ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA‑HARABO KOLOMERA [Dámaso RUIZ‑JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 12. septembrī ( )

Lieta C‑303/05

Advocaten voor de Wereld VZW

pret

Leden van de Ministerraad

(Arbitragehof (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Eiropas Savienība – Trešais pīlārs – Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm – Juridiskais pamats – 2. panta 2. punkts – Abpusējās sodāmības noteikuma atcelšana – Vienlīdzības un tiesiskuma principi kriminālprocesā

I – Ievads

1. Les connaissances sur les règles les plus sûres que l’on puisse tenir dans les jugements criminels intéressent le genre humain plus qu’aucune chose qu’il y ait au monde ( ). [“Zināšanas par visnoteiktākajiem likumiem, kas ir jāievēro krimināltiesu spriedumos, cilvēcei ir interesantākas par jebkuru citu lietu uz pasaules.”]

2. Beļģijas Arbitragehof vai Cour d’arbitrage (Konstitucionālā tiesa) saskaņā ar LES 35. pantu ( ) ir lūgusi Tiesai lemt par Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm [turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”] spēkā esamību ( ).

3. Tā jautā, vai Pamatlēmums atbilst Līgumam par Eiropas Savienību gan procesuāli, gan pēc būtības. Procesuālo noteikumu gadījumā, kuru pamatā ir LES 34. panta 2. punkta b) apakšpunkts, tā apšauba juridisko pamatu, uz kuru Padome balstījās, un vaicā par izraudzītā instrumenta piemērotību.

4. Šis jautājums liks Tiesai pārbaudīt Savienības trešā pīlāra tiesību avotu sistēmu, analizējot pamatlēmumu, kas ir vienādi ar Kopienas pīlāra direktīvām, būtību. Tiesas spriedums lietā Pupino ( ) ir piemērots sākuma punkts šai analīzei.

5. Pēc būtības raugoties, tā apšauba vienu no, iespējams, pašām būtiskākajām novitātēm, kas pastāv šajā palīdzības metodē starp dalībvalstīm par personu apcietināšanu un nodošanu: apgalvojumu, ka noteiktos gadījumos ir aizliegts izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz to, ka nodarījumiem, uz kuriem tas balstās, jātiek kvalificētiem kā pārkāpumiem arī izpildes dalībvalstī. Arbitragehof vēlas noskaidrot, vai šāda novitāte ir saderīga ar vienlīdzības un tiesiskuma principiem kriminālprocesā un vai tā līdz ar to ir saderīga ar LES 6. panta 2. punktu.

6. Lai atbildētu uz šo jautājumu, būs detalizēti jāpārbauda pamattiesību loma tādā delikātā jomā kā policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās pēc Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ( ) proklamēšanas.

7. Šis uzdevums nav vienkāršs, jo dažās dalībvalstīs Pamatlēmuma transponēšana nav notikusi, pamatojoties uz to, ka tas pārkāpj cilvēktiesības. Polijā Trybunał Constytucyjny (Konstitucionālā tiesa), kuras kompetencē ietilpst pārbaudīt likumu atbilstību Konstitūcijai, 2005. gada 27. aprīļa spriedumā ( ) nosprieda, ka Kriminālprocesa kodeksa 607.t panta 1. punkts nav saderīgs ar Konstitūcijas 55. panta 1. punktu ( ), jo tas, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, atļāva izdot Polijas pilsoni citas dalībvalsts iestādēm. Tikai trīs mēnešus vēlāk līdzīgu iemeslu dēļ ( ) Vācijas Bundesverfassungsgericht (Federālā Konstitucionālā tiesa) pasludināja līdzīgu spriedumu ( ) attiecībā uz Pamatlēmuma īstenošanas likumu ( ). Kipras Augstākā tiesa sekoja tam pašam piemēram ( ), jo Kipras Konstitūcijas 11. pants neparedz apcietināšanu, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi. Turpretim Čehijas Ústavnísoud (Konstitucionālā tiesa) 2006. gada 3. maija spriedumā ( ) noraidīja vairāku parlamenta senatoru un deputātu konstitucionālo sūdzību par likuma, ar kuru īsteno Pamatlēmumu, atzīšanu par antikonstitucionālu, kas, kā viņi apgalvoja, pārkāpa Konstitūciju, pamatojoties uz to, ka tas atļāva Čehijas pilsoņu izdošanu un atcēla noteikumos par abpusējo sodāmību ietverto aizsardzību.

8. Tāpēc pastāv tālejošas debates par iespējamām pretrunām starp dalībvalstu konstitūcijām un Eiropas Savienības tiesībām, kurās Tiesai ir jāpiedalās, izmantojot tai uzticēto lomu, lai interpretētu Kopienu tiesību sistēmas pamatā esošās vērtības un principus saskaņā ar kritērijiem, kas ir līdzīgi tiem, kurus izmanto valsts tiesību sistēmās ( ).

II – Tiesību akti

A – Līgums par Eiropas Savienību

9. Savienības, kas ir jauna pakāpe integrācijas procesā, lai radītu vēl ciešākas saiknes starp Eiropas tautām, pamatā ir Eiropas Kopienas, ko papildina Līgumā par Eiropas Savienību noteiktā politika un sadarbības formas (LES 1. pants). Tā ir dibināta, ievērojot tādas eiropiešiem kopīgas vērtības kā brīvība, demokrātija, tiesiskuma princips un cilvēktiesību un pamatbrīvību ievērošana (LES 6. panta 1. punkts).

10. It īpaši saskaņā ar 1950. gada 4. novembra Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju (turpmāk tekstā – “Romas konvencija”), tā kā šīs tiesības izriet no dalībvalstīm kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām, šīs tiesības ir Kopienu tiesību vispārīgie principi, kuru aizsardzība Eiropas Kopienu dibināšanas līgumu un Līguma par Eiropas Savienību ietvaros ir Tiesas uzdevums (LES 6. panta 2. punkts saistībā ar LES 46. panta d) punktu).

11. Savienības mērķi cita starpā ir Savienības kā brīvības, drošības un tiesiskuma telpas uzturēšana un attīstība, kurā personu pārvietošanās brīvību nodrošina, pieņemot noziegumu novēršanas un apkarošanas pasākumus (LES 2. panta 1. punkta ceturtais ievilkums) tā sauktā trešā pīlāra ietvaros, kas attiecas uz policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās (LES VI sadaļa).

12. Šis trešais pīlārs ir paredzēts, lai pilsoņiem piešķirtu augstu drošības līmeni, izstrādājot politiku noziegumu novēršanai un apkarošanai, paplašinot sadarbību starp tiesu iestādēm un tuvinot, kad iespējams, valsts krimināltiesību normas (LES 31. un 32. pants).

13. Darbība tieslietu nozarē aptver, piemēram, a) savstarpējās palīdzības palielināšanu lietu izskatīšanā un nolēmumu izpildē, b) izdošanas vienkāršošanu, c) dalībvalstīs piemērojamo tiesību normu saderības nodrošināšanu, d) jurisdikcijas konfliktu novēršanu, e) pakāpenisku minimālo standartu noteikšanu attiecībā uz noziedzīgu darbību elementiem un sodiem organizētās noziedzības, terorisma un narkotiku nelegālas tirdzniecības jomās (LES 31. panta 1. punkts).

14. Tāpēc Padome vienprātīgi var pieņemt (LES 34. panta 2. punkta a)–c) apakšpunkts):

1) kopējas nostājas, kurās definē Savienības attieksmi konkrētā jautājumā;

2) pamatlēmumus dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanai. Tāpat kā pirmā pīlāra direktīvas pamatlēmumi ir saistoši dalībvalstīm attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauj šo valstu iestādēm izvēlēties to īstenošanas formu un metodes, lai gan, turpretim, tiem nav tiešas iedarbības;

3) lēmumus jebkādos citos nolūkos, kas atbilst trešā pīlāra mērķiem, izņemot dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu, kuriem nav tiešas iedarbības.

15. Turklāt Padome var noslēgt konvencijas, kuras iesaka pieņemt dalībvalstīm un kas stāsies spēkā, tiklīdz konvencijas ir ratificējusi puse dalībvalstu (LES 34. panta 2. punkta d) apakšpunkts).

B – Pamatlēmums 2002/584

16. Saskaņā ar LES 31. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu un LES 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu Pamatlēmumā noteikts mērķis atcelt Savienībā formālo izdošanas procedūru ( ), aizstājot to ar vienkāršotu notiesātās vai aizdomās turētās personas tiesisko nodošanu, lai izpildītu tiesas spriedumu vai veiktu kriminālvajāšanu (pirmais un piektais apsvērums). Saskaņā ar šo plānu Pamatlēmums attiecībās starp dalībvalstīm aizstāj iepriekšējās un turpmākās starptautiskās konvencijas (31. panta 1. punkts) ( ), kas tomēr turpina tikt piemērotas gadījumos, kad to mērķi pārsniedz Pamatlēmuma mērķus vai arī palīdz vienkāršot vai atvieglot Eiropas apcietināšanas ordera izpildi (31. panta 2. punkts).

17. Līdz ar to ir atcelta dalībvalstu sadarbības sistēma, nodibinot tiesas nolēmumu brīvu apriti, kas balstīta uz savstarpēju uzticēšanos un atzīšanu (piektais, sestais un desmitais apsvērums un 1. panta 2. punkts).

18. Eiropas Savienības Padome pieņēma Pamatlēmumu saskaņā ar subsidiaritātes un samērīguma principu, vēloties ievērot pamattiesības un pildīt LES 6. pantu (septītais un divpadsmitais apsvērums, un 1. panta 3. punkts), un šajā sakarā personas nodošana ir jānoraida ( ), ja objektīvi iemesli dod pamatu uzskatīt, ka apcietināšanas orderis ir izdots, lai vajātu, sodītu vai apsūdzētu personu, pamatojoties uz viņa dzimumu, rasi, reliģiju, etnisko izcelsmi, pilsonību, valodu, politisko pārliecību vai seksuālo orientāciju, kā arī tad, ja ir liela varbūtība, ka šī persona tiks pakļauta nāves sodam, spīdzināšanai vai arī, ja pret viņu izturēsies citādi necilvēcīgā un pazemojošā veidā. Turklāt Pamatlēmums aicina valstis ņemt vērā to konstitucionālos noteikumus par tiesībām uz atbilstošu procesu ( ) un tiesībām uz apvienošanos, preses un vārda brīvību (divpadsmitais un trīspadsmitais apsvērums). Tāpat arī tajā ir paredzēts pienākums aizsargāt tos personas datus, kas apstrādāti, īstenojot Pamatlēmumu (četrpadsmitais apsvērums).

19. Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli (1. panta 1. punkts).

20. Apcietināšanas orderis ir pilnībā juridisks dokuments. Tas ir tiesu iestāžu sadarbības mehānisms (1. pants un 3.–6. pants), neskarot jebkādu praktisku vai administratīvo palīdzību, kuras sniegšanu varētu lūgt izpildvara (devītais apsvērums un 7. pants).

21. Eiropas apcietināšanas orderi izdod, lai veiktu kriminālvajāšanu par nodarījumiem, kas saskaņā ar izsniegšanas valsts likumiem ir sodāmi ar brīvības atņemšanas sodu vai par kuriem var piemērot ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kura maksimālais ilgums ir vismaz 12 mēneši, kā arī, lai izpildītu šādus sodus vai ar brīvības atņemšanu saistītus drošības līdzekļus, kuru ilgums ir vismaz četri mēneši (2. panta 1. punkts). Valsts, kurai apcietinājuma orderis ir iesniegts, nodošanu var pakļaut nosacījumam, ka darbības ir jāuzskata par noziedzīgu nodarījumu arī tās valsts tiesību sistēmā (2. panta 4. punkts).

22. Saskaņā ar 2. panta 2. punktu uz 32 veidu nodarījumiem neattiecas tā sauktā “abpusējās sodāmības” prasība, ar nosacījumu, ka izsniegšanas dalībvalsts par šiem nodarījumiem piemēro brīvības atņemšanas sodu, kura maksimālais ilgums ir vismaz trīs gadi. Sarakstā ietverti šādi nodarījumi:

– dalība noziedzīgā organizācijā,

– terorisms,

– cilvēku tirdzniecība,

– bērnu seksuāla izmantošana un bērnu pornogrāfija,

– narkotisku un psihotropu vielu nelikumīga tirdzniecība,

– ieroču, munīcijas un sprāgstvielu nelikumīga tirdzniecība,

– korupcija,

– krāpšana, ieskaitot krāpšanu, kas apdraud Eiropas Kopienas finanšu intereses 1995. gada 26. jūlija Konvencijas nozīmē,

– noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana,

– naudas, tostarp euro, viltošana,

– augsto tehnoloģiju, it īpaši datornoziegumi,

– noziegumi pret vidi, tostarp apdraudētu dzīvnieku un augu sugu un šķirņu nelikumīga tirdzniecība,

– palīdzība nelikumīgi iebraukt un uzturēties,

– tīša slepkavība un smagu miesas bojājumu nodarīšana,

– cilvēku orgānu un audu nelikumīga tirdzniecība,

– nolaupīšana, nelikumīga brīvības atņemšana un ķīlnieku sagrābšana,

– rasisms un ksenofobija,

– organizēta vai bruņota laupīšana,

– kultūras preču, tostarp mākslas darbu un senlietu, nelikumīga tirdzniecība,

– krāpšana,

– rekets un izspiešana,

– rūpnieciskā īpašuma tiesību viltošana un pirātisms,

– administratīvu dokumentu viltošana un viltotu dokumentu tirdzniecība,

– maksāšanas līdzekļu viltošana,

– hormonu un citu augšanas veicinātāju nelikumīga tirdzniecība,

– radioaktīvu materiālu vai kodolmateriālu nelikumīga tirdzniecība,

– zagtu transportlīdzekļu tirdzniecība,

– izvarošana,

– tīša dedzināšana,

– noziegumi, kuri ir Starptautiskās Krimināltiesas jurisdikcijā,

– gaisa kuģu vai kuģu sagrābšana,

– sabotāža.

23. 3. pants nosaka trīs pamatus Eiropas apcietināšanas ordera obligātai neizpildīšanai, bet 4. pants – septiņus fakultatīvus neizpildīšanas pamatus. Šī pēdējā minētā grupa attiecas uz lietām, kurās kriminālvajātā persona ir pilsonis vai pastāvīgais iedzīvotājs valstī, kurai iesniegts orderis, un šī valsts apņemas izpildīt spriedumu vai drošības līdzekli saskaņā ar tās tiesību aktiem (4. panta 6. punkts). Līdzīgi 5. panta 3. punkts noteic, ka tajos pašos apstākļos kriminālvajāšanas nolūkos nodošanu var pakļaut nosacījumam, ka personu pēc tās nopratināšanas nogādā atpakaļ viņa dalībvalstī, lai tur izciestu viņam piemēroto brīvības atņemšanas sodu.

24. Procesos, kuri notiek steidzamības kārtā un ierobežotos laika termiņos (17. un 23. pants), pieprasītajai personai ir tiesības tikt nopratinātai (14. un 19. pants), tiesības saņemt jurista un tulka pakalpojumus (11. panta 2. punkts), kā arī tiesības uz apcietinātajai personai garantētajām tiesībām un, attiecīgos gadījumos, uz iepriekšēju atbrīvošanu saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību normām (12. pants).

25. Orderī jāietver informācija, kas vajadzīga tā izpildei, it īpaši par pieprasītās personas identitāti, nodarījuma veidu un kvalifikāciju (8. panta 1. punkts). Grūtības, kas varētu rasties procesa laikā, jārisina iesaistītajām tiesu iestādēm tieši sazinoties un, ja nepieciešams, iesaistoties atbalstošajām administratīvajām iestādēm (10. panta 5. punkts).

26. 2003. gada 31. decembrī beidzās termiņš Pamatlēmuma ieviešanai (34. panta 1. punkts).

III – Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

27. Advocaten voor de Wereld, bezpeļņas apvienība, cēla prasību Arbitragehof atcelt 2003. gada 19. decembra Wet betreffende het Europees aanhoudingsbevel (Likums par Eiropas apcietināšanas orderi) ( ), ar kuru Pamatlēmumu transponē valsts tiesībās, pamatojoties uz to, ka tas ir pretrunā Grondwet (Beļģijas konstitūcijas) 10. un 11. pantu saistībā ar 36. pantu, 167. panta 2. punktu un 168. pantu. Prasītājs apgalvo, ka Eiropas apcietināšanas orderis bija jāīsteno ar starptautisku konvenciju un ka Likuma 5. panta 5. punkts, kas valsts tiesībās transponē Pamatlēmuma 2. panta 2. punktu, pārkāpj vienlīdzības principu, kā arī kriminālprocesā prasīto tiesiskās drošības principu.

28. Ņemot vērā strīda būtību, Beļģijas Konstitucionālā tiesa nolēma ( ) pirms nolēmuma pieņemšanas lūgt Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:

“1) Vai Pamatlēmums 2002/584 [..] ir saderīgs ar LES 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu, saskaņā ar kuru pamatlēmumus pieņem tikai un vienīgi dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanai?

2) Vai Pamatlēmuma 2002/584 [..] 2. panta 2. punkts tiktāl, ciktāl tas neprasa veikt pārbaudi par abpusēju sodāmību attiecībā uz tajā uzskaitītajiem pārkāpumiem, ir saderīgs ar LES 6. panta 2. punktu un it īpaši ar tajā garantēto tiesiskuma principu kriminālprocesā, un vienlīdzības un nediskriminācijas principu?”

IV – Tiesvedība Tiesā

29. Arbitragehof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika saņemts 2005. gada 2. augustā. Advocaten voor de Wereld, Komisija, Eiropas Savienības Padome, kā arī Beļģijas, Čehijas, Spānijas, Somijas, Francijas, Apvienotās Karalistes, Latvijas, Lietuvas, Nīderlandes un Polijas valdības iesniedza rakstveida apsvērumus. 2006. gada 11. jūlija tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumus sniedza Advocaten voor de Wereld, Beļģijas, Čehijas, Spānijas, Francijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdību, kā arī Eiropas Savienības Padomes un Eiropas Kopienu Komisijas pārstāvji.

V – Prejudiciālo jautājumu analīze

A – Juridiskais pamats (pirmais jautājums)

30. Nav strīda par to, ka Pamatlēmums attiecas uz jautājumiem, kas ietilpst Eiropas Savienības trešajā pīlārā, ne arī par to, ka Padomei šajā jomā ir tiesības pieņemt tiesību normas ( ). Strīds ir par izmantotā tiesību akta veidu, jo pamata prāvā Pamatlēmuma piemērotība ir apstrīdēta divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tāpēc, ka tas netuvina iepriekš pieņemtos valsts tiesību aktus, jo Eiropas apcietināšanas orderis ir jauns instruments; otrkārt, tāpēc, ka Pamatlēmums nevar aizstāt iepriekšējos starptautiskos līgumus par izdošanu.

31. Šādi rezumējot strīdu, vispirms būtu piemēroti apspriest Eiropas apcietināšanas ordera būtību, lai noskaidrotu tā raksturu un secinātu, vai uz to iespējams attiecināt Pamatlēmuma noteikumus par tuvināšanu. Apstiprinošas atbildes gadījumā vajadzēs pārliecināties, vai saskaņā ar contrarius actus principu šāda dokumenta pieņemšana nedrīkstēja notikt, jo attiecīgo jautājumu iepriekš bija regulējušas starptautiskas vienošanās.

32. Tomēr pirms šo jautājumu izlemšanas man jāpiedāvā Čehijas valdības izvirzītās prasības atrisinājums par to, ka pirmais jautājums nav pieņemams.

1) Par pieņemamību

33. Čehijas valdība apgalvo, ka, lai izvērtētu jautājumu par to, vai pamatlēmums ir piemērots, lai regulētu Eiropas apcietināšanas orderi, Tiesai jāpārbauda primāro tiesību normas (LES 34. panta 2. punkta b) apakšpunkts), kuras tā “nevar kontrolēt”, un līdz ar to Tiesai šajā jautājumā nav jurisdikcijas. Šī pieeja ir pilnīgi nepareiza, it īpaši tāpēc, ka viens no šīs iestādes galvenajiem uzdevumiem, kas savā būtībā ir konstitucionāls, ir interpretēt Līgumus un nodrošināt to ievērošanu sekundārajos tiesību aktos ( ).

34. Visas Savienības varas ir saistītas un uz tām attiecas “Eiropas likumdevēja” pieņemtie tiesību akti, bet Tiesas uzdevums ir arī saglabāt šo varu integritāti un nodrošināt to efektivitāti, pasargājot tās no jebkādām citu Kopienu iestāžu nelikumībām. Arbitragehof nelūdz Tiesai neko neparastu, bet tikai lūdz Tiesu izmantot savas tiesības, lai noteiktu, vai Savienības likumdevēja norma ir saderīga ar Līguma normu ( ), un šāds vērtējums vispirms un obligāti prasa Tiesai interpretēt un noteikt apstrīdētās normas piemērošanas apjomu.

35. Tomēr Čehijas valdība nelokāmi uzskata, ka pirmais jautājums nav pieņemams, un uzsver, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nepārprotami norādīti iemesli Pamatlēmuma atzīšanai par spēkā neesošu. Tā paskaidro, ka attiecībā uz prasītājas pieteikumu par Beļģijas likuma, ar kuru Pamatlēmums par Eiropas apcietināšanas orderi transponēts Beļģijas tiesībās, atzīšanu par antikonstitucionālu, pamatojoties uz to, ka Pamatlēmums nav piemērots instruments valsts tiesību aktu tuvināšanai, prasītājai vajadzēja pamatot savu prasību ar attiecīgiem argumentiem, kurus iesniedzējtiesai vajadzēja norādīt lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.

36. Informācijai, kuru iesniedz valsts tiesas, ir jābūt tādai, lai šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā ieinteresētās personas varētu iesniegt apsvērumus, kas informētu Tiesu par faktiem, kas tai ļautu sniegt noderīgu atbildi ( ). Šajā lietā šī prasība ir ievērota, jo ir skaidrs, ka strīds būtībā ir par jautājumu, vai Pamatlēmums var ieviest Eiropas apcietināšanas orderi, tuvinot valsts tiesību aktus. Tā uzskata pārējie 12 lietas dalībnieki, kuri šajā tiesvedībā ir iesnieguši apsvērumus, un Čehijas valdība, kas, pārmetot Arbitragehof skaidrības trūkumu, tomēr nav saskatījusi nekādus šķēršļus, lai piedalītos šajā lietā ( ).

37. Atbrīvojot ceļu jautājuma izskatīšanai pēc būtības, es analizēšu šo jauno instrumentu dalībvalstu sadarbībai krimināllietās.

2) Eiropas apcietināšanas orderis un izdošana

38. Ir bijuši apgalvojumi par to, ka Eiropas apcietināšanas orderis ir izraidīšanas paveids. Doktrīna ir raksturojusi Pamatlēmumu kā mēģinājumu “atvieglot” izraidīšanu starp dalībvalstīm ( ) un kā mūsdienīgu izraidīšanas veidu ( ), kas ir sui generis ( ), kuram ir cits nosaukums ( ). Kopienas likumdevējs, balstoties uz LES 31. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ir veicinājis neskaidrības. Dažas valstu augstākās tiesas arī ir vairojušas neskaidrības, piemēram, Trybunał Constytucyjny atzina nodošanu saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi kā izraidīšanas veidu ( ), lai gan šī tiesa tā rīkojās, lai apcietināšanas orderim piemērotu tos pašus kritērijus, ņemot vērā Polijas Konstitūcijā nostiprināto pamattiesību aizsardzību. Līdzīgi rīkojās Bundesverfassungsgericht, kas klusējot pielīdzināja abus jēdzienus ( ).

39. Tomēr uzmanība arī ir jāpievērš atšķirībām, kas pastāv starp likumdevējiem ( ), doktrīnu ( ) un valstu tiesām ( ).

40. Taču šie viedokļi nav tik atšķirīgi, jo to pamatā ir izraudzītā perspektīva. Ja uzmanība ir vērsta uz rezultātu, tad saskatāmas līdzības, bet pilnīgi atšķirīgi viedokļi ir par attiecīgās sadarbības metodes pamatiem un veidu, kādā tā notiek.

41. Pāreja no izraidīšanas uz Eiropas apcietināšanas orderi līdzinās Kopernika atklājumam. Acīmredzami, ka abiem ir viens un tas pats mērķis – nodot personu, kura ir apsūdzēta vai notiesāta par nodarījumu, citas valsts iestādēm, lai viņu tajā varētu notiesāt vai izpildīt sodu; tomēr ar to arī līdzības beidzas.

42. Izraidīšanas gadījumā kontaktus nodibina divas suverēnas valstis, pieprasītāja un pieprasītā, kuras darbojas no neatkarīgām pozīcijām: viena valsts lūdz sadarboties otrai valstij, kura par to izlemj katrā konkrētajā gadījumā atsevišķi, ņemot vērā motīvus, kas pārsniedz tikai tiesību sfēru un iesniedzas starptautisko attiecību jomā, kur gadījuma principam ir ievērojama loma. Šī iemesla dēļ ir pieļaujama politiķu iejaukšanās un tādi principi kā savstarpējība un abpusēja sodāmība ir attaisnojami, jo to cēloņi rodami dažādās sfērās.

43. Aina kļūst citāda, kad palīdzība tiek lūgta un saņemta pārnacionālā, harmonizētā tiesību sistēmā, kurā valstis, daļēji atsakoties no savas suverenitātes, nodod pilnvaras neatkarīgām iestādēm ar likumdošanas tiesībām. Šī tuvināšana, kas ietilpst Savienības pirmajā pīlārā ( ), darbojas arī trešajā, starpvaldību pīlārā, bet ar skaidru “Kopienas” mērķi, kā redzams spriedumā lietā Pupino ( ), nododot pamatlēmumiem atsevišķus pirmā pīlāra aspektus un dažus kritērijus, kas raksturīgi direktīvām ( ).

44. Attiecības netiek izveidotas starp cieši noslēgtām vietām, kurās ad casum jāpārbauda, vai palīdzība nekaitē sociālās organizācijas pamatiem. Gluži pretēji, mērķis ir sniegt palīdzību kādam, ar kuru ir kopīgi principi, vērtības un mērķi ( ), radot institucionālu struktūru ar saviem īpašajiem tiesību avotiem, kuru spēks ir atšķirīgs, bet kuri galu galā ir saistoši, un kuru mērķis ir novērst un apkarot noziedzību vienotā brīvības, drošības un tiesiskuma telpā, atvieglojot valstu sadarbību un saskaņojot to krimināltiesības.

45. Šajā kontekstā, balstoties uz savstarpēju uzticēšanos, sadarbība pamatojas nevis uz atšķirīgu interešu savienošanu, bet gan uz kopīgu tiesību normu – Pamatlēmumu, kas uzskaita nodarījumu veidus, attiecībā uz kuriem var lūgt sadarbību. Tāpēc novecojuši ir apgalvojumi par to, ka savstarpējības interesēs ( ) ir vajadzīgs individuāls vērtējums vai arī ka ir obligāti jāpiemēro abpusējas sodāmības noteikums, jo lietas dalībnieki ņem vērā gan krimināli sodāmo nodarījumu, kas ir prasības pamatā, gan lūgumu, vai tas tiktu izskatīts tad, ja izpildes valsts to būtu iesniegusi iesniedzējvalstij. Šajā situācijā jebkāds savstarpējības novērtējums ir nebūtisks, atstājot kontroles tiesības vienīgi tiesām; citiem vārdiem, politiskajai varai jāatļauj tiesību aizsardzības iestādēm uzņemties vadību, un katras lietas individuāla novērtējuma vietā jāpiemēro vispārīgāks novērtējums, jo Pamatlēmums paredz, ka valsts tiesām ir jurisdikcija sodīt par tajā uzskaitītajiem nodarījumiem. Rezumējot, vairāk nav tā, ka suverēnas valstis sadarbojas atsevišķos gadījumos, bet gan Eiropas Savienības dalībvalstīm ir jāpalīdz, kad izdarīti nodarījumi, kuru sodīšana ir kopējās interesēs ( ).

46. Tāpēc uzskatu, ka izraidīšana, Eiropas apcietināšanas orderis, un nodošana atbilst aksioloģiskiem modeļiem, kuru vienīgā līdzība ir to mērķis. Pamatlēmums atbilst šai pieejai, atceļot izraidīšanu un aizstājot to ar nodošanas sistēmu starp tiesu iestādēm, kas pamatojas uz savstarpēju atzīšanu ( ) un uz tiesu nolēmumu brīvu apriti, un izriet no augsta līmeņa uzticības starp dalībvalstīm (pirmais, piektais, sestais un desmitais apsvērums). Tādēļ savstarpējība un abpusēja sodāmība ir prezumēta par atsevišķiem smagākajiem nodarījumiem, un ir ierobežoti pamati atteikties sniegt palīdzību, un politiski lēmumi šeit ir pilnībā izskausti (3. un 4. pants) ( ).

47. Šķiet, ka šis iznākums apstiprina to viedokli, kas uzskata, ka, tā kā attiecīgā procedūra ir jauna, tad nebija nekā harmonizējama, no kā izriet, ka nav piemēroti ar pamatlēmumu ieviest Eiropas apcietināšanas orderi. Tomēr šis secinājums savā vienkāršībā neņem vērā šī tiesību avota veidu un ar to izveidotā mehānisma būtisko raksturu.

3) Pamatlēmums kā saskaņošanas līdzeklis

48. Šis apgalvojums nav pareizs pašā būtībā, jo tas apstāklis, ka Eiropas apcietināšanas orderis un nodošanas procedūra atšķiras no izraidīšanas it visā, izņemot to mērķi, neliecina par to rašanos tukšā vietā, nepastāvot nevienam precedentam valstu tiesību sistēmās, kuru saskaņošana būtu vajadzīga.

49. Eiropas apcietināšanas orderis, kas ir brīvības, drošības un tiesiskuma telpas (LES 2. un 29. pants) radīšanai būtiski nepieciešams līdzeklis, ietver tiesisko palīdzību. Tas sastāv no tiesas nolēmuma, saskaņā ar kuru prasīts, lai ārvalsts tiesu iestāde veiktu personas apcietināšanu un nodošanu, lai īstenotu kriminālvajāšanu un kriminālsoda izpildi (Pamatlēmuma 1. panta 1. punkts). Tāpēc nolēmums, kuru regulē izsniedzējas dalībvalsts procesuālās normas, ir nolēmums, kuru saskaņā ar savstarpējas atzīšanas principu citās dalībvalstīs izskata tāpat kā to valstu nolēmumus, no kā izriet, ka normatīvo aktu saskaņošana ir būtiska. Dalībvalstu kriminālprocesuālo tiesību normās apcietināšanas orderi ir labi zināmi, un atsevišķos gadījumos, ievērojot īpašus nosacījumus, Pamatlēmums piešķir tiem pārrobežu iedarbību, un šī iemesla dēļ vajadzīga attiecīgo valsts tiesību normu saskaņošana. Pamatlēmuma normas īsteno šo mērķi, saskaņojot nolēmuma formu un saturu, pārsūtīšanas un izpildes metodes un termiņus, neizpildes pamatus un tiesības, kas aizsargā apcietināto personu nodošanas procesa laikā, kā arī nodošanas mērķus.

50. Tāpēc nav radīts iepriekš nebijis institūts, kā arī nav saskaņoti valstu tiesību akti par izraidīšanu; tā vietā ir saskaņoti apcietināšanas un nodošanas jēdzieni, tā lai katras dalībvalsts tiesu iestādes varētu sniegt viena otrai palīdzību ( ).

51. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neattiecas uz Pamatlēmuma spējām veikt saskaņošanu, bet gan uz to, vai lēmums ir piemērots jauna jēdziena radīšanai; tomēr šajā apgalvojumā arī ir neskaidrības, jo, kā es tikko atzīmēju, lai gan Eiropas apcietināšanas orderis atšķiras no izraidīšanas, tas nav veidojums, kuram nebūtu atbilsmes dalībvalstu tiesību aktos ( ). Katrā ziņā, pat ja arī šāds arguments tika izvirzīts, nekas netraucētu izmantot pamatlēmumu, ņemot vērā tiesību aktu saskaņošanas nepieciešamību, jo Līgums par ES neaizliedz tā izmantošanu šādos apstākļos.

4) Tiesību avotu sistēma trešajā pīlārā, īpaši attiecības starp pamatlēmumiem un konvencijām

52. LES 34. panta 2. punkts trešajā pīlārā uzskaita četrus tiesību avotus un, kā atzīmē Padome, Komisija, Nīderlande un Beļģija, nesakārto tos hierarhiskā secībā un nenosaka konkrētu darbības jomu katram tiesību akta veidam. Principā katrs veids var tikt izmantots visām jomām, neskarot robežas, kuras uzliek tiesību akta būtība un noteiktais mērķis, kura ietvaros likumdevējam ir izvēles brīvība.

53. Šī rīcības brīvība nav pakļauta tiesas kontrolei, un tāpēc lēmums, kas nepārsniedz šīs robežas, ir juridiski pareizs neatkarīgi no tā satura.

54. Šajā gadījumā Padome izvēlējās pamatlēmumu, un tāpēc analīzi vajadzētu sākt, noskaidrojot, vai, ņemot vērā izvirzīto mērķi un ievēroto procedūru tā sasniegšanai, Padome būtu varējusi izmantot citu tiesību akta veidu. Kopējā nostāja kā piemērots līdzeklis ir noraidāma, lai gan tā ir noderīga Savienības un dalībvalstu starptautisko attiecību jomā, lai izteiktu to viedokli par konkrēto jautājumu (LES 37. pants), un tās piedāvātās iespējas tāpat var izmantot otrajā pīlārā kopā ar kopēju rīcību (LES 12. pants) ( ).

55. Atlikušie tiesību akti – pamatlēmumi, lēmumi un konvencijas – ir piemēroti pasākumiem, kur ir nepieciešamība pēc transponēšanas valsts tiesībās ( ), tomēr šajā lietā nav jāapsver lēmumi, kas minēti LES 34. panta 2. punkta c) apakšpunktā, jo šis pants izslēdz to pieņemšanu saskaņošanas nolūkos, kas ir būtiski, lai nodrošinātu Eiropas apcietināšanas ordera darbību.

56. Tāpēc vienīgā alternatīva pamatlēmumam būtu konvencija. Izvēle par labu vienam no diviem tiesību aktu veidiem ir saistīta ar visplašāko rīcības brīvību. Ir jānoraida uzskats, kas balstās uz apgalvojumu, ka tiesību akta rangs ir “iesaldēts” saskaņā ar contrarius actus principu, ka, tā kā izraidīšana starp dalībvalstīm tradicionāli ir bijusi regulēta ar starptautiskajiem līgumiem, tās “mantiniekam” – Eiropas apcietināšanas orderim – jābūt regulētam tādā pašā veidā.

a) Contrarius actus principa nepiemērojamība

57. Noteikums par to, ka tad, kad jautājumu vienreiz noregulē noteikta veida tiesību akts, šim jautājumam vienmēr jābūt noregulētam ar citiem tā paša ranga tiesību aktiem bez jebkādām iespējām izmantot zemāku rangu, nav absolūts, jo tas atspoguļo indivīda tiesības attiecību kontekstā starp suverēnu varu – likumdevēju – un citu, pēc būtības pakļautu varu – izpildvaru – un to attiecīgi pieņemtajiem tiesību aktiem – likumiem un noteikumiem. Kad parlaments īsteno savu likumdošanas varu kādā jautājumā, valdībai jāpaliek malā un tā var iejaukties vienīgi tiktāl, ciktāl pārstāvju palāta atļauj to darīt, lai papildinātu vai ieviestu tās lēmumus, un neviens valdības tiesību akts nedrīkst regulēt to pašu jautājumu, tādējādi uzurpējot “varas turētāja” gribu, ja vien pēc tiesību akta atcelšanas šis tiesību akts to atļautu un ja nebūtu konstitucionāla ierobežojuma, ka attiecīgais jautājums ir jāregulē ar likumu ( ).

58. Tāpēc nav nozīmes apspriest šo jautājumu, jo pamatlēmumiem un starptautiskajām konvencijām ir viens un tas pats juridiskais pamats un tie ir pieņemami vienā un tajā pašā procedūrā, proti, Padomei pēc dalībvalsts vai Komisijas ierosinājuma un pēc apspriešanās ar Eiropas Parlamentu (LES 34. panta 2. punkts saistībā ar LES 39. panta 1. punktu) ( ) ir vienbalsīgi jāapstiprina kā pamatlēmumi, tā starptautiskās konvencijas.

59. Prakse liecina par to pašu, ko teorētiskā analīze, jo dalībvalstis vairākkārt ir aizstājušas tiesību aktus, kas pieņemti konvenciju veidā, ar citiem piemērotiem tiesības saskaņojošiem aktiem. Viens tipisks piemērs ir 1968. gada 27. septembra konvencija par jurisdikciju un tiesas spriedumu izpildi civillietās un komerclietās ( ), kas ir zināma kā “Briseles konvencija”, kuru aizstāja Padomes 2000. gada 22. decembra Regula (EK) Nr. 44/2001 ( ) (68. pants).

60. Šādos apstākļos būtu piemēroti apspriest, vai starptautiskas konvencijas formāts atvieglo subsidiaritātes un samērīguma principu ievērošanu, lai Kopienas likumdevējam būtu pienākums izmantot šo tiesību akta veidu.

b) Subsidiaritātes un samērīguma princips

61. Šie divi principi, kas noteikti EKL 5. pantā, attiecas uz trešo pīlāru: subsidiaritātes princips tiek piemērots saskaņā ar LES 2. pantu in fine; samērīguma princips piemērojams kā līdzeklis, lai atvieglotu subsidiaritāti ( ).

62. Pamatlēmuma preambulas septītajā apsvērumā ir noteikts, ka šie principi ir ievēroti, un tā ir taisnība, jo, tā kā Pamatlēmums regulē dalībvalsts izsniegtu apcietināšanas orderu izpildi citas dalībvalsts teritorijā kopējā jomā, pamatojoties uz savstarpēju uzticēšanos un abpusēju tiesas nolēmumu atzīšanu, šo uzdevumu var atrisināt efektīvāk ar kopēju pieeju, izmantojot Savienības struktūras, nevis katrai dalībvalstij atsevišķi, lai arī saskaņotā veidā. Tāpēc nebija nepieciešamības pēc daudzpusējas rīcības, no kā izriet, ka tika ievērots subsidiaritātes princips.

63. Tāpat starptautiskas konvencijas pieņemšana arī būtu saderīga ar subsidiaritātes principu, bet Savienības likumdevējam piešķirtā rīcības brīvība atļāva izvēlēties pamatlēmumu. Turklāt neatņemamais samērīguma princips neuzlika pienākumu ievērot citu pieeju, jo, kā es tālāk izskaidrošu, pieredze ieteica izvēlēties pamatlēmumu, ņemot vērā iepriekš noslēgto konvenciju neveiksmes. Tā kā prasība par to, ka līdzekļiem jāatbilst mērķiem, nozīmē, ka Savienības rīcība jāierobežo, lai izpildītu noteiktos mērķus, tad būtiski izmantot līdzekli, kas dalībvalstīm uzliek pienākumu sasniegt rezultātus noteiktā laika posmā.

64. Citiem vārdiem, Kopienas likumdevēja rīcības brīvību neierobežoja nedz it kā esošs tiesību normas ranga iesaldējums, kas tradicionāli ir regulējis personas nodošanu no vienas dalībvalsts otrai kriminālvajāšanas vai sprieduma izpildes nolūkā, nedz subsidiaritātes princips. Tomēr, pat ja būtu pieņemams kāds šīs rīcības brīvības ierobežojums, pamatlēmums joprojām būtu piemērots līdzeklis saskaņā ar Kopienu tiesību samērīguma principu un efektivitātes principu, kas, kā tas izriet no sprieduma lietā Pupino, arī attiecas uz trešo pīlāru.

c) Prasība pēc lielākas efektivitātes

65. Apstrīdētais pamatlēmums nav pirmais centiens uzlabot Savienībā sadarbību starp tiesu iestādēm krimināllietās. Tās tuvākie, lai gan neveiksmīgie, priekšteči bija 1995. un 1996. gada konvencijas. Tās abas tika pieņemtas saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu, bet šobrīd tās nav piemērojamas visās dalībvalstīs, jo dažas joprojām nav tās ratificējušas ( ).

66. Tieši starptautiskajos līgumos paredzētie ierobežojumi lika izveidot jaunu tiesību avota veidu, kas novērstu grūtības, kas rodas tādēļ, ka valstīm ir izvēles brīvība attiecībā uz ratifikāciju ( ). Tamperes Eiropadome skaidri noteica mērķi pārveidot Savienību par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, “pilnīgi izmantojot iespējas, kuras piedāvā Amsterdamas līgums” ( ). Komisijas priekšlikums ir visatklātākais, jo tajā ir noteikts, ka pamatlēmums tika izvēlēts efektivitātes dēļ, ņemot vērā iepriekšējo konvenciju pieticīgās sekmes ( ).

67. Dalībvalstīm un iestādēm ir jāsasniedz LES 2. pantā noteiktie mērķi un tāpēc tām jāuztur un jāattīsta brīvības, drošības un tiesiskuma telpa, izmantojot vispiemērotākos līdzekļus, lai izpildītu šīs prasības. Kā vienām, tā otrām ir pienākums vispārīgi nodrošināt Kopienu tiesību ( ), bet it īpaši – Savienības tiesību efektivitāti ( ), no kā izriet, ka Padome ne tikai drīkstēja, bet tai pat bija pienākums ar pamatlēmumu izveidot mehānismu Eiropas apcietināšanas orderim un nodošanas procedūrai ( ), kā dēļ nav pamata apšaubīt Padomes izvēlēto metodi ( ).

68. Tāpēc es iesaku Tiesai atbildēt uz pirmo prejudiciālo jautājumu tādējādi, ka Pamatlēmums 2002/584 nepārkāpj LES 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu.

B – Pamatlēmums 2002/584 un pamattiesības (otrais jautājums)

69. Pamatlēmums attiecas uz personas, kam piemērojams apcietināšanas orderis, tiesībām un īpaši paredz mērķi aizsargāt tā pamattiesības. Šo secinājumu 18. un 24. punktā esmu atsaucies uz šo Pamatlēmuma mērķi kā piemēru virzībai uz sadarbību krimināllietās, kas pārsniedz tikai divpusējas valstu attiecības un ņem vērā trešo dimensiju – attiecīgās personas tiesības ( ).

70. Šajā sakarā Pamatlēmuma 1. panta 3. punktā ir nopietns apliecinājums, kas arī tad, ja tas nebūtu ietverts, būtu izsecināms, jo viens no Savienības pamatprincipiem ir ievērot cilvēktiesības un pamatbrīvības (LES 6. panta 1. punkts), kas nostiprinātas kā Kopienu tiesību vispārīgi principi, kuru saturs izriet no Romas konvencijas un dalībvalstīm kopīgām konstitucionālām tradīcijām (LES 6. panta 2. punkts) ( ).

71. Šī apsvēruma dēļ jāpārbauda, kā šīs tiesības Savienībā tiek aizsargātas, un kādas ir Tiesai piešķirtās tiesības.

1) Pamattiesību aizsardzība Eiropas Savienībā

72. Pamattiesību uzskaitījuma trūkums dibināšanas līgumos nenozīmē, ka šīs tiesības sākotnēji nebija daļa no Kopienu tiesībām. Kopienas, kas ir starp valstīm noslēgtā līguma rezultāts, kas pamatojās uz demokrātisku sistēmu, tika izveidotas ar mērķi, ka tās būs organizācijas, kuras darbosies saskaņā ar tiesiskas valsts principu. Sēklas tika iesētas auglīgā augsnē un ar laiku, patiecoties Tiesas judikatūrai, uzplauka personu pamattiesības.

73. Šis darbs pamattiesību aizsardzības jomā ir radījis īpaši atzītas tiesības, tādas kā diskriminācijas dzimuma dēļ aizliegums attiecībā uz darba samaksu, kas nostiprināts pašreizējā EKL 141. pantā ( ), bet arī citas, kas tieši neizriet no Kopienu tiesību sistēmas, tādas kā privātās dzīvesvietas neaizskaramība ( ), izteiksmes brīvība ( ) vai, kas tuvāks šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, princips nullum crimen, nulla poena sine lege ( ).

74. Tiesa piemēroja vienkāršu, loģisku argumentāciju: dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgi noteikumi ir Kopienu tiesību vispārīgie principi, un kā tādi tie ir jāievēro, no kā izriet, ka pamattiesības – visiem kopējās garantijas – ir šo principu sastāvdaļa un ir aizsargājamas ( ). Šajā sakarā nav apšaubāms saskaņošanas mērķis un tas pamatojas uz avotiem, kas nav Kopienu tiesību avoti ( ), proti, iepriekš minētie vispārīgie principi, kas kopīgi dalībvalstīm ( ), to kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām ( ), un starptautiskie [pamat]tiesību aizsardzības instrumenti ( ), it īpaši Romas konvencija ( ).

75. Kopienas likumdevējs apkopoja pierādījumus, ietvēra šo judikatūru LES 6. pantā, kas stājās spēkā ar Amsterdamas līgumu, un uzdeva Tiesai aizsargāt pamattiesības (LES 46. panta d) punkts).

76. 2000. gadā norisinājās notikums, kuru grūti neņemt vērā: Eiropas Savienības Pamattiesību hartas proklamēšana. Šim dokumentam nav saistoša spēka, jo nav normas, ar kuru ieviestu tā saturu ( ). Šī proklamēšana ir definēta vienīgi kā politiska deklarācija, kurai nav juridiska spēka ( ).

77. Tomēr šis secinājums man neliek domāt, ka nekas nav mainījies, tā, it kā Harta nav bijusi ar to aprakstītā papīra vērta. Pirmkārt, Harta neradās tukšā vietā, bez jebkāda konteksta; gluži pretēji, Harta ietilpst manis aprakstītajā procesa attīstības posmā tādējādi, ka, kā noteikts tās preambulā ( ), tā kodificē un vēlreiz apstiprina noteiktas tiesības, kas izriet no dalībvalstīm kopīgā mantojuma valsts un starptautiskā līmenī ( ), no kā izriet, ka Savienībai ir jāievēro šīs tiesības un Tiesai saskaņā ar LES 6. pantu un LES 46. panta d) punktu tās ir jāaizsargā, lai kāda arī būtu 2000. gada decembrī pieņemtā dokumenta juridiskā būtība un spēks ( ).

78. Otrkārt, Harta tiek minēta Tiesas judikatūrā, jo ģenerāladvokāti ir to interpretējuši, tādējādi pārveidojot tās sākotnēji programmatisko un deklaratīvo būtību ( ); turklāt Pirmās instances tiesa vairākos spriedumos ir atsaukusies uz Hartu ( ). Tomēr Tiesas spriedumos Harta ir reti minēta ( ), pat ne tādēļ, lai atspēkotu ģenerāladvokātu izteiktos viedokļus, un tikai pavisam nesen, tikai pirms diviem mēnešiem, Tiesas spriedums lietā Parlaments/Padome ( ) noteica virziena maiņu, nospriežot, ka, lai gan Harta nav juridiski saistošs dokuments, ir atzīstama tās nozīme (38. punkts).

79. Līdz ar to Tiesai jābeidz klusēt un jāatzīst Pamattiesību harta kā galvenais interpretācijas līdzeklis, aizsargājot pamattiesības, kas ir daļa no dalībvalstu mantojuma. Šis pienākums ir jāaplūko gan piesardzīgi, gan enerģiski, ar pilnu pārliecību, ka, lai gan pamattiesību aizsardzība ir būtiska Kopienas pīlāra sastāvdaļa, tā ir vienlīdz nepieciešama trešā pīlāra kontekstā, kas, pateicoties tā satura būtībai, var ietekmēt pašas personu brīvības kodolu, kas ir citu brīvību pamatā.

80. Tādā veidā var būt iespējams izvairīties no pagātnes pārpratumiem ar valsts tiesām, kas bija atturīgas jautājumā par Kopienas iestāžu spēju aizsargāt pamattiesības ( ).

81. Aizsardzības uzdevums tiek pildīts trīs atšķirīgos līmeņos ( ) – valsts, Eiropas Padomes un Eiropas Savienības, kas daļēji pastāv līdzās un, vēl svarīgāk, ietver vienādas vērtības. Ir vairāki kopīgi jautājumi un ir iespējama pārklāšanās, bet cieņa pret citām tiesām nerada nekādas nepārvaramas problēmas, ja ir pārliecība, ka visi īsteno savu jurisdikciju, pilnīgi nodrošinot līdzāspastāvēšanas sistēmu. Dialogs starp Eiropas Savienības konstitucionālajām tiesām ļauj radīt pamatu vispārīgām diskusijām.

82. Tāpēc šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai ir jāņem vērā Pamattiesību hartas 20. un 49. pants, kas attiecīgi nosaka vienlīdzības principu likumu piemērošanā un noziedzīgu nodarījumu tiesiskuma principu; abi principi ir plaši pieņemti dalībvalstu konstitūcijās, un Tiesa, ja nepieciešams, var atsaukties uz valstu tiesu judikatūru un Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumiem attiecībā uz Romas konvencijas 14. un 7. pantu.

2) Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 2. punkts un vienlīdzības princips

a) Vienlīdzība likumu priekšā

83. Arbitragehof vēlas noskaidrot, vai ar šo pamattiesību sader noteikums, ka, ja Eiropas apcietināšanas orderis ir izdots par jebkuru no Pamatlēmuma 2. panta 2. punktā minētajiem nodarījumiem, tad, pretēji citu nodarījumu gadījumam, nav jāpārbauda, vai abās iesaistītajās dalībvalstīs par šiem nodarījumiem piemērojams kriminālsods.

84. Lai analizētu šo jautājumu, svarīgi apsvērt Pamatlēmuma 2. panta struktūru, lai noskaidrotu pārpratumu, kas ir skaidrs no paša jautājuma, kā arī no vairākiem apsvērumiem, kas iesniegti šajā tiesvedībā. Lai Eiropas apcietināšanas orderis būtu spēkā esošs, pietiek ar to, ka nodarījums izsniegšanas dalībvalstī ir sodāms ar noteikta ilguma brīvības atņemšanas sodu (1. punkts), lai gan iespējams nodošanu pakļaut nosacījumam, ka attiecīgais nodarījums ir noziedzīgs nodarījums tajā valstī, kurai orderis ir iesniegts (4. punkts). Tomēr šī iespēja nepastāv 2. punktā uzskaitīto 32 nodarījumu gadījumā ( ).

85. Līdz ar to es uzskatu, ka nav pareizi apgalvot, ka Eiropas apcietināšanas ordera sistēma balstās uz abpusējas sodāmības principu, izņemot attiecībā uz 2. panta 2. punktā uzskaitītajiem nodarījumiem. Gluži pretēji, kriminālvajāšana pieprasītājā valstī ir vienīgā nepieciešamā prasība arī tad, ja dalībvalstis drīkst vai nu transponējot Pamatlēmumu ( ), vai arī brīdī, kad to tiesas izpilda attiecīgo apcietināšanas orderi ( ), pakļaut ordera izpildi nosacījumam, ka attiecīgais nodarījums ir noziedzīgs nodarījums saskaņā ar to tiesību sistēmām, bet šādas iespējas nav 2. panta 2. punktā uzskaitīto nodarījumu gadījumā ( ).

86. Šajos apstākļos Arbitragehof ir uzdevusi jautājumu nepareizai iestādei, jo pieļautā diskriminācija nav notikusi Savienības likumdevēja, bet gan piemērojamā valsts normatīvā akta vai valsts tiesas nolēmuma dēļ, kuru Tiesa nav pilnvarota kontrolēt.

87. Pat ja uzskatītu, ka Pamatlēmums ir galvenais pārkāpuma iemesls, jo tas nosaka atšķirīgus noteikumus atkarībā no nodarījuma veida, tik un tā jautājums nebūtu loģisks.

88. Šādi izskatot jautājumu, tas ir jāizskata vienīgi kā abstrakts “vienlīdzības likuma priekšā” jēdziens, uz brīdi atstājot malā apsvērumus par prasības neskaidrību un diskriminācijas personīgu vai sociālu apstākļu dēļ aizliegumu ( ).

89. Likumam vienādi jāattiecas pret visām personām, un tas nevar līdzīgas situācijas regulēt atšķirīgi vai arī atšķirīgām situācijām piemērot vienādus noteikumus. Tomēr likumam ir plašas iespējas noteikt atšķirības starp līdzīgām situācijām ar nosacījumu, ka norādīts objektīvs un saprātīgs pamatojums. Šajā sakarā pamatojumam būs šādas pazīmes, ja izvirzītais mērķis un tā rezultāts ir leģitīms, un ja starp tiem ievērots pienācīgs samērīgums, kas nepieļauj sevišķi apgrūtinošus un nesamērīgus iznākumus ( ).

90. Manuprāt, šajā lietā attiecīgās situācijas nav salīdzināmas. Pirmkārt, tās ir saistītas ar rīcību; nav ņemti vērā individuālie apstākļi, bet drīzāk gan nodarījuma būtība, no kā izriet, ka nav subjektīvas diskriminācijas. Otrkārt, no to kriminālvajāšanas viedokļa, nav līdzības starp personām, kas ir paveikušas atšķirīgus nodarījumus, kuriem nav vienādas smaguma pakāpes un par kuriem paredzēta atšķirīga atbildība; atšķirības nodarījumu smagumā izslēdz to salīdzināmību.

91. Mans viedoklis nemainītos, ja Eiropas apcietināšanas (apcietināšanas, nodošanas, kriminālvajāšanas, brīvības atņemšanas soda izpildes) ordera izpildes seku novērtējuma rezultātā secinātu, ka attiecīgās personas ir līdzīgā situācijā neatkarīgi no tā, kāds nodarījums ir bijis viņu apcietināšanas pamatā, jo atšķirība ir objektīva, pamatota, godīga un samērīga.

92. Atšķirība ir objektīva, jo tā ņem vērā faktorus, kas pastāv ārpus personas, kas ir neatkarīgi un var tikt izvērtēti, izmantojot abstraktus, vispārīgus kritērijus, tādējādi izvairoties no jebkādas selektīvas patvaļas: nodarījuma būtības un par to noteiktā soda.

93. Tāpat arī atšķirība ir saprātīga un pamatota tāpēc, ka tā ir vērsta uz vienu no Eiropas Savienības mērķiem: noziedzības apkarošanu brīvības, drošības un tiesiskuma telpā (LES 2. panta ceturtais ievilkums saistībā ar LES 29. pantu). Pamatlēmuma 2. panta 2. punktā iekļautajā sarakstā ir nodarījumi, kas, kā norāda Spānijas valdība savā ievērojamajā apgalvojumā, iestājoties lietā (121. punkts), būtiski ietekmē tādas tiesiskās intereses, kurām Eiropā vajadzīga īpaša aizsardzība, un pastāv prasība, ka dalībvalstij, kas izdevusi apcietināšanas orderi, jāsoda par šiem nodarījumiem ar noteikta smaguma brīvības atņemšanas sodu ( ). Tie ir nodarījumi, par kuriem abpusējas sodāmības pārbaude būtu lieka, jo par šiem nodarījumiem paredzēts sods visās dalībvalstīs ( ).

94. Visbeidzot, līdzekļa samērīgums nav apšaubāms, jo atšķirīgi noteikumi ir būtiski, lai nodrošinātu, ka dalībvalsts nodod par smagu nodarījumu apsūdzēto vai notiesāto personu tādas tiesu sistēmas iestādēm, kas ir salīdzināma ar minētās dalībvalsts tiesu sistēmu un kura ievēro tiesiskas valsts principu un nodrošina attiecīgās personas pamattiesības, tajā skaitā tiesības, kas piemērojamas kriminālprocesā.

95. Es noslēgšu šo secinājumu daļu ar to, ar ko prasītāja pamata prāvā sāk savus apsvērumus, proti, atsaucoties uz ārkārtīgi neparastām lietām ( ), kurās dalībvalsts saskaņā ar Pamatlēmuma 2. panta 2. punktu nodod personu par tādu nodarījumu, kas nav sodāms šajā dalībvalstī ( ). Šādā situācijā nav iesaistīts vienlīdzības princips, jo nevar būt diskriminācija pašam pret sevi, un ir jāatgādina, ka saskaņā ar šo principu ir jāizpilda visi Eiropas apcietināšanas orderi, kas izsniegti, lai dalībvalstī aizturētu aizdomās turēto vai notiesāto personu par kādu no 2. panta 2. punktā minētajiem nodarījumiem, par kuriem tiek piemērots šajā normā norādītās bardzības sods, neraugoties uz attiecīgās personas personīgajiem un sociālajiem apstākļiem.

b) Vienlīdzība likumu piemērošanā

96. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu izvirza citu sūdzības par diskrimināciju aspektu, norādot, ka pastāv iespējamība, ka Pamatlēmuma 2. panta 2. punkts varētu tikt nepareizi interpretēts neprecīzu tajā ietverto definīciju dēļ.

97. Šādi uzdodot jautājumu, nav šaubu, ka šāda situācija nevar apšaubīt tādas normas precizitāti, kas tās piemērošanas laikā neņem vērā nākotnē iespējamu un hipotētisku diskrimināciju. Šeit ir būtiska neskaidrība par vienlīdzību likumā kā tādā un vienlīdzību, kas pastāv tā izpildes laikā. Pirmā veida vienlīdzība, kas pēc savas būtības ir materiāla un vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka vienādas situācijas tiktu regulētas vienādi, nav ievērota, kad norma bez pienācīga pamatojuma vienādām situācijām piemēro atšķirīgus noteikumus, savukārt otra veida vienlīdzība, kuras būtība ir procesuāla, ir pārkāpta, kad iestāde, kurai ir pienākums noteiktā brīdī piemērot normu, interpretē šo normu citādi, nekā tā ir darījusi iepriekš līdzīgos gadījumos. Līdz ar to nav nevienlīdzības likuma piemērošanā, ja konfliktējošus spriedumus ir pieņēmušas tiesas, kas darbojas, likumīgi īstenojot savu jurisdikciju, lai izšķirtu lietu, jo saskaņā ar vienlīdzības principu nevajag, lai atsevišķas tiesas izdarītu vienādus secinājumus. Būtu smieklīgi atzīt likumu par diskriminējošu tāpēc, ka to varētu dažādi interpretēt, ko varētu novērst ar piemērotiem tiesību aizsardzības līdzekļiem.

98. Katrā ziņā ir jāgaida, lai redzētu, vai prognozētās atšķirības patiešām rodas, neraugoties uz nodrošinājumu, kuru sistēma radījusi, lai tās nepieļautu. Šis pamatlēmums šajā sakarā paredz noderīgus līdzekļus, nosakot precīzu informācijas apmaiņu un tiešu iesaistīto tiesu kontaktu ( ). Turklāt, ja saglabājas jebkādas šaubas par Pamatlēmuma 2. panta 2. punktā lietotajiem jēdzieniem, tad prejudiciālā nolēmuma tiesvedība saskaņā ar LES 35. pantu paredz piemērotu iespēju vienādai interpretācijai Savienības teritorijā.

99. Prognozētais risks, ka valstu krimināllikumu nesaskaņotības dēļ rodas šķēršļi, neietekmē vienlīdzības principu un tas ir saistīts ar paļāvības principu tiesiskajās attiecībās, īpaši tajās, kas rodas piespiedu izpildes attiecībās starp valsti un personām. Šis apgalvojums noved mani pie cita otrā prejudiciālā jautājuma aspekta.

3) Pamatlēmuma 2. panta 2. punkts un tiesiskuma princips kriminālprocesā

100. Šis princips ( ), kas izteikts latīņu aforismā nullum crimen, nulla poena sine lege un ietverts Romas konvencijas 7. panta 1. punktā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punktā, ietver, ievērojot Spānijas Konstitucionālās tiesas klasisko formulējumu ( ), divu līmeņu garantiju: pirmajā līmenī, kas būtībā ir materiāls un pēc piemērošanas apjoma – absolūts, aizsardzība ir saistīta ar fundamentālu prasību, ka jābūt iepriekš esošām nodarījumu definīcijām un attiecīgiem sodiem; otrais līmenis ir procesuāls un attiecas uz tādu tiesību normu rangu, ar kurām tiek radīti šie nodarījumi un tiek regulēti sodi, kas Spānijas tiesību sistēmā ( ) un vairākumā dalībvalstu tiesību sistēmu ir līdzvērtīgs likumam, kuru pieņēmis likumdevējs, kas ir tautas suverenitātes pārstāvis.

101. Attiecībā uz argumentu, ko pamata prāvā izvirzīja prasītāja, Arbitragehof vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā Pamatlēmuma 2. panta 2. punktā esošā nodarījumu saraksta neskaidrību un neprecizitāti, tas ir saderīgs ar aizsardzību pēc būtības.

102. Šī aizsardzība atspoguļo tiesiskās drošības principu krimināltiesībās ( ) un ir īpaši nozīmīga, jo tā ietekmē tādas pamatvērtības kā personas brīvību. Tās mērķis ir nodrošināt, lai cilvēki iepriekš zinātu, no kāda veida darbībām viņiem jāatturas un kādas būtu šo darbību sekas (lex previa) ( ). Aizsardzība prasa skaidru un nepārprotamu nodarījumu definīciju (lex certa), tādējādi, ka no brīža, kad šādi nodarījumi ir ietverti tiesiskajā regulējumā, un, ja nepieciešams, ar tiesu palīdzību ( ), personas ar noteiktu paredzamības līmeni zina, kāda veida darbība vai bezdarbība ir krimināli sodāma, un šāda aizsardzība nepieļauj, ka attiecīgās normas tiktu interpretētas pēc analoģijas par sliktu apsūdzētajam, kā arī tiktu piemērotas ar atpakaļejošu spēku ( ).

103. Līdz ar to tiesiskuma princips materiālajās krimināltiesību normās tiek piemērots kā prasība, kas ir jāievēro likumdevējam, kad tas definē nodarījumus un sodus, un kas jāievēro tiesām, kad tās kriminālprocesā analizē un piemēro šīs definīcijas ( ). Citiem vārdiem, tas kļūst nozīmīgs, īstenojot valsts ius puniendi un piemērojot tiesību aktus, kurus var šauri interpretēt kā sodus uzliekošus, no kā izriet, ka nevar sacīt, ka Pamatlēmums būtu pretrunā šim principam, jo tas nenosaka nekādus sodus ( ), nedz arī cenšas saskaņot dalībvalstu krimināllikumus, tā vietā tikai cenšoties radīt sadarbības mehānismu starp dažādu valstu tiesām procesa laikā, lai noskaidrotu, kas vainojams nodarījumā, vai izpildītu sodu. Uz šo sadarbības sistēmu attiecas virkne nosacījumu, saskaņā ar kuriem piemērojamiem sodiem un apcietināšanas orderiem ir jābūt ar noteiktu smaguma pakāpi, un ir iespējams arī prasīt, lai attiecīgas darbības tiktu kvalificētas kā nodarījumi tās tiesas dalībvalstī, kas sniedz palīdzību, izņemot 2. panta 2. punktā minēto nodarījumu gadījumā, “kā tie definēti izsniegšanas dalībvalsts tiesībās”.

104. Tādējādi no izsniegšanas dalībvalsts materiālajām krimināltiesību normām un līdz ar to no šīs valsts likumdevēja un tiesām jāpieprasa šī principa diktētā noteiktība, kas vajadzīga, lai uzsāktu kriminālprocesu un izskatītu to, vajadzības gadījumā uzliekot sodu. Skaidrs, ka pareizi sagatavotam Eiropas apcietināšanas orderim ir jāpamatojas uz darbībām, kas šajā valstī juridiski atzītas par noziedzīgiem nodarījumiem. Ordera izpildes valsts krimināllikumam vienkārši ir jāsniedz vajadzīgais atbalsts un, ja Pamatlēmuma transponēšanas noteikumi to paredz, nodošana ir jāpakļauj nosacījumam par to, ka attiecīgā rīcība saskaņā ar tās tiesību aktiem ir kvalificējama kā noziedzīgs nodarījums, izņemot 2. panta 2. punktā minētos nodarījumus, uz kuriem arī attiecas tiesiskuma princips.

105. Neraugoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, man jāpiebilst, ka Eiropas apcietināšanas ordera izpildē iesaistītajām apcietinājuma un nodošanas procedūrām pēc būtības nav sodoša rakstura. Par ordera izpildi atbildīgajai tiesai jānoskaidro, vai ievēroti nosacījumi, lai tā varētu nodot ordera izsniedzošajai tiesai savā jurisdikcijā esošu personu, bet izpildes tiesai nav jāiepazīstas ar lietas būtību, izņemot nodošanas procedūru, un tai jāatturas no pierādījumu novērtēšanas un sprieduma taisīšanas par vainu. Šāds bija Eiropas Cilvēktiesību tiesas viedoklis attiecībā uz izraidīšanu, kuru tā izslēdza no Romas konvencijas 7. pantā esošā soda jēdziena ( ).

106. Arbitragehof uzdotais jautājums maz attiecas uz tiesiskuma principu kriminālprocesā, bet ir ļoti saistīts ar bažām, ka Pamatlēmuma 2. panta 2. punktā minētie jēdzieni katrā dalībvalstī varētu tikt atšķirīgi interpretēti, radot atšķirīgas piemērošanas risku. Šo secinājumu 96.–99. punktā es jau esmu atsaucies uz šo iespējamību, kas ir raksturīga visiem tiesību aktiem – kā vispārējiem, tā konkrētiem. Tagad man tikai atliek papildināt, ka, ja tiesai, kas izpilda Eiropas apcietināšanas orderi, balstoties uz Pamatlēmumā norādītajām metodēm, izmantojot prejudiciālā nolēmuma tiesvedību, lai atrisinātu visas domstarpības un iegūtu vienveidīgu interpretāciju, joprojām ir neskaidrības par to nodarījumu juridisko kvalifikāciju, kas ir ordera pamatā, un par to, vai uz šiem nodarījumiem attiecas kāds no 2. panta 2. punktā uzskaitītajiem 32 nodarījumiem, tad tai jābalstās uz 2. panta 1. un 4. punktu.

107. Rezumējot, es uzskatu, ka Pamatlēmuma 2. panta 2. punkts nepārkāpj LES 6. panta 2. punktu, jo tas atbilst vienlīdzības principam un tiesiskuma principam kriminālprocesā.

VI – Secinājumi

108. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai atbildēt uz Arbitragehof uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, nospriežot, ka:

1) Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmums 2002/584/TI par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm nepārkāpj LES 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu;

2) Pamatlēmuma 2. panta 2. punkts, atceļot tajā uzskaitīto nodarījumu abpusējās sodāmības prasības pārbaudi, nepārkāpj tiesiskuma principu kriminālprocesā vai vienlīdzības principu, un līdz ar to tas ir saderīgs ar LES 6. panta 2. punktu.