauja un viņš vēlējās to pagarināt, balstoties uz pašnodarbinātā statusu. Attiecīgi Secretary of State esot ieviesis administratīvo praksi, kas ignorēja pienākumu pirms saimnieciskās darbības uzsākšanas pašnodarbinātas personas statusā vispirms saņemt atļauju.

62. Šāda situācija radītu interesantu jautājumu, cik lielā mērā pati novirzīšanās no starplaikā iesviestās labvēlīgākas administratīvās prakses ( ) varētu būt “standstill” klauzulas pārkāpums. Visbeidzot Tiesa nesen nosprieda, ka arī labvēlīgākas tiesību normas, kas ieviesta pēc “standstill” klauzulā noteiktā datuma, atcelšana ir pretrunā klauzulas aizliegumam ieviest “jaunus ierobežojumus”, pat ja jaunā tiesiskā situācija nerada neizdevīgāku situāciju, salīdzinot ar to, kāda bija spēkā pirms “standstill” klauzulas ( ). Tomēr, tā kā iesniedzējtiesa nav uzdevusi jautājumu par šo tēmu, lietas dalībnieki par to nav izteikušies un attiecīgā situācija nav apskatīta lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, šī lieta nav piemērota, lai noslēdzoši atbildētu uz šo jautājumu.

VI – Secinājumi

63. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Court of Appeal of England and Wales lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbildēt šādi:

Turcijas pilsonis, kuram ir uzturēšanās atļauja kādā dalībvalstī ar nosacījumu, ka viņš neuzsāks nekādu uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību, un kurš uzsāk darbību kā pašnodarbināta persona, pārkāpjot šo nosacījumu, un pēc tam lūdz valsts iestādēm pagarināt uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz uzņēmējdarbību, ko viņš šādi ir uzsācis, ir tiesīgs atsaukties uz Līguma par Eiropas Ekonomikas kopienas un Turcijas asociācijas izveidi Papildu protokola 41. panta 1. punkta “standstill” klauzulu neatkarīgi no tā, ka ticis pārkāpts uzturēšanās atļaujas nosacījums.