ĢENERĀLADVOKĀTA NILSA VĀLA [NILS WAHL]

SECINĀJUMI,

sniegti 2014. gada 19. jūnijā ( 1 )

Lieta C‑179/13

Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank

pret

L. F. Evans

(Centrale Raad van Beroep (Nīderlande)

lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Regula (EEK) Nr. 1408/71 — Darba ņēmējam piemērojamo tiesību aktu sociālā nodrošinājuma jomā noteikšana — Piemērojamība — Darbs valsts, kura nav dalībvalsts, konsulātā — 1963. gada 24. aprīļa Vīnes Konvencija par konsulārajiem sakariem — Darba ņēmēja paziņojums, kurā viņš izvēlas nepiedalīties dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā — Jēdziens “diskriminācija””

1. Vai dalībvalsts kompetentā iestāde, aprēķinot vecuma pabalstus, kurus darbiniekam ir tiesības saņemt, drīkst neņemt vērā nodarbinātības laikposmus valsts, kura nav [ES] dalībvalsts, konsulātā, pamatojoties uz to, ka darbinieks šajos laikposmos nav piedalījies dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā? Šis būtībā ir jautājums, uz kuru iesniedzējtiesa lūdz Tiesas norādījumus.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Starptautiskās tiesības

2. Vīnes Konvencijas par konsulārajiem sakariem (turpmāk tekstā – “VKKS”) ( 2 ) 1. pantā ir norādīta šāda definīcija: “1. Šīs konvencijas nolūkam sekojošiem izteicieniem ir turpmāk tiem piešķirtā nozīme: [..] e) “konsulārais kalpotājs [darbinieks]” nozīmē jebkuru personu, kura konsulārajā iestādē veic administratīvos vai tehniskos pienākumus; [..] 3. Konsulāro iestāžu darbinieku, kuri ir uzņemošās valsts pilsoņi vai pastāvīgie iedzīvotāji, statuss ir noteikts šīs konvencijas 71. pantā.”

3. VKKS 48. pants (“Atbrīvojums, kas attiecas uz sociālo apdrošināšanu”) ir izteikts šādi: “1. Ņemot vērā šī panta 3. daļu, konsulārās iestādes darbinieki attiecībā uz pakalpojumiem, kurus viņi snieguši nosūtošajai valstij [ ( 3 )], un viņu ģimenes locekļi, kuri dzīvo kopā ar viņiem, ir atbrīvoti no sociālās apdrošināšanas noteikumiem, kādi ir spēkā uzņemošajā valstī [ ( 4 )]. 2. Šī panta 1. daļā paredzētais atbrīvojums attiecas arī uz privātiem mājkalpotājiem, kuri ir nodarbināti tikai pie konsulārajiem darbiniekiem, ar nosacījumu, ka: a) tie nav uzņemošās valsts pilsoņi vai nedzīvo tajā pastāvīgi un b) uz viņiem attiecas sociālās apdrošināšanas noteikumi, kuri ir spēkā nosūtošajā valstī vai trešajā valstī. 3. Konsulārās iestādes darbiniekiem, kuri nodarbina personas, uz kurām neattiecas šī panta 2. daļā paredzētais atbrīvojums, jāievēro pienākumi, ko darba devējam uzliek uzņemošās valsts sociālās apdrošināšanas noteikumi. 4. Šī panta 1. un 2. daļā paredzētais atbrīvojums nav šķērslis brīvprātīgai dalībai uzņemošās valsts sociālās apdrošināšanas sistēmā ar noteikumu, ka šī valsts atļauj šādu dalību.”

4. VKKS 71. pantā (“Uzņemošās valsts pilsoņi un personas, kuras dzīvo tajā pastāvīgi”) ir paredzēts. “1. Ja konsulārajām amatpersonām, kas ir uzņemošās valsts pilsoņi vai dzīvo tajā pastāvīgi, uzņemošā valsts nepiešķir kādas papildu priekšrocības, privilēģijas un imunitātes, tām ir vienīgi imunitāte no jurisdikcijas un personas neaizskaramība attiecībā uz oficiālajām darbībām, ko tā veikusi, izpildot savas funkcijas, un privilēģija, kas paredzēta 44. panta 3. daļā. Attiecībā uz šīm konsulārajām amatpersonām uzņemošajai valstij tāpat ir pienākums ievērot saistību, kas izklāstīta 42. pantā. Ja pret šādu konsulāro amatpersonu tiek ierosināta krimināllieta, tiesvedība, izņemot gadījumus, kad šī persona ir arestēta vai aizturēta, jāveic veidā, kas pēc iespējas mazāk traucētu konsulāro funkciju veikšanu. 2. Citiem konsulārās iestādes darbiniekiem, kuri ir uzņemošās valsts pilsoņi vai dzīvo tajā pastāvīgi, un viņu ģimenes locekļiem, kā arī šī panta 1. daļā minēto konsulāro amatpersonu ģimenes locekļiem, ir priekšrocības, privilēģijas un imunitātes tikai tiktāl, ciktāl tās viņiem ir piešķīrusi uzņemošā valsts. Tiem konsulārās iestādes darbinieku ģimenes locekļiem un tiem privātajiem mājkalpotājiem, kuri paši ir uzņemošās valsts pilsoņi vai dzīvo tajā pastāvīgi, tāpat ir priekšrocības, privilēģijas un imunitātes tikai tiktāl, ciktāl tās viņiem ir piešķīrusi uzņemošā valsts. Tomēr uzņemošajai valstij jārealizē sava jurisdikcija pār šādām personām tādā veidā, lai pārmērīgi netraucētu konsulārās iestādes funkciju veikšanu.”

5. Nīderlandes Karaliste savu pievienošanās dokumentu VKKS Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram deponēja 1985. gada 17. decembrī, un pievienošanās ir spēkā no 1986. gada 16. janvāra ( 5 ).

B – ES tiesības

1) Regula (EEK) Nr. 1612/68 ( 6 )

6. Regulas Nr. 1612/68 7. pantā ir paredzēts: “1. Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā. 2. Šāds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmēji. [..]”

2) Regula (EEK) Nr. 1408/71 ( 7 )

7. Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 2. panta (“Personas, uz kurām attiecas regula”) 1. punktu šī regula attiecas tostarp uz darbiniekiem, uz kuriem attiecas vai ir attiekušies vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi.

8. Regulas Nr. 1408/71 3. panta (“Vienāda attieksme”) 1. punktā ir paredzēts, ka, ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus, uz personām, uz kurām attiecas šī regula, attiecas tie paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, kas attiecas uz šīs valsts pilsoņiem.

9. Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 4. panta (“Jautājumi, uz kuriem attiecas šī regula”) 1. punktu šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem vecuma pabalstu jomā.

10. Regulas Nr. 1408/71 II sadaļā ir paredzēti piemērojamo tiesību aktu noteikšanas noteikumi. 13. pantā (“Vispārīgi noteikumi”) ir noteikts: “1. Ievērojot 14.c un 14.f pantu, uz personām, kam piemēro šo regulu, attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti. Minētos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu. 2. Ievērojot 14. līdz 17. pantu: a) persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai indivīda juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo personu; [..].”

11. Regulas Nr. 1408/71 16. pantā (“Īpašie noteikumi attiecībā uz diplomātiskajās misijās un konsulārajos dienestos nodarbinātajām personām un Eiropas [Savienības] palīgpersonālu”) ir paredzēts: “1. Šīs regulas 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts attiecas uz diplomātiskajās misijās un konsulārajos dienestos nodarbinātajām personām un šādu misiju vai dienestu darbinieku mājkalpotājiem. 2. Tomēr tādi 1. punktā uzskaitīti darbinieki, kas ir tās dalībvalsts pilsoņi, kura ir akreditētāja vai nosūtītāja valsts, var izvēlēties būt pakļauti šīs valsts tiesību aktiem. Šādas izvēles tiesības var atjaunot katra kalendāra gada beigās, un tām nav atpakaļejoša spēka. [..]”

C – Nīderlandes tiesības

12. Likuma “Par vispārējo vecuma apdrošināšanu” (Algemene Ouderdomswet, turpmāk tekstā – “AOW”) 6. panta 1. punktā tostarp ir paredzēts, ka attiecībā uz personām, kuras dzīvo Nīderlandē un nav sasniegušas noteiktu vecumu, ir jāpiemēro tāds režīms, kāds tiek piemērots attiecībā uz tām personām, kuras ir apdrošinātas saskaņā ar AOW.

13. Taču no šī noteikuma ir tikusi paredzēta atkāpe, ar vairākiem AOW 6. panta punktiem piešķirot izpildvarai rīcības brīvību pieņemt normatīvu aktu, ar kuru noteiktas definētas personu kategorijas tiek atbrīvotas no iepriekšējā punktā minētā noteikuma piemērošanas ( 8 ).

14. Kā norādīts lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, lietas faktu norises laikā tika pieņemti trīs šādi normatīvi akti, kuros bija formulēti īpaši noteikumi attiecībā uz ārvalstu konsulārajām amatpersonām un personālu, un šīs lietas nolūkos nozīmīgās tiesību normas ir: — 1976. gada 19. oktobra Noteikumu par sociāli apdrošināto personu loka paplašināšanu un ierobežošanu (turpmāk tekstā – “1976. gada noteikumi”) ( 9 ) 2. pants; — 1989. gada 3. maija Noteikumu par obligāti sociāli apdrošināto personu loka paplašināšanu un ierobežošanu (turpmāk tekstā – “1989. gada noteikumi”) ( 10 ) 11. un 12. pants un — 1998. gada 24. decembra Noteikumu par obligāti sociāli apdrošināto personu loka paplašināšanu un ierobežošanu (turpmāk tekstā – “1998. gada noteikumi”) ( 11 ) 13. pants.

15. Laikā no 1976. gada 1. oktobra līdz 1989. gada 1. jūlijam 1976. gada noteikumos bija paredzēts, ka konsulārās amatpersonas un asistējošais personāls, ja vien viņi nav Nīderlandes pilsoņi, sociālā nodrošinājuma sistēmā nav apdrošināti.

16. Laikā, kad tika pieņemti 1976. gada noteikumi, Nīderlandes Ārlietu ministrijas viedoklis bija tāds, ka Nīderlandē dzīvojoši konsulārie darbinieki, ārvalstu pilsoņi, nevar tikt uzskatīti par pastāvīgiem iedzīvotājiem VKKS 71. panta izpratnē. Taču lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu ir izskaidrots, ka sākot ar 1987. gada 1. augustu tika ieviesta jauna politika (turpmāk tekstā – “jaunā politika”). Saskaņā ar jauno politiku personāla locekļi, kuri tika pieņemti darbā uz vietas, tika uzskatīti par pastāvīgajiem iedzīvotājiem, ja darbā pieņemšanas brīdī viņi Nīderlandē jau bija dzīvojuši ilgāk par vienu gadu. Jaunā politika tika piemērota tikai attiecībā uz personām, kas bija nodarbinātas sākot ar 1987. gada 1. augustu, un ar to nedrīkstēja tikt grozītas konsulātā jau strādājošo personu agrāk iegūtās tiesības un pienākumi.

17. Šī paša iemesla dēļ no 1989. gada 1. jūlija līdz 1999. gada 1. janvārim saskaņā ar 1989. gada noteikumu 12. pantu konsulārā dienesta darbinieki, kuri bija Nīderlandes pilsoņi vai kuri pastāvīgi dzīvoja Nīderlandē, tika apdrošināti sociālā nodrošinājuma sistēmā.

18. Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka jaunā politika neieviesa pietiekamu skaidrību un tāpēc tika mainīta. Sākot ar 1999. gada 1. janvāri 1998. gada noteikumu 13. panta 3. punktā bija paredzēts: “Sociālā nodrošinājuma sistēmā nav apdrošināti citas valsts diplomātiskās misijas vai konsulārā dienesta administratīvā un tehniskā personāla locekļi un darbinieki, ja viņi bija šādi nodarbināti jau pirms 1987. gada 1. augusta un šī viņu nodarbinātība pēc 1987. gada 1. augusta nepārtraukti turpinājās, ja vien viņi: a. Nīderlandē neveic citu darbu, izņemot darbības ievadteikuma izpratnē vai b. nesaņem Nīderlandes sociālās apdrošināšanas maksājumus. Atkāpjoties no pirmā teikuma, tajā minētie personāla locekļi un privātie kalpotāji ir apdrošināti sociālā nodrošinājuma sistēmā, ja viņi bija apdrošināti jau 1987. gada 31. jūlijā.”

19. Šajā kontekstā Nīderlandes Ārlietu ministrija atļāva ārvalstu konsulātu personāla locekļiem, kuri tajos jau bija strādājuši pirms 1987. gada 1. augusta, līdz 1999. gada 15. decembrim izvēlēties, vai viņi vēlas turpināt nepiedalīties Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā.

II – Lietas faktiskie apstākļi, tiesvedība un uzdotie jautājumi

20. L. F. Evans ir 1955. gadā dzimusi Lielbritānijas pilsone. 1972. un 1973. gadā viņa strādāja Apvienotajā Karalistē, kurā viņa tolaik arī dzīvoja.

21. 1973. gadā L. F. Evans apmetās uz dzīvi Nīderlandē. No 1973. gada 7. novembra līdz 1977. gada 31. martam viņa strādāja pēc kārtas divos Nīderlandē reģistrētos uzņēmumos. No 1977. gada 18. aprīļa līdz 1980. gada maija beigām viņa strādāja Lielbritānijas ģenerālkonsulātā Roterdamā un pēc darba pārtraukšanas saņēma Nīderlandē bezdarbnieka pabalstus.

22. Kopš 1980. gada 17. novembraL. F. Evans bija nodarbināta kā administratīvā personāla locekle Amerikas Savienoto Valstu ģenerālkonsulātā Amsterdamā (turpmāk tekstā – “ASV konsulāts”). No darbā pieņemšanas brīža viņa bija apdrošināta saskaņā ar kolektīvu veselības apdrošināšanas līgumu, ko viņas darba devējs ASV konsulāts bija noslēdzis ar Nīderlandē reģistrētu privātu apdrošināšanas kompāniju.

23. Pēc darbā pieņemšanas ASV konsulātā Nīderlandes Ārlietu ministrija L. F. Evans piešķīra privileģētu statusu (“geprivilegieerdenpas”, turpmāk tekstā – “privileģētais statuss”). Pamatojoties uz šo statusu, viņa bija atbrīvota tostarp no lielākās daļas nodokļu un iemaksu. Saskaņā ar informāciju, ko iesniedzējtiesai sniedza ASV konsulāts, kopš L. F. Evans uzsāka darbu ASV konsulātā, no viņas algas netika ieturētas sociālās apdrošināšanas iemaksas.

24. Izdarot iepriekš 19. punktā minēto izvēli, L. F. Evans – ar 1999. gada 5. decembri datētā paziņojumā (turpmāk tekstā – “1999. gada 5. decembra paziņojums”) – izšķīrās par statusu “norīkojumā”, kas nozīmēja, ka viņa netiks “apdrošināta [Nīderlandes] sociālā nodrošinājuma sistēmā un tādēļ viņai ne[būs] tiesību pretendēt uz tajā paredzēto segumu”.

25. 2008. gada 27. martā, atbildot uz lūgumu, ko šajā jautājumā bija iesniegusi L. F. Evans, Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (Sociālās apdrošināšanas bankas padome, turpmāk tekstā – “Svb”) viņu informēja par laikposmiem, kuros viņa ir bijusi apdrošināta saskaņā ar AOW vecuma pensijas saņemšanai. Svb norādīja, ka laikposms no 1973. gada 7. novembra līdz 1980. gada 18. novembrim tiks ņemts vērā, bet ka tā uzskata, ka viņa nav bijusi apdrošināta, kopš uzsāka darbu ASV konsulātā.

26. L. F. Evans šo lēmumu pārsūdzēja Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa). Ar 2011. gada 15. marta spriedumu Rechtbank Amsterdam atzina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 3. pantam un Tiesas spriedumam lietā Boukhalfa ( 12 ) uz L. F. Evans ir jāattiecina tāds režīms, it kā viņa būtu bijusi apdrošināta saskaņā ar AOW no 1980. gada 18. novembra līdz 2008. gada 12. martam. Turklāt tiesa atzina, ka faktam, ka L. F. Evans pastāvīgi dzīvo Nīderlandē, un viņas privileģētajam statusam šajā ziņā nav nozīmes.

27. Svb par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Centrale Raad van Beroep (Pēdējās instances administratīvo lietu tiesa). Tā kā šai tiesai ir šaubas par to, kā pareizi interpretēt Regulu Nr. 1612/68 un Regulu Nr. 1408/71, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai Regulas Nr. 1408/71 2. un/vai 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka uz tādu personu kā L. F. Evans, kas ir dalībvalsts pilsone, kura ir izmantojusi savas tiesības uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kurai bija piemērojami Nīderlandes tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā un kura pēc tam strādāja Amerikas Savienoto Valstu ģenerālkonsulātā Nīderlandē kā konsulārā personāla locekle, kopš šīs darbības uzsākšanas vairs neattiecas Regulas Nr. 1408/71 piemērojamība personām? Ja atbilde ir noliedzoša: 2) a) Vai Regulas Nr. 1408/71 3. pants un/vai Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka privileģētas personas statusa, kas izskatāmajā lietā tostarp ietver atbrīvojumu no obligātās apdrošināšanas sociālā nodrošinājuma sistēmā un attiecīgo iemaksu veikšanas, piemērošana L. F. Evans ir jāuzskata par pietiekamu attaisnojumu veiktajai nošķiršanai atkarībā no pilsonības? b) Kāda nozīme šajā ziņā ir jāpiešķir faktam, ka L. F. Evans 1999. gada decembrī, lūgta izdarīt izvēli, ir izvēlējusies saglabāt savu privileģēto statusu?”

28. Rakstveida apsvērumus ir iesnieguši L. F. Evans, Svb, Nīderlandes un Portugāles valdības un Eiropas Komisija. Visi lietas dalībnieki, izņemot Portugāles valdību, arī sniedza mutvārdu paskaidrojumus 2014. gada 9. aprīļa tiesas sēdē.

III – Analīze

A – Ievada piezīmes

29. Ievadā ir jānorāda, ka, ievērojot, ka izskatāmā lieta attiecas uz obligāto apdrošināšanu saistībā ar darba attiecībām, kuras beidzās pirms 2010. gada 1. maija, to nāksies izvērtēt, pamatojoties uz Regulu Nr. 1408/71.

30. Pirmais jautājums ir par to, vai uz personu, kura atrodas tādā situācijā kā L. F. Evans, saistībā ar laikposmu, kurā viņa bija nodarbināta ASV konsulātā, attiecas Regulas Nr. 1408/71 piemērojamība personām, kā norādīts tās 2. pantā ( 13 ). Svb neapstrīd faktu, ka nodarbinātības laikposmi, kurus L. F. Evans pavadīja Nīderlandē pirms darba ASV konsulātā, ir jāiekļauj viņas vecuma pensijas aprēķinā, un tas ir pareizi. Man tāpat kā Komisijai ir grūti iedomāties, ka uz L. F. Evans par šiem laikposmiem varētu nebūt attiecināma Regulas Nr. 1408/71 piemērojamība personām.

31. Otrais jautājums, kas ir uzdots gadījumam, ja Tiesa atzītu, ka Regula Nr. 1408/71 attiecībā uz laikposmu, kurā L. F. Evans bija nodarbināta ASV konsulātā, ir piemērojama, ir par to, vai atteikums iekļaut šo laikposmu viņas vecuma pensijas aprēķinā, pamatojoties uz viņas privileģēto statusu un 1999. gada 5. decembra paziņojumu, ir nepamatota diskriminācija pilsonības dēļ.

32. Attiecībā uz abiem jautājumiem ir jāņem vērā VKKS noteikumi par privilēģijām un atbrīvošanu. Tomēr šīs tiesību normas Nīderlandē stājās spēkā tikai 1986. gada 16. janvāri, t.i., vairāk nekā piecus gadus pēc tam, kad L. F. Evans uzsāka strādāt ASV konsulātā. Tāpēc iepriekš ir jāizvērtē jautājums, vai varētu uzskatīt, ka lietas faktu norises laikā VKKS piederēja pie starptautiskajām paražu tiesībām.

B – Iepriekš izvērtējams jautājums: VKKS piemērojamība laikā

33. Nīderlandes valdība atsaucas uz dažiem VKKS noteikumiem par konsulārajām privilēģijām un imunitātēm, it īpaši, lai pamatotu savu argumentu, ka uz L. F. Evans viņas nodarbinātības ASV konsulātā laikā neattiecās Regulas Nr. 1408/71 piemērojamība personām. Tomēr formāli brīdī, kad L. F. Evans tika pieņemta darbā konsulātā, šī konvencija nebija spēkā Nīderlandē, kurā tā stājās spēkā tikai 1986. gada 16. janvārī. Taču šiem noteikumiem tomēr varētu būt nozīme tāpēc, ka ar tiem ir vienīgi tikušas kodificētas starptautisko paražu tiesību normas šajā jautājumā. Ja tas patiešām ir tā, tad tie ir jāņem vērā, interpretējot ES tiesību normas (skat. tālāk 52. punktu).

34. Cik man zināms, Tiesai vēl nav radusies iespēja paust viedokli par jautājumiem saistībā ar VKKS. Tomēr pastāv ievērojams judikatūras apjoms attiecībā uz VKKS “māsas konvenciju”, proti, Vīnes konvenciju par diplomātiskajiem sakariem (turpmāk tekstā – “VKDS”) ( 14 ).

35. Tiesa ir atzinusi, ka VKDS ir starptautisko tiesību konvencija, ko ir noslēgušas [ES] dalībvalstis un valstis, kuras nav [ES] dalībvalstis, īstenojot savu kompetenci diplomātisko attiecību jomā. Tajā principā ir regulētas divpusējās attiecības starp valstīm, nevis attiecības starp valstīm un Eiropas Savienību, kas turklāt nav šīs konvencijas dalībniece ( 15 ). Tiesa piedevām ir norādījusi, ka valstī, kurā vēstniecības vai diplomātiskas misijas un starptautisku organizāciju pastāvīgās pārstāvniecības ir norīkojušas amatpersonu, valstis tiek pārstāvētas atbilstoši starptautisko paražu tiesību normām. Šādas normas ir “kodificētas it īpaši” VKDS ( 16 ).

36. Attiecībā uz VKKS noteikumiem par konsulāro amatpersonu un konsulāro darbinieku privilēģijām un imunitātēm Starptautiskā Tiesa ir atzinusi, ka tie ir principi, kas ir dziļi iesakņojušies starptautiskajās tiesībās ( 17 ). Faktiski neizsakot apgalvojumu, ka VKKS ir starptautisko paražu tiesību normu kodifikācija, Starptautiskā Tiesa tomēr ir paudusi viedokli, ka abās “Vīnes konvencijās, kurās ir tikušas kodificētas tiesības diplomātisko un konsulāro attiecību jomā, ir tikuši noteikti principi un pamatnormas mierpilnu valstu savstarpējo attiecību saglabāšanai, kuras visā pasaulē pieņem visas nācijas, kas pārstāv visu veidu ticības, kultūru un politiskos uzskatus” ( 18 ).

37. Līdz ar to, ņemot vērā Tiesas judikatūru attiecībā uz VKDS, kā arī Starptautiskās Tiesas judikatūru attiecībā uz abām konvencijām, es uzskatu, ka VKKS (kuras puses tagad ir visas dalībvalstis) 48. un 71. pantā kā noteikumos par privilēģijām un imunitātēm ir kodificētas starptautiskās paražu tiesības, un tā uzskata arī Nīderlandes valdība.

38. Tā kā izskatāmā lieta daļēji attiecas uz laikposmu (no 1980. gada 17. novembra līdz 1986. gada 16. janvārim), pirms VKKS stājās spēkā Nīderlandē, bet pēc tam, kad tika pieņemti iepriekš minētie Starptautiskās Tiesas nolēmumi attiecībā uz Teherānas gūstekņu lietu, VKKS normas par privilēģijām un imunitātēm atbilstoši paražu tiesībām ir piemērojamas arī attiecībā uz šo laikposmu.

C – Pirmais jautājums: Regulas Nr. 1408/71 piemērojamība personām

39. Jautājums, kas Tiesai ir jānoskaidro vispirms, ir, vai saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 2. pantu uz L. F. Evans ir attiekušies dalībvalsts tiesību akti ( 19 ).

40. Cik man zināms, Tiesa vēl nav izskatījusi specifisko situāciju saistībā ar nodarbinātības attiecībām starp darbinieku un ārvalsti ( 20 ) vēstniecībā vai konsulātā dalībvalstī, ja darbiniekam nav minētās valsts pilsonības ( 21 ). Iespējamas ir vairākas pieejas.

41. Piemēram, lai nonāktu pie atziņas, ka uz L. F. Evans attiecās Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas joma, Rechtbank Amsterdam pamatojās tostarp uz spriedumu lietā Boukhalfa ( 22 ). Tomēr spriedumu virkne, pie kuras pieder spriedums lietā Boukhalfa ( 23 ), attiecas uz lietām, kurās darbs tika veikts ārpus pašas Eiropas Savienības teritorijas vai arī kurās vismaz nebija skaidrs, vai par darba veikšanas vietu būtu jāuzskata Eiropas Savienība.

42. Turpretim izskatāmā lieta ir saistīta ar situāciju, kurā darbinieks neapšaubāmi ir strādājis ES teritorijā ( 24 ). Līdz ar to Tiesai nav jāizšķiras starp teritorialitātes un “pietiekami ciešas saiknes” ar Eiropas Savienību principiem, kas ir tikuši izstrādāti lietā Boukhalfa ( 25 ) – gluži vienkārši ir jāpiemēro pirmais no šiem principiem.

43. Tāpēc nebūtu pārāk neiespējami argumentēt, ka, tikai pamatojoties uz teritorialitātes principu vien, uz L. F. Evans attiecas dalībvalsts tiesību akti un līdz ar to attiecībā uz viņas situāciju ir piemērojama Regula Nr. 1408/71. Lai atbalstītu šādu viedokli, ir vilinoši pamatoties uz judikatūru, saskaņā ar kuru ES pilsonis, kas strādā dalībvalstī, kura nav viņa izcelsmes valsts, nezaudē savu darbinieka statusu LESD 45. panta izpratnē, ja viņš ieņem amatu starptautiskā organizācijā (tādā kā Eiropas Kosmosa aģentūra, Eirokontrole vai Eiropas Patentu organizācija). Tas tā ir pat gadījumā, ja tiesību normas, kas attiecas uz viņa ieceļošanu un uzturēšanos valstī, kurā viņš ir nodarbināts, ir specifiski noteiktas starptautiskā nolīgumā, kas ir noslēgts starp starptautisko organizāciju un valsti, kurā atrodas tās mītne ( 26 ).

44. Tomēr tupinājumā minēto iemeslu dēļ es neuzskatu, ka šis viedoklis ir apmierinošs.

45. Izskatāmā lieta ir saistīta ar īpašu situāciju, kurā saskaņā ar starptautiskajām tiesībām dzīvesvietas valstij ir dota iespēja konsulārajiem darbiniekiem, kuri ir šīs valsts pastāvīgie iedzīvotāji, piemērot – vai atstāt nepiemērotas – tās normas par sociālo nodrošinājumu. Faktiski saskaņā ar VKKS 48. panta 1. punktu uzņemošajai valstij parasti nav tiesību prasīt, lai ārvalsts konsulārais darbinieks maksātu sociālā nodrošinājuma iemaksas ( 27 ). Atkāpes veidā VKKS 71. panta 2. punktā ir paredzēts, ka konsulārajiem darbiniekiem, kuri pastāvīgi dzīvo uzņemošajā valstī, ir priekšrocības, privilēģijas un imunitātes tikai tiktāl, ciktāl tās viņiem ir piešķīrusi šī valsts.

46. Citiem vārdiem sakot, starptautiskajās tiesībās netiek ne prasīts, ne arī aizliegts atsevišķām valstīm piemērot [tajās] pastāvīgi dzīvojošajiem konsulārajiem darbiniekiem atbrīvojumus, bet tas ir atstāts kā valsts tiesību jautājums valstu brīvai izvēlei.

47. Izskatāmajā lietā saskaņā ar 1976. gada noteikumiem Nīderlande visus pastāvīgi dzīvojošos konsulāros darbiniekus, kuriem nebija Nīderlandes pilsonības, sākotnēji atbrīvoja no pienākuma maksāt sociālā nodrošinājuma iemaksas. Tomēr, ieviešot jauno politiku, Nīderlande sākot no 1987. gada 1. augusta nostādīja Nīderlandes konsulāros darbiniekus un pastāvīgi dzīvojošos ārvalstu konsulāros darbiniekus vienādās pozīcijās, no abām grupām pieprasot veikt iemaksas Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā.

48. Tā kā viņa bija bijusi nodarbināta ASV konsulātā [jau] pirms šī datuma, L. F. Evans nebija obligāti apdrošināta Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā.

49. Tomēr L. F. Evans – tāpat kā citiem, kas atradās līdzīgā situācijā – 1999. gadā tika dota iespēja izvēlēties piedalīties Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā, no kā viņa atteicās. Viņa tādējādi izvēlējās nepiedalīties Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā; viņa arī neveica iemaksas šajā sistēmā. Turklāt viņas privileģētā statusa dēļ L. F. Evans bija atbrīvota no nodokļu maksāšanas Nīderlandē.

50. No tā izriet, ka uz L. F. Evans viņas nodarbinātības ASV konsulātā laikā neattiecās dalībvalsts tiesību akti. Citiem vārdiem sakot, šajā laikposmā Regula Nr. 1408/71 attiecībā uz viņu nebija piemērojama ( 28 ), jo nebija izpildīti visi tās 2. pantā paredzētie nosacījumi.

51. Pretēji šādam viedoklim attiecīgajai dalībvalstij nevar tikt izvirzīta kritika par to, ka tā ir likumīgi izmantojusi savu rīcības brīvību saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, lai prasītu pastāvīgi dzīvojošiem konsulārajiem darbiniekiem sākot no 1987. gada 1. augusta veikt iemaksas tās sociālā nodrošinājuma sistēmā.

52. Pirmkārt, es gribētu atgādināt, ka Eiropas Savienībai ir saistošas starptautisko paražu tiesības ( 29 ) un ka ES tiesības – tostarp Regula Nr. 1408/71 – ir jāinterpretē atbilstoši šīm tiesību normām ( 30 ), piemēram, VKKS 71. panta 2. punktam. Tiesa to pilnībā apzinās, jo tā jau ir interpretējusi Regulu Nr. 1408/71, ievērojot vispārējos starptautisko tiesību principus ( 31 ). Kaut gan VKKS 73. pantā ( 32 ), ko ir minējusi iesniedzējtiesa, prioritāte tiek piešķirta citiem spēkā esošiem starptautiskiem nolīgumiem – tādiem kā Eiropas Savienības dibināšanas līgumi ( 33 ), šī hierarhiskā secība tiek piemērota vienīgi kolīzijas gadījumā un neliedz ievērot pienākumu interpretēt ES tiesības saskaņā ar VKKS normām par imunitātēm un privilēģijām ( 34 ). Ņemot vērā minēto, dalībvalsts tiesību aktu attiecināmības [uz personu] koncepts, uz kuru ir atsauce Regulas Nr. 1408/71 2. pantā, būtu jāinterpretē, ievērojot VKKS 71. panta 2. punktu.

53. Otrkārt, jebkura reforma – tāda kā jaunas politikas ieviešana – pēc definīcijas ir saistīta ar izmaiņām pastāvošajā stāvoklī, attiecībā uz kuru ir jāparedz pārejas noteikumi. Ja vien ar šādām tiesību normām nenotiek nepamatota iejaukšanās iedibinātajās tiesībās, tās ir jāpieņem.

54. Visbeidzot, izvēles brīvība, vai valsts tiesību akti galu galā tiek piemēroti, ir personām, kuras ir tādā situācijā kā L. F. Evans, jo viņām tika piedāvāta izvēle saglabāt viņu privileģēto statusu vai pievienoties Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmai. Tomēr būtu jāuzsver, ka šāda izvēle nevar ietekmēt rīcības brīvības, ko šajā jautājumā patur valstis, likumību saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.

55. Atliek noskaidrot, vai noteikta ietekme ir Regulas Nr. 1408/71 16. pantam – tiesību normai, kuru ir tieši minējusi iesniedzējtiesa. Šajā tiesību normā ir paredzēti īpaši noteikumi attiecībā uz diplomātiskajās misijās un konsulārajos dienestos nodarbinātajām personām. Vai šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas joma attiecas uz visiem ES pilsoņiem, kuri ir nodarbināti diplomātiskajās misijās un konsulārajos dienestos, tostarp ārvalstu diplomātiskajās misijās un konsulārajos dienestos?

56. Es nedomāju, ka tas tā ir.

57. Atkāpjoties no Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktā norādītā vispārējā noteikuma (ar kuru atbilstoši lex loci laboris principam prioritāte tiek piešķirta nodarbinātības dalībvalstij attiecībā pret dzīvesvietas dalībvalsti vai dalībvalsti, kurā ir reģistrēts darba devējs) – noteikuma, kas saskaņā ar šīs regulas 16. panta 1. punktu attiecas arī uz “diplomātiskajās misijās un konsulārajos dienestos nodarbinātajām personām un šādu misiju vai dienestu darbinieku mājkalpotājiem” –, 16. panta 2. punktā apdrošinātajai personai, kas ir tās “dalībvalsts [pilsone], kura ir akreditētāja vai nosūtītāja valsts”, tiek dotas tiesības izvēlēties, lai uz viņu attiecina “šīs valsts” tiesību aktus ( 35 ). Manuprāt, 16. panta 1. un 2. punkts ir jālasa kopsakarā, jo nešķiet, ka pašā 16. panta 1. punktā tiktu regulēts jautājums, uz kuru jau neattiecas 13. panta 2. punkta a) apakšpunktā nostiprinātais lex loci laboris princips ( 36 ). 16. pantā tādējādi norīkotajam diplomātiskajam vai konsulārajam darbiniekam ir piedāvāta izvēle starp nodarbinātības vietas vai izcelsmes vietas tiesību piemērošanu.

58. Un tomēr Regulas Nr. 1408/71 16. panta 2. punkta angļu valodas versijas formulējumā nav precizēts, vai šī tiesību norma attiecas tikai uz diplomātisko misiju un konsulāro dienestu ES iekšienē darbiniekiem vai tā attiecas arī uz darbiniekiem, kuri strādā Eiropas Savienībā ārvalstu diplomātiskajās misijās un konsulārajos dienestos ( 37 ). Taču, veicot lingvistisku salīdzinājumu, atklājas, ka Regulas Nr. 1408/71 16. panta 2. punkta dāņu, holandiešu un vācu valodas versijās ir izmantota nedaudz atšķirīga un precīzāka struktūra nekā daudzās citās valodu versijās, jo tajās ir vienīgi atsauce uz darbiniekiem, kas ir tās dalībvalsts pilsoņi, kura ir nosūtītāja valsts ( 38 ). Līdz ar to it īpaši no šīm valodu versijām skaidri izriet, ka 16. panta 2. punkts neattiecas uz situācijām, kurās nosūtītāja valsts ir ārvalsts, kā tas ir izskatāmajā lietā.

59. Tomēr, neņemot vērā šo lingvistisko aspektu, šķiet, ka Regulas Nr. 1408/71 struktūra un mērķis izslēdz gan nodarbinātības attiecības ar dalībvalstu vēstniecībām un konsulātiem, kuri atrodas trešajās valstīs, gan nodarbinātības attiecības ar ārvalstu vēstniecībām un konsulātiem, kas atrodas ES teritorijā.

60. Faktiski attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 struktūru 2. pantā, kā tika minēts iepriekš, ir atsauce uz “vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akt[iem]”, nevis trešās valsts tiesību aktiem.

61. Turklāt, ja tiktu uzskatīts, ka Regula (vai tās īpašie noteikumi) ir piemērojama attiecībā uz šādām situācijām, nebūtu jēgas Regulas Nr. 1408/71 6.–9. pantam, kuros ir paredzēti noteikumi par attiecībām starp šo regulu un noteiktām starptautiskajām konvencijām ( 39 ).

62. Savukārt Regulā Nr. 1408/71 izvirzītais centrālais mērķis ir koordinēt dalībvalstu tiesību aktus sociālā nodrošinājuma jomā ES iekšējā kontekstā. Tas izriet no vairākiem Regulas preambulas apsvērumiem ( 40 ). Man būtu jāpiebilst, ka Tiesa pastāvīgi ir atzinusi, ka “Regulas Nr. 1408/71 noteikumi, kas nosaka piemērojamos tiesību aktus, veido kolīziju normu sistēmu, kura tās noslēgtā rakstura dēļ liedz valsts likumdevējiem tiesības noteikt valsts tiesību aktu piemērošanas apjomu un nosacījumus attiecībā uz personām, kas tiem pakļautas, un teritoriju, uz kuru šie valsts tiesību aktu noteikumi attiecas” (mans izcēlums) ( 41 ). Būtu neloģiski interpretēt šo judikatūru tā, it kā tā attiektos arī uz trešo valstu, attiecībā uz kurām Eiropas Savienībai nav pilnvaru, likumdošanas iestādēm. To turklāt apstiprina fakts, ka valstis, kuras nav [ES] dalībvalstis, ar Regulu Nr. 1408/71 izveidotajā tiesību aktu sociālā nodrošinājuma jomā koordinācijas sistēmā tiek iekļautas tikai gadījumos, kad to ir īpaši atļāvis ES likumdevējs ( 42 ).

63. Šķiet, ka spriedums lietā Aldewereld apstiprina viedokli, ka Regulas Nr. 1408/71 16. panta mērķis ir atrisināt problēmu Eiropas Savienības iekšienē. Faktiski, ja nebūtu pieejama izvēles iespēja saskaņā ar 16. pantu, dalībvalstij būtu grūti izvairīties no grūtībām pieņemt darbā pašai savus pilsoņus tās dalībvalsts, kurā viņi ir nodarbināti, tiesību aktu piemērošanas dēļ gadījumā, kad izcelsmes dalībvalsts tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā viņiem ir labvēlīgāki ( 43 ). Turpretim šķiet, ka šis nav gluži tas pats mērķis kā tas, kurš ir ticis izvirzīts VKKS 48. pantā ( 44 ).

64. No šī skatpunkta ar Regulu Nr. 1408/71 izveidotās sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinācijas jomas automātisku attiecināšanu uz ārvalstu vēstniecībās un konsulātos strādājošu personu (vai pat tikai šajā ziņā izvirzītu prezumpciju) būtu grūti saskaņot ar VKDS 33. panta 1. punktā un VKKS 48. panta 1. punktā noteiktajiem atbrīvojumiem.

65. Līdz ar to Regulas Nr. 1408/71 16. pants neizmaina manu pamatuzskatu, ka uz L. F. Evans viņas nodarbinātības ASV konsulātā laikā neattiecās dalībvalsts tiesību akti un ka līdz ar to Regula nebija piemērojama. Tas, ka L. F. Evans apgalvo, ka esot cietusi no prettiesiskas diskriminācijas pilsonības dēļ, pats par sevi nevar izraisīt regulas piemērošanas jomas attiecināšanu uz šo gadījumu.

66. Visbeidzot, kā pareizi uzsver Komisija, tam, ka L. F. Evans bija apdrošināta saskaņā ar kolektīvu veselības apdrošināšanas līgumu, ko ASV konsulāts bija noslēdzis ar Nīderlandes apdrošināšanas kompāniju, nav nozīmes, jo uz darba koplīgumiem Regulas Nr. 1408/71 (skat. tās 1. panta j) punktu) piemērošanas joma neattiecas nekādā gadījumā ( 45 ).

67. Pamatojoties uz minēto, es iesaku Tiesai uz pirmo jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 1408/71 2. un 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šī regula nevienā darba attiecību stadijā neattiecas uz dalībvalsts pilsoni, kas citā dalībvalstī strādā kā valsts, kura nav [ES] dalībvalsts, konsulāta administratīvā vai tehniskā personāla loceklis, ja saskaņā ar uzņēmējas dalībvalsts tiesību aktiem, kas ir pieņemti atbilstoši Vīnes Konvencijas par konsulārajiem sakariem 71. panta 2. punktam, šī persona ir izslēgta no uzņēmējas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas.

D – Otrais jautājums: jautājums par diskrimināciju

68. Otrais jautājums ir ticis uzdots pakārtoti. Es uz to atbildēšu īsi – gadījumam, ja Tiesa nepiekristu manam viedoklim, ka Regula Nr. 1408/71 uz iesniedzējtiesas izskatāmo situāciju neattiecas.

69. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai var tikt pamatoti uzskatīts, ka L. F. Evans viņas privileģētā statusa un 1999. gada 5. decembra paziņojuma dēļ izskatāmajā lietā nav cietusi no diskriminācijas pilsonības dēļ ( 46 ).

70. Ja tiktu secināts, ka uz L. F. Evans viņas nodarbinātības ASV konsulātā laikā attiecās dalībvalsts tiesību akti, tad to pašu iemeslu dēļ ir jābūt piemērojamam arī LESD 45. pantā, Regulas Nr. 1612/68 7. pantā un Regulas Nr. 1408/71 3. pantā noteiktajam nediskriminācijas principam.

71. Tomēr saskaņā ar šajās tiesību normās nostiprināto nediskriminācijas principu tiek prasīts ne tikai, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi, bet arī, lai atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi. Šāda attieksme varētu tikt attaisnota tikai tad, ja tā būtu pamatota ar objektīviem apsvērumiem, kas nav atkarīgi no attiecīgo personu pilsonības un ir samērīgi ar leģitīmi izvirzīto mērķi ( 47 ).

72. Izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa būtībā lūdz sniegt norādījumus jautājumā, vai L. F. Evans īpašais statuss ir pietiekami atšķirīgs, lai viņu nošķirtu no tādas personas, kura strādā ārvalsts konsulātā un kura nav ne i) ES pilsonis, kas pēc 1987. gada 1. augusta pastāvīgi dzīvo Nīderlandē, ne arī ii) Nīderlandes pilsonis (turpmāk tekstā – “abu pārējo veidu konsulārie darbinieki”).

73. Šajā ziņā Svb un Nīderlandes valdība apgalvo, ka L. F. Evans situācija nevar tikt pielīdzināta abu pārējo veidu konsulāro darbinieku situācijai. Alternatīvi šie lietas dalībnieki argumentē, ka 1976. gada noteikumos, 1989. gada noteikumos un 1998. gada noteikumos paredzētajās tiesību normās personas nav nošķirtas pēc viņu pilsonības un ka šīs normas katrā ziņā ir pamatotas ar starptautiskajām tiesībām.

74. Manuprāt, tā kā L. F. Evans situācija nav pielīdzināma abu pārējo veidu konsulāro darbinieku situācijai, izskatāmajā lietā nav diskriminācijas gadījums.

75. Saskaņā ar VKKS 71. panta 2. punktu L. F. Evans dalība Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā bija noteikta valsts tiesībās. Gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka paša šī faktora dēļ uz L. F. Evans situāciju neattiecas Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas joma, es gribētu uzsvērt, ka L. F. Evans situācija objektīvi bija faktiski un juridiski atšķirīga no abu pārējo veidu konsulāro darbinieku situācijām.

76. Faktiski L. F. Evans situācija ir juridiski atšķirīga, jo citādi nekā abu pārējo veidu konsulārie darbinieki, kuri ir obligāti apdrošināti un kuriem ir pienākums veikt iemaksas Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā, viņa sākotnēji bija atbrīvota no dalības šajā sistēmā un vēlāk atradās pozīcijā, kurā dalība šajā sistēmā bija atkarīga no viņas izvēles ( 48 ). L. F. Evans situācija ir faktiski atšķirīga tāpēc, ka viņa, pamatojoties uz šo juridisko atšķirību un viņas izdarīto izvēli, pēc 1980. gada 17. novembra turpināja neveikt iemaksas Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā. Darbinieks L. F. Evans situācijā tādējādi nevar pamatoti sagaidīt, ka uz viņu tiks attiecināts tāds pats sociālā nodrošinājuma režīms kā uz abu pārējo veidu konsulārajiem darbiniekiem.

77. Pamatojoties uz minēto, ja Tiesa atzītu, ka Regula Nr. 1408/71 šajā gadījumā ir piemērojama, es gribētu ieteikt neatzīt, ka izskatāmās lietas apstākļi ir saistīti ar nepamatotas diskriminācijas gadījumu.

78. No viedokļa, ko es paudu iepriekš 76. punktā, izriet, ka, ja otrā jautājuma b) daļa ir jāsaprot tādējādi, ka vaicāts tiek, vai, ņemot vērā 1999. gada 5. decembra paziņojumu, L. F. Evans ir cietusi no prettiesiskas diskriminācijas, mana atbilde būtu “nē”. Taču, ja ar otrā jautājuma b) daļu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu – gadījumā, ja Tiesa secinātu, ka L. F. Evans situācija ir pielīdzināma abu pārējo veidu konsulāro darbinieku situācijai, un atzītu, ka atšķirīga attieksme attiecībā uz viņu ir tikusi piemērota viņas pilsonības dēļ – izskaidrot, vai ar 1999. gada 5. decembra paziņojumu šāda prettiesiska situācija varētu tikt izlabota, mans viedoklis ir norādīts turpinājumā.

79. LESD, tostarp LESD 45. pantā, paredzētās pamatnormas par brīvu pārvietošanos ir primāro tiesību normas, kuras indivīdiem rada tiesības, kas valstu tiesām ir jāaizsargā ( 49 ). Šīs tiesību normas faktiski ir iekšējā tirgus stūrakmens. Šajā ziņā es gribētu atgādināt, ka dalībvalstis pat ir tikušas sauktas pie atbildības gadījumos, kad tās nav darījušas pietiekami daudz, lai nodrošinātu brīvu pārvietošanos ( 50 ). Zināmos apstākļos pat privātpersonas nevar izvairīties no LESD 45. pantā noteiktā diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma ievērošanas ( 51 ).

80. LESD 45. pantā atspoguļotais jēdziens “diskriminācija” turklāt ir objektīvs jēdziens. Kā ir norādījusi Tiesa, darba ņēmēju brīva pārvietošanās Eiropas Savienībā nozīmē to, ka tiek novērsta jebkāda dalībvalstu darbinieku diskriminācija pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba nosacījumiem ( 52 ).

81. Tāpēc, manuprāt, subjektīviem apstākļiem šajā gadījumā nav lielas nozīmes. Citiem vārdiem sakot, tas, vai persona ir piekritusi tikt diskriminēta, nevar padarīt diskrimināciju par notikušu vai nenotikušu. Līdz ar to es neesmu gatavs pieņemt, ka L. F. Evans, pamatojoties uz 1999. gada 5. decembra paziņojumu, venire contra factum proprium principa dēļ varētu tikt liegts apgalvot, ka viņa ir tikusi diskriminēta.

82. Aizstāvēt pretējo viedokli nozīmētu iedrošināt dalībvalstis izdarīt spiedienu uz privātpersonām pieņemt netaisnīgu situāciju un, kā tiesas sēdē argumentēja L. F. Evans, atturēt viņas izmantot tiesības, ko viņām tieši piešķir Līgumā ietvertās tiesību normas par brīvu pārvietošanos ( 53 ). Līdz ar to, ja Tiesa secinātu, ka Regula Nr. 1408/71 ir piemērojama, un atzītu ka ar attiecīgajām Nīderlandes tiesību normām ir ticis pārkāpts nediskriminācijas pilsonības dēļ princips, es apšaubu, ka 1999. gada 5. decembra paziņojums varētu L. F. Evans liegt aizstāvēt ar LESD 45. pantu viņai tieši piešķirtās tiesības netikt diskriminētai.

IV – Secinājumi

83. Ņemot vērā iepriekš minēto, es iesaku Tiesai uz Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, 2. un 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šī regula nevienā darba attiecību stadijā neattiecas uz dalībvalsts pilsoni, kas citā dalībvalstī strādā kā valsts, kura nav [ES] dalībvalsts, konsulāta administratīvā vai tehniskā personāla loceklis, ja saskaņā ar uzņēmējas dalībvalsts tiesību aktiem, kas ir pieņemti atbilstoši 1963. gada 24. aprīļa Vīnes Konvencijas par konsulārajiem sakariem 71. panta 2. punktam, šī persona ir izslēgta no uzņēmējas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Vīnes Konvencija par konsulārajiem sakariem, noslēgta Vīnē 1963. gada 24. aprīlī (United Nations – Treaty Series, 596. sēj., 261. lpp.).

( 3 ) Jēdziens “nosūtītāja valsts” šajos secinājumos tiek apzīmēts arī kā “izcelsmes valsts”.

( 4 ) Jēdziens “uzņemošā valsts” šajos secinājumos tiek apzīmēts arī kā “uzņēmēja valsts” vai “dzīvesvietas valsts”.

( 5 ) United Nations – Treaty Series, 1413. sēj., A‑8638.

( 6 ) Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.) ar tajā izdarītajiem grozījumiem.

( 7 ) Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp.), ar tajā izdarītajiem grozījumiem..

( 8 ) No 1975. gada 25. novembra līdz 1985. gada 1. aprīlim šī iespēja bija paredzēta AOW 6. panta 3. punktā un no 1985. gada 1. aprīļa līdz 1998. gada 1. jūlijam – tā 6. panta 2. punktā. Sākot no 1998. gada 1. jūlija šī iespēja atkal bija atļauta atbilstoši AOW 6. panta 3. punktam.

( 9 ) Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen van 19 oktober 1976 (Staatsblad 1976, 557), kurā grozījumi izdarīti ar Karaļa 1982. gada 7. jūlija dekrētu (Staatsblad 1982, 457) un Karaļa 1984. gada 20. augusta dekrētu (Staatsblad 1984, 398).

( 10 ) Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen van 3 mei 1989 (Staatsblad 1989, 164).

( 11 ) Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen van 24 december 1998 (Staatsblad 1998, 746).

( 12 ) C‑214/94, EU:C:1996:174.

( 13 ) No kura es līdzīgi kā Nīderlandes valdība secinu, ka viņa bija “konsulār[ā] darbinie[ce]” atbilstoši VKKS 1. panta e) punktā ietvertajai definīcijai.

( 14 ) Vīnes konvencija par diplomātiskajiem sakariem, kas noslēgta Vīnē 1961. gada 18. aprīlī (United Nations – Treaty Series, 500. sēj., 95. lpp.). Attiecībā uz ārvalsts vēstniecības imunitāti pret tiesvedību skat. spriedumu Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491).

( 15 ) Spriedums Komisija/Beļģija (C‑437/04, EU:C:2007:178, 33. punkts).

( 16 ) Spriedums Komisija/Hosman‑Chevalier (C‑424/05 P, EU:C:2007:367, 39. punkts) (izcēlums mans). Skat. arī spriedumu Salvador García/Komisija (C‑7/06 P, EU:C:2007:724, 51. punkts), spriedumu Herrero Romeu/Komisija (C‑8/06 P, EU:C:2007:725, 45. punkts), spriedumu SalazarBrier/Komisija (C‑9/06 P, EU:C:2007:726, 49. punkts) un spriedumu De Bustamante Tello/Padome (C‑10/06 P, EU:C:2007:727, 41. punkts).

( 17 ) Skat. United States Diplomatic and Consular Staff in Tehran (United States v. Iran), Provisional Measures, Order of 15 December 1979 [Savienoto valstu diplomātiskais un konsulārais personāls Teherānā (Savienotās valstis pret Irānu), pagaidu pasākumi, 1979. gada 15. decembra rīkojums], I.C.J. Reports 1979, 7. lpp., 40. punkts.

( 18 ) Skat. spriedumu United States Diplomatic and Consular Staff in Tehran, I.C.J. Reports 1980, 3. lpp., 45. punkts.

( 19 ) Lai informācija būtu pilnīga, būtu jāuzsver, ka Nīderlandes valdība noliedz ne tikai, ka attiecībā uz L. F. Evans būtu piemērojamas Nīderlandes tiesības, bet arī, ka viņa būtu kvalificējama kā “darbinie[ce]” Regulas Nr. 1408/71 2. panta izpratnē, jo, kā norāda šī valdība, viņa neatbilst šīs regulas 1. panta a) punktā ietvertajai definīcijai tā iemesla dēļ, ka viņa nav ne brīvprātīgi, ne obligāti apdrošināta, kā ir prasīts šajā definīcijā. Šis otrais jautājums ir tieši saistīts ar pirmo, tāpēc es neturpināšu to atsevišķi izskatīt.

( 20 ) Secinājumos šajā lietā ar “ārvalstīm” es domāju trešās valstis.

( 21 ) Spriedums Gómez Rivero (C‑211/97, EU:C:1999:275) attiecās uz tāda Spānijas pilsoņa dzīvesbiedri, kurš strādāja Spānijas ģenerālkonsulātā Hannoverē (Vācija) un nevis valsts, kura nav [ES] dalībvalsts, konsulātā.

( 22 ) EU:C:1996:174.

( 23 ) Skat. inter alia spriedumu Aldewereld (C‑60/93, EU:C:1994:271) un spriedumu Salemink (C‑347/10, EU:C:2012:17).

( 24 ) Saskaņā ar starptautiskajām tiesībām nevar tikt uzskatīts, ka ārvalsts pārstāvniecības ēkas ir pārstāvētās valsts teritorijas daļa; skat. ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumus lietā Boukhalfa (EU:C:1995:381, 26. punkts un tajā citētās iestādes). Skat. arī Denza, E. Diplomatic Law. Commentary on the Vienna Convention on Diplomatic Relations, Oxford University Press, Ņujorka, 2008 (3. izd.), 136.–137. lpp., un Crawford, J. Brownlie’s Principles of Public International Law, Oxford University Press, Oksforda, 2012 (8. izd.), 397. lpp.

( 25 ) Skat. ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumus lietā Salemink (EU:C:2011:562, 39. punkts, kā arī šo pašu secinājumu 2. un 38.–42. punkts).

( 26 ) Skat. spriedumu Echternach and Moritz (389/87 un 390/87, EU:C:1989:130, 11. un 12. punkts) un spriedumu Schmid (C‑310/91, EU:C:1993:221, 20. punkts). Skat. arī spriedumu Gardella (C‑233/12, EU:C:2013:449, 25. un 26. punkts).

( 27 ) Tas nav tāpat, kā sniegt konsulārajiem darbiniekiem iespēju izvēlēties izmantot uzņemošās valsts sociālā nodrošinājuma sistēmu, kas ir iespējams, ja šī valsts to atļauj – skat. VKKS 48. panta 4. punktu.

( 28 ) Saistībā ar pretēju viedokli skat. spriedumu Boukhalfa (EU:C:1996:174, 16. punkts), kurā Tiesa uzsvēra, ka I. Boukhalfa piedalās Vācijas sociālā nodrošinājuma sistēmā un viņai ir ierobežots pienākums maksāt ienākuma nodokli Vācijā. Ģenerāladvokāts F. Ležē savos secinājumos šajā lietā (EU:C:1995:381, 5. punkts) turklāt uzsvēra, ka I. Boukhalfa bija veikusi iemaksas šajā sistēmā.

( 29 ) Skat. spriedumu Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293, 45. punkts) un spriedumu Air Transport Association of America u.c. (C‑366/10, EU:C:2011:864, 101. punkts).

( 30 ) Skat. spriedumu Poulsen un Diva Navigation (C‑286/90, EU:C:1992:453, 9. punkts).

( 31 ) Skat. spriedumu Salemink (EU:C:2012:17, 31. punkts) attiecībā uz tiesībām, kas attiecas uz kontinentālajam šelfam piemērojamo tiesisko režīmu.

( 32 ) Šī tiesību norma ir formulēta šādi: “1. [VKKS] noteikumi neietekmē citus starptautiskos līgumus, kuri ir spēkā starp valstīm, to līgumslēdzējām pusēm. 2. Nekas [VKKS] nekavē valstis noslēgt starptautiskus līgumus, kuri apstiprina, papildina, izplata vai paplašina tās noteikumus.”

( 33 ) Kaut gan saskaņā ar Pantu par konsulārajiem sakariem projektu [Draft Articles on Consular Relations] 73. panta mērķis “ir precizēt, ka [VKKS] neietekmē starptautiskas konvencijas vai citus nolīgumus starp līgumslēdzējām pusēm attiecībā uz konsulārajiem sakariem un imunitātēm” (izcēlums mans) (Yearbook of the International Law Commission, 1961, II sēj., 128. lpp., par 71. panta projektu).

( 34 ) Šajā ziņā es gribētu vērst uzmanību uz to, ka pašai Eiropas Savienībai nav sveši imunitātes un privilēģiju jēdzieni, jo ar tām saistītas tiesību normas ir noteiktas ES primārajās tiesībās un it īpaši Protokola (Nr. 7) par privilēģijām un imunitāti Eiropas Savienībā 16. un 17. pantā.

( 35 ) Attiecībā uz šo tiesību normu skat. spriedumu Gómez Rivero (EU:C:1999:275, 22. un 23. punkts).

( 36 ) Liela nozīme ir tikusi piešķirta jautājumam – kas rodas atšķirību starp dažādajām valodu versijām dēļ –, vai uz L. F. Evans, “konsulār[o] darbinie[ci]” VKKS 1. panta e) punkta izpratnē, attiecas Regulas Nr. 1408/71 16. panta piemērojamība personām. Tomēr es tāpat kā Komisija gribētu uzsvērt, ka Regulā Nr. 1408/71 nav ietverts acīmredzams juridisks pamats, lai šīs regulas 16. pantam piemērotu VKKS definīcijas. Taču vēl svarīgāk ir tas, ka jautājums, vai uz L. F. Evans attiecas 16. panta piemērojamība personām, manuprāt, nav noteicošs. Tāpēc šo jautājumu nav jāturpina analizēt.

( 37 ) Angļu valodā jēdziens “accrediting State” var tikt saprasts ar nozīmi “nosūtītāja valsts” (kaut gan šāda interpretācija nozīmētu, ka Regulas Nr. 1408/71 16. panta 2. punktā ir ietverta tautoloģija). Šāda interpretācija saskanētu ar citu valodu – tādu, kā franču valoda, kurā ir izmantots formulējums “l’État membre accréditant”, nevis “l’État membre accréditaire” – versijām (skat. turklāt nākamajā zemsvītras piezīmē un saistībā ar to minētos paskaidrojumus).

( 38 ) DA: “De i stk. 1 nævnte arbejdstagere, der er statsborgere i den medlemsstat, som den pågældende mission eller det pågældende konsulat repræsenterer [..]”; DE: “Die in Absatz 1 bezeichneten Arbeitnehmer, die Staatsangehörige des entsendenden Mitgliedstaats sind [..]”; NL: “Niettemin mogen de in lid 1 bedoelde werknemers die onderdaan zijn van de Lid‑Staat welke zendstaat is [..]”. Turklāt, kā tika norādīts iepriekšējā zemsvītras piezīmē, Regulas 16. panta 2. punktā ir atsauce uz “l’État membre accréditant” un “l’État membre d’envoi”, taču nekur nav minēta ārvalsts.

( 39 ) Konkrēti Regulas Nr. 1408/71 6. panta b) punktā ir paredzēts: “Ievērojot 7. un 8. pantu, kā arī 46. panta 4. punktu, ar šo regulu attiecībā uz personām un jautājumiem, uz kuriem tā attiecas, tiek aizstāti jebkāda veida sociālā nodrošinājuma konvenciju noteikumi, kas saista [..] vismaz divas dalībvalstis un vienu vai vairākas trešās valstis, ja attiecīgo lietu nokārtošanā nav iesaistīta neviena še pieminētās trešās valsts institūcija.” (Izcēlums mans) Tādējādi šajā tiesību normā ir tieši nošķirtas dalībvalstis un ārvalstis.

( 40 ) Skat. it īpaši Regulas Nr. 1408/71 preambulas otro un piekto līdz astoto apsvērumu.

( 41 ) Skat. inter alia spriedumu van Delft u.c. (C‑345/09, EU:C:2010:610, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 42 ) Šajā ziņā skat. spriedumu Xhymshiti (C‑247/09, EU:C:2010:698, 31.–36. punkts), spriedumu Apvienotā Karaliste/Padome (C‑431/11, EU:C:2013:589, 47. punkts) un spriedumu Apvienotā Karaliste/Padome (C‑656/11, EU:C:2014:97, 57.–59. un 63. punkts).

( 43 ) Skat. spriedumu Aldewereld (EU:C:1994:271, 19. punkts).

( 44 ) Atbilstoši Pantu par konsulārajiem sakariem projektam “[VKKS 48. pantā] paredzētais atbrīvojums no sociālā nodrošinājuma noteikumiem ir pamatots praktisku apsvērumu dēļ. Ja ikreiz, kad konsulāta darbinieks savas karjeras laikā tiek norīkots konsulātos dažādās valstīs, uz viņu vairs neattiektos nosūtītājas valsts tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā (veselības apdrošināšana, vecuma pensijas apdrošināšana, invaliditātes apdrošināšana u.c.) un ja šādā gadījumā no viņa tiktu sagaidīts, lai viņš atbilstu tiesību aktu normām, kas atšķiras no nosūtītājas valsts tiesību aktu normām, attiecīgajai amatpersonai vai darbiniekam rastos ievērojamas grūtības. Tādējādi visu valstu interesēs ir piešķirt šajā pantā precizēto atbrīvojumu, lai attiecībā uz konsulāta darbiniekiem varētu turpināt piemērot to valsts tiesību aktus sociālā nodrošinājuma jomā, nepārtraucot kontinuitāti” (izcēlums mans) (Yearbook of the International Law Commission, 1961, II sēj., 119. un 120. lpp.).

( 45 ) Šajā ziņā skat. arī spriedumu Salemink (EU:C:2012:17, 44. punkts).

( 46 ) Es gribētu piebilst, ka diskriminācija, no kuras, kā apgalvo L. F. Evans, viņa esot cietusi, ir paradoksālais rezultāts, kas izriet no valsts tiesību normas, kas – vismaz saskaņā ar 1976. gada noteikumiem – sākotnēji šķietami bija saistīta ar apgrieztās diskriminācijas situāciju attiecībā pret Nīderlandes pilsoņiem, kuriem vispārīgi bija (un joprojām ir) liegts iegūt privileģēto statusu.

( 47 ) Skat. inter alia spriedumu Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, 31. punkts) un spriedumu Huber (C‑524/06, EU:C:2008:724, 75. punkts).

( 48 ) Attiecībā uz apdrošināto personu iespēju izvēlēties viņām piemērojamos tiesību aktus salīdzinājumam skat. spriedumu Aldewereld (EU:C:1994:271, 18. punkts), kurā Tiesa ir atzinusi, ka vienīgā tiesību norma Regulas Nr. 1408/71 II sadaļā, kurā darbiniekam ir paredzēta iespēja izdarīt izvēli, ir 16. pants. Par šo jautājumu, skat. turklāt manus secinājumus lietā I (C‑255/13, EU:C:2014:178, 59.–61. punkts).

( 49 ) Šajā ziņā skat. spriedumu Brasserie du pêcheur un Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 54. punkts).

( 50 ) Skat. inter alia spriedumu Komisija/Francija (C‑265/95, EU:C:1997:595, 30.–32. punkts) un spriedumu Schmidberger (C‑112/00, EU:C:2003:333, 58. punkts).

( 51 ) Skat. spriedumu Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, 36. punkts) un spriedumu Raccanelli (C‑94/07, EU:C:2008:425, 45. un 46. punkts).

( 52 ) Skat. spriedumu Angonese (EU:C:2000:296, 29. punkts) un spriedumu Raccanelli (EU:C:2008:425, 41. punkts).

( 53 ) Šajā ziņā, lai gan attiecībā uz pavisam citu jautājumu, skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus apvienotajās lietās Bero un Bouzalmate (C‑473/13 un C‑514/13, EU:C:2014:295) un Pham (C‑474/13, EU:C:2014:336, 190. un 201. punkts).