Šajā ziņā, ja no minētā punkta izriet, ka šāda palielināšana var izrādīties vajadzīga, lai nodrošinātu, ka šim naudas sodam ir pietiekami preventīva iedarbība, no tā turpretim neizriet, ka naudas sodam, kas neatbilst attiecīgā uzņēmuma kopējā apgrozījuma nozīmīgai procentuālai daļai, nebūs pietiekami preventīvas iedarbības attiecībā uz šo uzņēmumu. Faktiski naudas sods, kas noteikts atbilstoši Pamatnostādnēs paredzētajai metodikai, principā atbilst nozīmīgai procentuālai daļai no pārdošanas apjoma, kas sodītajam uzņēmumam bija nozarē, uz kuru attiecas pārkāpums. Tādējādi naudas soda dēļ attiecīgā uzņēmuma peļņa šajā nozarē būtiski samazināsies vai pat tiks iegrāmatoti zaudējumi. Pat ja minētā uzņēmuma apgrozījums šajā nozarē ir tikai neliela daļa no tā kopējā apgrozījuma, nevar a priori izslēgt, ka apstāklim, ka samazinās šajā sektorā gūtā peļņa vai tā pat pārvēršas zaudējumos, būs preventīva iedarbība, jo komercuzņēmums konkrētā nozarē principā iesaistās, lai tur gūtu peļņu.

Tomēr atbildību mīkstinošo apstākļu, kurus Komisija var ņemt vērā, uzskaitījums Pamatnostādņu 29. punktā nav izsmeļošs. Līdz ar to tas, ka Pamatnostādnēs starp atbildību mīkstinošiem apstākļiem nav minēta uzņēmuma, kurš piedalījies pārkāpumā, pasīva vērotāja loma, netraucē šo apsvērumu ņemt vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli, ja ar to var pierādīt, ka minētā uzņēmuma dalības pārkāpumā relatīvais smagums ir mazāk nozīmīgs.

Tātad, ja attiecīgais uzņēmums, pilnībā apzinoties lietas apstākļus, ir brīvi izvēlējies iesniegt šādu paziņojumu, tas nevar pamatoti atsaukties uz principu par aizliegumu sevi apsūdzēt pārkāpumā, saskaņā ar kuru Komisija nevar uzlikt uzņēmumam pienākumu iesniegt atbildes, kurās tam varētu likt atzīt pārkāpumu, kuru ir pienākums pierādīt Komisijai. Līdz ar to uzņēmums, kurš pēc savas gribas un bez pienākuma to darīt ir iesniedzis pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu, nevar pārmest Komisijai, ka tā uz šo pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu ir pamatojusies savos Vispārējā tiesā iesniegtajos rakstos.

Turklāt kopš 2006. gada paziņojuma par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu karteļu gadījumos publicēšanas, ņemot vērā to 31. punktu, uzņēmumam, kurš nolemj iesniegt paziņojumu, lai saņemtu naudas soda apmēra samazinājumu, ir zināms, ka, lai arī samazinājums tam tiks piešķirts vienīgi tad, ja, pēc Komisijas domām, būs izpildīti paziņojumā par iecietību minētie naudas soda samazināšanas nosacījumi, paziņojums katrā ziņā ietilps lietas materiālos un var tikt izmantots kā pierādījums tostarp pret paziņojuma autoru.

Sadarbībai, kas paredzēta 2002. gada paziņojumā par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu karteļu gadījumos, no attiecīgā uzņēmuma puses ir tikai brīvprātīgs raksturs. Tā nekādā ziņā neuzliek pienākumu iesniegt pierādījumus par iespējamo aizliegto vienošanos. Tādēļ sadarbības līmeni, kuru uzņēmums vēlas piedāvāt administratīvajā procedūrā, nosaka tikai un vienīgi pats uzņēmums pēc brīvas izvēles un nekādā ziņā minētais paziņojums.

Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, principā nav pienākuma ņemt vērā uzņēmuma finansiāli grūto stāvokli, jo šāda pienākuma atzīšana radītu nepamatotas konkurences priekšrocības uzņēmumiem, kas vismazāk ir pielāgojušies tirgus apstākļiem.

Turklāt Savienības tiesībās pats par sevi nav aizliegts tas, ka Savienības iestādes īstenots pasākums izraisa attiecīgā uzņēmuma bankrotu vai likvidāciju. Faktiski tas, ka uzņēmuma likvidācija attiecīgajā juridiskajā statusā var kaitēt uzņēmuma īpašnieku, akcionāru vai daļu turētāju interesēm, tomēr nenozīmē, ka zaudēs vērtību arī uzņēmuma pārstāvētais personīgais, materiālais un nemateriālais ieguldījums.

Pieņemot Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 35. punktu, Komisija sev nav uzlikusi pienākumu, kas būtu pretrunā šiem principiem. Par to liecina tas, ka minētajā punktā nav atsauces uz uzņēmuma bankrotu, bet tas attiecas uz situāciju, kas radusies tādā “sociālajā un ekonomiskajā kontekstā”, kurā naudas soda uzlikšana “neatgriezeniski apdraudētu attiecīgā uzņēmuma dzīvotspēju un izraisītu vērtības zudumu visiem tā aktīviem”.

No tā izriet, ka ar apstākli vien, ka naudas soda uzlikšana par konkurences tiesību normu pārkāpumu var izraisīt attiecīgā uzņēmuma bankrotu, nepietiek, runājot par Pamatnostādņu 35. punkta piemērošanu. Faktiski, kaut arī bankrots kaitē attiecīgo īpašnieku vai akcionāru finanšu interesēm, tas obligāti nenozīmē, ka attiecīgais uzņēmums izzudīs. Tas kā tāds var turpināt pastāvēt vai nu kā juridiska persona, kas pārvalda minēto uzņēmumu, – par bankrotējušu atzītās sabiedrības rekapitalizācijas gadījumā, vai arī kā vienība, kas veic saimniecisku darbību, – gadījumā, ja kāda cita vienība pārņem visus tā aktīvus un tātad arī pašu uzņēmumu. Šāda pilnīga pārņemšana var notikt, vai nu brīvprātīgi pārpērkot, vai arī piespiedu kārtā pārdodot bankrotējošās sabiedrības aktīvus, turpinot uzņēmuma darbību.

Līdz ar to Pamatnostādņu 35. punkts, it īpaši ņemot vērā atsauci uz vērtības zudumu visiem attiecīgā uzņēmuma aktīviem, ir jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz situāciju, kurā uzņēmuma vai vismaz tā aktīvu pārņemšana šķiet maz ticama vai pat neiespējama. Šādā gadījumā bankrotējošā uzņēmuma aktīvus veidojošie elementi tiktu pārdoti pa vienam, un ir iespējams, ka daudziem no tiem pircējs neatrastos vai arī labākajā gadījumā tie tiktu pārdoti par daudz zemāku cenu, līdz ar to šķiet pamatoti runāt par visas to vērtības zudumu, kā tas arī ir izdarīts Pamatnostādņu 35. punktā.

Turklāt Pamatnostādņu minētā punkta piemērošana, kā izriet no šī punkta formulējuma, pieprasa “konkrētu sociālo un ekonomisko kontekstu”. Šādu kontekstu veido sekas, kādas varētu rasties pēc naudas soda samaksāšanas, it īpaši izraisot bezdarba pieaugumu vai nozaru ekonomiskā stāvokļa pasliktināšanos, nelabvēlīgi ietekmējot attiecīgā uzņēmuma piegādātāju un pircēju ekonomisko stāvokli.

(sal. ar 186.–190. un 192. punktu)