ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]

SECINĀJUMI,

sniegti 2022. gada 22. jūnijā ( 1 )

Lieta C‑259/21

Eiropas Parlaments

pret

Eiropas Savienības Padomi

Kopējā zivsaimniecības politika – Prasība par tiesību aktu atcelšanu – Padomes Regulas (ES) 2021/92 15.–17. pants, 20. pants un 59. panta otrā daļa – LESD 43. panta 3. punkta darbības joma – Padomes pilnvaras – Iespējama Padomes pilnvaru pārsniegšana – Regulas (ES) 2019/1241 10. panta 4. punktā un 15. pantā un Regulas (ES) 2019/472 9. pantā noteiktā tehnisko pasākumu pieņemšanas kārtība – Komisijas pilnvaras noteikt šādus tehniskos pasākumus deleģētajos aktos – Lojālas sadarbības princips

I. Ievads

1. Kopumā šīs lietas pamatā ir domstarpības starp Savienības iestādēm attiecībā uz lomu, kāda Eiropas Savienības Padomei būtu jāuzņemas, pieņemot konkrētus tehniskus pasākumus zivsaimniecības jomā.

2. Pirms Līguma par Eiropas Savienības darbību stāšanās spēkā Padome uzņēmās galveno lomu visu kopējās zivsaimniecības politikas (turpmāk tekstā – “KZP”) aspektu noteikšanā. Taču tas tā vairs nav. Saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktu parasto likumdošanas procedūru piemēro KZP, un Padomes vienpusējas lēmumu pieņemšanas pilnvaras tiek saglabātas tikai LESD 43. panta 3. punktā noteiktajās robežās. Šī tiesību norma ļauj pieņemt pasākumus, kas cita starpā attiecas uz “zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu”.

3. Ar šo prasību Eiropas Parlaments lūdz atcelt konkrētus tehniskus pasākumus, kas noteikti Regulā (ES) 2021/92 ( 2 ), ko Padome pieņēmusi, piemērojot minēto tiesību normu. Šie pasākumi ir ietverti šīs regulas 15., 16., 17., 20. pantā un 59. panta otrajā daļā (turpmāk tekstā – “apstrīdētās tiesību normas”).

4. Parlaments būtībā apgalvo, ka Padome, pieņemot šīs tiesību normas, esot pārsniegusi savas pilnvaras. Tas uzskata, ka minētās tiesību normas esot pretrunā divām regulām, proti, Regulai (ES) 2019/472 ( 3 ) un Regulai (ES) 2019/1241 ( 4 ) (turpmāk tekstā kopā – “pamatregulas”), ko Padome un Parlaments ir pieņēmuši saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktu. Parlamenta ieskatā šīs abas regulas ierobežojot Padomes lēmumu pieņemšanas pilnvaras saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu, ciktāl tās īpaši pilnvaroja Komisiju deleģētajos aktos, kas pieņemti saskaņā ar LESD 290. panta 1. punktu ( 5 ), noteikt tehniskos pasākumus, kas atbilst apstrīdētajās tiesību normās noteiktajiem pasākumiem.

II. Tiesiskais regulējums

A. Atbilstošās LESD tiesību normas

5. LESD 43. panta 2. un 3. punktā ir noteikts: “2. Eiropas Parlaments un Padome saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru un pēc apspriešanās ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju izveido lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju, kas paredzēta 40. panta 1. punktā, kā arī citus noteikumus, kas vajadzīgi kopējās lauksaimniecības politikas un [KZP] mērķu sasniegšanai. 3. Padome pēc Komisijas priekšlikuma paredz pasākumus par cenu, nodevu, atbalsta un kvantitatīvo ierobežojumu noteikšanu, kā arī par zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu.”

B. Pamatregulas

1. Regula 2019/472

6. Regulas 2019/472 9. panta 1. punktā ir paredzēts: “Komisija tiek pilnvarota saskaņā ar šīs regulas 18. pantu un Regulas (ES) Nr. 1380/2013 ( 6 ) 18. pantu pieņemt deleģētos aktus, lai papildinātu šo regulu attiecībā uz šādiem tehniskiem pasākumiem: a) zvejas rīku raksturlielumu specifikācijas un zvejas rīku izmantošanas noteikumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu vai uzlabotu selektivitāti, samazinātu nevēlamas nozvejas vai līdz minimumam samazinātu nelabvēlīgo ietekmi uz ekosistēmu; b) zvejas rīku pārveidojumu vai palīgierīču specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu vai uzlabotu selektivitāti, samazinātu nevēlamas nozvejas vai līdz minimumam samazinātu nelabvēlīgo ietekmi uz ekosistēmu; c) konkrētu zvejas rīku izmantošanas un zvejas darbību ierobežojumi vai aizliegumi, kas noteiktos apgabalos vai laikposmos vajadzīgi, lai aizsargātu nārstojošas zivis, par minimālo saglabāšanas references izmēru mazākas zivis vai nemērķa sugu zivis vai līdz minimumam samazinātu nelabvēlīgo ietekmi uz ekosistēmu; un d) minimālā saglabāšanas references izmēra noteikšana jebkuram krājumam, kam piemēro šo regulu, ar mērķi nodrošināt jūras organismu mazuļu aizsardzību.”

2. Regula 2019/1241

7. Regulas 2019/1241 10. panta 4. punktā ir noteikts: “Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar 29. pantu, lai grozītu I pielikumā iekļauto sarakstu, ja labākie pieejamie zinātniskie ieteikumi liecina, ka ir nepieciešams minētā saraksta grozījums.”

8. Saskaņā ar minētās regulas 15. panta 2. punktu: “Nolūkā ņemt vērā attiecīgo zivsaimniecību reģionālās īpatnības Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar šīs regulas 29. pantu un Regulas (ES) Nr. 1380/2013 18. pantu, lai grozītu, papildinātu, atceltu [V–XI un XIII pielikumā] izklāstītos tehniskos pasākumus vai noteiktu atkāpes no tiem, tostarp īstenojot izkraušanas pienākumu saistībā ar Regulas (ES) Nr. 1380/2013 15. panta 5. un 6. punktu. Komisija šādus deleģētos aktus pieņem, balstoties uz kopīgu ieteikumu, kas ir iesniegts saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 1380/2013 18. pantu un ar šīs regulas III nodaļas attiecīgajiem pantiem.”

9. Šīs pašas regulas 29. panta 6. punktā ir noteikts: “Saskaņā ar 2. panta 2. punktu, 8. panta 3. punktu, 10. panta 4. punktu, 12. panta 2. punktu, 15. panta 2. punktu, 23. panta 1. un 5. punktu, 27. panta 7. punktu un 31. panta 4. punktu pieņemts deleģētais akts stājas spēkā tikai tad, ja divos mēnešos no dienas, kad minētais akts paziņots Eiropas Parlamentam un Padomei, ne Eiropas Parlaments, ne Padome nav izteikuši iebildumus vai ja pirms minētā laikposma beigām gan Eiropas Parlaments, gan Padome ir informējuši Komisiju par savu nodomu neizteikt iebildumus. Pēc Eiropas Parlamenta vai Padomes iniciatīvas šo laikposmu pagarina par diviem mēnešiem.”

10. Regulas 2019/1241 VI pielikumā ir ietverti tehniskie pasākumi, kas piemērojami Ziemeļrietumu ūdeņiem ( 7 ).

C. Regula 2021/92 (turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”)

11. Apstrīdētās regulas 15. pants “Tehniskie pasākumi attiecībā uz mencu un merlangu Ķeltu jūrā” paredz vairākus pasākumus it īpaši attiecībā uz linuma acs izmēriem. Šie pasākumi ir piemērojami Savienības zvejas kuģiem, kas ar grunts traļiem vai zvejas vadiem zvejo Ķeltu jūrā.

12. Šīs regulas 16. pantā “Tehniskie pasākumi Īrijas jūrā” ir noteikti pienākumi attiecībā uz zvejas rīku variantiem Savienības zvejas kuģiem, kas ar grunts traļiem vai zvejas vadiem veic zvejas darbības Īrijas jūrā.

13. Arī šīs pašas regulas 17. pants “Tehniskie pasākumi ūdeņos uz rietumiem no Skotijas” paredz pasākumus it īpaši attiecībā uz linuma acs izmēriem. Tie attiecas uz Savienības zvejas kuģiem, kas ar grunts traļiem vai zvejas vadiem darbojas Norvēģijas omāra (Nephrops norvegicus) zvejniecībā ūdeņos uz rietumiem no Skotijas.

14. Saskaņā ar apstrīdētās regulas 20. pantu “Aizliegtās sugas” Savienības zvejas kuģiem ir aizliegts zvejot, paturēt uz kuģa, pārkraut citā kuģī vai izkraut konkrētu sugu zivis noteiktos Savienības ūdeņos ICES ( 8 ) rajonos un apakšapgabalos. Šajā tiesību normā arī ir norādīts, ka nejauši nozvejotiem norādīto sugu īpatņiem netiek nodarīts kaitējums un tos tūlīt atbrīvo.

15. Saskaņā ar minētās regulas 59. pantu “Pārejas noteikumi”: “Regulas 11., 19., 20., 27., 33., 34., 41., 42., 43., 48., 50. un 57. pantu mutatis mutandis turpina piemērot 2022. gadā līdz brīdim, kad stājas spēkā regula, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam. Regulas 15., 16. un 17. pantu piemēro līdz dienai, kad piemērojams kļūst deleģētais akts, kas pieņemts saskaņā ar Regulas [2019/1241] 15. panta 2. punktu un ar ko groza minētās regulas VI pielikumu, ieviešot atbilstošus tehniskos pasākumus ziemeļrietumu ūdeņiem.”

III. Tiesvedības priekšvēsture

16. 2020. gada 27. oktobrī Komisija ierosināja pieņemt regulu, ar ko 2021. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas, kuras piemērojamas Savienības ūdeņos un – attiecībā uz Savienības zvejas kuģiem – konkrētos ūdeņos, kas nav Savienības ūdeņi (turpmāk tekstā – “Komisijas priekšlikums”).

17. 2020. gada 14. decembrī Komisija precizēja šo priekšlikumu, pieņemot vairākas tiesību normas, kas ir identiskas apstrīdētajām tiesību normām. Šo tiesību normu projekti vispirms tika iekļauti neoficiālā dokumentā (turpmāk tekstā – “neoficiāls dokuments”) un vēlāk publicēti Komisijas tīmekļa vietnē.

18. 2021. gada 28. janvārī Padome pieņēma apstrīdēto regulu, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu. Minētā regula Oficiālajā Vēstnesī tika publicēta 2021. gada 29. janvārī. Tā stājās spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas.

19. Ar pieteikumu, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2021. gada 23. aprīlī, Parlaments saskaņā ar LESD 263. panta otro daļu cēla šo prasību, lūdzot atcelt apstrīdētās tiesību normas.

IV. Fakti, kas iestājušies pēc prasības celšanas

20. 2021. gada 23. augustā Komisija pieņēma Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2021/2324, ar ko attiecībā uz tehniskiem pasākumiem, kas piemērojami dažām demersālajām un pelaģiskajām zvejniecībām Ķeltu jūrā, Īrijas jūrā un ūdeņos uz rietumiem no Skotijas, groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2019/1241 (turpmāk tekstā – “Deleģētā regula 2021/2324”) ( 9 ). Šī regula tika pieņemta, pamatojoties uz Regulas 2019/1241 (vienas no abām pamatregulām) 10. panta 4. punktu un 15. panta 2. punktu.

21. Deleģētās regulas 2021/2324 6. apsvērumā ir skaidri noteikts, ka šīs regulas mērķis ir “vienā tiesību aktā iekļaut” tehniskos pasākumus, kas atbilst pasākumiem, kuri noteikti apstrīdētās regulas 15.–17. pantā, un citus konkrētus pasākumus.

22. Turklāt 2022. gada 27. janvārī Padome pieņēma jaunu regulu, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam (turpmāk tekstā – “regula, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam”) ( 10 ). Šī regula stājās spēkā 2022. gada 31. janvārī, proti, nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī ( 11 ).

V. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

23. Parlamenta prasījumi Tiesai ir šādi: – atcelt apstrīdētās tiesību normas un – piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

24. Padomes prasījumi Tiesai ir šādi: – noraidīt prasību kā nepamatotu un saglabāt apstrīdēto tiesību normu sekas līdz brīdim, kad tiek pieņemtas jaunas tiesību normas, kas aizstās šīs tiesību normas; un – piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

25. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2021. gada 19. augusta lēmumu Komisijai tika atļauts iesaistīties lietā Padomes prasījumu atbalstam.

VI. Prasība

26. “Tehniskie pasākumi” zivsaimniecības jomā ir definēti kā “pasākumi, kuri, paredzot zvejas rīku izmantošanas un konstrukcijas nosacījumus un ierobežojot piekļuvi zvejas apgabaliem, regulē nozveju sastāvu pēc sugām un zivju izmēra un zvejas darbību ietekmi uz ekosistēmu komponentiem” ( 12 ). Saskaņā ar Parlamenta un Padomes apgalvoto tehniskie pasākumi esot“instrumenti”, kas palīdz īstenot KZP ( 13 ). Bez tiem neesot iespējams sasniegt zvejas resursu saglabāšanas un zvejas darbību relatīvas stabilitātes saglabāšanas mērķus, kas ir prioritāri visos Savienības noteikumos šajā jomā ( 14 ).

27. Teorētiski šādus pasākumus var noteikt i) gan Padome, gan Parlaments, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu; ii) Komisija saskaņā ar LESD 290. panta 1. punktu, ja tiesiskais regulējums, kas pieņemts, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu, tai deleģē pilnvaras šādi rīkoties; vai iii) Padome, rīkojoties viena pati saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu ( 15 ). Šī lieta attiecas uz šo attiecīgo lēmumu pieņemšanas pilnvaru savstarpējo saistību un ierobežojumiem.

28. Kā paskaidrots iepriekš 2. punktā, saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu Padome ir pilnvarota pieņemt pasākumus saistībā ar “zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu”. Apstrīdētā regula tika pieņemta, pamatojoties uz šo tiesību normu ( 16 ). Tās mērķis ir noteikt un piešķirt dalībvalstīm kopējo pieļaujamo nozveju (turpmāk tekstā – “KPN”) un kvotas konkrētiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām 2021. gadam.

29. Papildus noteikumiem par KPN un kvotu noteikšanu šīs regulas 15.–17. pantā ir paredzēti vairāki tehniski pasākumi, kas piemērojami konkrētiem Savienības zvejas kuģiem (kas ar grunts traļiem vai zvejas vadiem zvejo Ķeltu jūrā, Īrijas jūrā un ūdeņos uz rietumiem no Skotijas). Šo tiesību normu mērķis būtībā ir samazināt konkrētu zivju sugu piezveju, nosakot tehniskus pienākumus attiecībā uz zvejas rīkiem (jo īpaši linuma acs izmēriem) ( 17 ). Turklāt apstrīdētās regulas 20. pantā ir ietverts to zivju sugu saraksts, kuru zveja ir nepārprotami aizliegta. Parlaments lūdz Tiesu atcelt šīs četras apstrīdētās regulas normas, kā arī tās 59. panta otro daļu, kas ierobežo tās 15., 16. un 17. panta piemērojamību laikā.

30. Parlaments apgalvo, ka trīs pamatregulu tiesību normas, proti, Regulas 2019/1241 10. panta 4. punkts un 15. panta 2. punkts un Regulas 2019/472 9. pants, esot ierobežojušas Padomes pilnvaras noteikt šādus tehniskos pasākumus saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu. Šīs tiesību normas ļaujot Komisijai noteikt šādus tehniskos pasākumus deleģētajos aktos ( 18 ). Parlaments uzskata, ka līdz ar to Padome neesot varējusi rīkoties, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, un pieņemt apstrīdētās tiesību normas, jo par šiem pasākumiem aktos pienācīgi esot varējusi lemt vienīgi Komisija ( 19 ).

31. Konkrētāk, Parlaments apgalvo, ka, vienpusēji pieņemot apstrīdētās tiesību normas, Padome esot ievērojusi lēmumu pieņemšanas procedūru, kas esot pretrunā Parlamenta institucionālajām prerogatīvām, un neesot ievērojusi tā tiesības iebilst vai celt iebildumus pret šajās normās paredzētajiem tehniskajiem pasākumiem.

32. Šajā ziņā jāatgādina, ka gan Parlaments, gan Padome saskaņā ar Regulas 2019/1241 29. panta 3. punktu saglabā pilnvaras jebkurā laikā atsaukt pilnvaru deleģēšanu, uz kurām ir norādīts šīs regulas 10. panta 4. punktā un 15. panta 2. punktā. Turklāt Parlaments un Padome var iebilst pret šiem aktiem divu mēnešu laikā no dienas, kad minētais akts tiem ir ticis paziņots ( 20 ). Tas pats attiecas uz deleģētajiem aktiem, ko Komisija ir pieņēmusi, piemērojot Regulas 2019/472 9. pantu ( 21 ).

33. Savukārt, ja Padome ir pieņēmusi tiesību aktu, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu (kā tas bija attiecībā uz apstrīdēto regulu), Parlaments nevar iebilst pret tā saturu. Šādu tiesību aktu pieņem vienīgi Padome.

34. Līdz ar to šīs lietas pamatā galvenokārt ir robežlīnijas noteikšana starp Parlamenta, Padomes un Komisijas attiecīgajām lomām apstrīdētajās tiesību normās noteikto tehnisko pasākumu pieņemšanā. Ja Tiesa atceltu šīs tiesību normas (kā to lūdz Parlaments), tas apstiprinātu Parlamenta tiesības uzraudzīt tajās noteikto tehnisko pasākumu pieņemšanu, vai nu pret tiem iebilstot, vai arī atsaucot Komisijas pilnvaras pieņemt šādus deleģētos aktus nākotnē. Savukārt, ja prasība tiktu noraidīta, Padome varētu likumīgi vienpusēji izlemt šādus jautājumus, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu.

35. Lietas dalībnieki nav vienisprātis par to, vai pēc tam, kad Komisija 2021. gada 23. augustā pieņēma Deleģēto regulu 2021/2324, prasībai zuda priekšmets ( 22 ). Vispirms pievērsīšos šim jautājumam, kā arī regulas, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, ietekmei uz šo lietu (A). Savukārt pēc tam tiks izvērtēti abi pamati, ko Parlaments ir izvirzījis savā prasībā, un paskaidrots, kādēļ tie manā ieskatā ir nepamatoti (B).

A. Par Deleģētās regulas 2021/2324 un regulas, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, ietekmi uz nepieciešamību izskatīt lietu tiesā

1. Deleģētā regula 2021/2324

36. Ir skaidrs, ka kopš Deleģētās regulas 2021/2324 stāšanās spēkā apstrīdētās regulas 15.–17. pants vairs nav piemērojams. Kā norādīts iepriekš 21. punktā, minētās deleģētās regulas mērķis ir “vienā tiesību aktā iekļaut” tehniskos pasākumus, kas atbilst pasākumiem, kuri noteikti apstrīdētās regulas 15.–17. pantā, un citus konkrētus pasākumus. Turklāt pēdējās minētās regulas 59. panta otrajā daļā ir nepārprotami norādīts, ka šīs tiesību normas ir paredzēts piemērot tikai “līdz dienai, kad sāk piemērot deleģēto aktu, kas pieņemts saskaņā ar [Regulas 2019/1241] 15. panta 2. punktu”.

37. Deleģētā regula 2021/2324 tika pieņemta 2021. gada 23. augustā saskaņā ar šo pašu tiesību normu, un tā stājās spēkā 2021. gada 30. decembrī ( 23 ). Neviens no lietas dalībniekiem neapstrīd, ka minētajā regulā ietvertie pasākumi atbilst pasākumiem, uz ko attiecas apstrīdētās regulas 15.–17. pants, un ka tādējādi tie faktiski ir “aizstājuši” šīs tiesību normas. Tie arī neapstrīd, ka apstrīdētās regulas 20. pantu neietekmē Deleģētās regulas 2021/2324 pieņemšana, jo šī tiesību norma nav minēta ne apstrīdētās regulas 59. panta otrajā daļā, ne minētajā deleģētajā regulā.

38. Ņemot vērā šo notikumu attīstību, lietas dalībnieki nav vienisprātis par to, vai šī prasība ir zaudējusi savu mērķi, ciktāl Parlaments lūdz atcelt apstrīdētās regulas 15.–17. pantu un 59. panta otro daļu ( 24 ).

39. No vienas puses, Parlaments uzskata, ka, lai gan Komisija ir pieņēmusi Deleģēto regulu 2021/2324, Tiesai joprojām esot jālemj par šo tiesību normu spēkā esamību. Tas būtībā apgalvo, ka, lai gan noteiktas šīs deleģētās regulas tiesību normas atspoguļo apstrīdētās regulas 15.–17. panta saturu, šīs tiesību normas joprojām pastāvot likumdošanas vidē un tās esot jāatceļ tiesiskās drošības interesēs. Līdz ar to tas uzskata, ka tā prasībai neesot zudis priekšmets.

40. No otras puses, Padome apgalvo, ka pēc Deleģētās regulas 2021/2324 pieņemšanas par šo jautājumu vairs neesot jālemj. Tās ieskatā no apstrīdētās regulas 59. panta otrās daļas izriet, ka šīs regulas 15.–17. pantu esot bijis paredzēts piemērot tikai līdz brīdim, kad Komisija pieņēma deleģētu aktu jomā, uz kuru attiecas šīs tiesību normas. Turklāt Padome norāda, ka tā nekad neesot plānojusi, ka šīs tiesību normas būtu spēkā pēc 2021. gada.

41. Sākotnēji jāatzīst, ka zināmā mērā var piekrist Padomes argumentācijai. Ja apstrīdētās regulas 15.–17. pants vairs nebūtu spēkā, pavisam noteikti nešķistu, ka Parlaments joprojām varētu “gūt labumu” no šo tiesību normu atcelšanas Tiesā. Šajā ziņā jānorāda, ka gan Padome, gan Parlaments lūdz Tiesu saglabāt visu četru apstrīdēto tiesību normu līdzšinējās sekas. Tādējādi Parlaments ar savu prasību pat nelūdz mainīt “situāciju”, kas radās, Padomei pieņemot apstrīdētās tiesību normas.

42. Līdz ar to var apgalvot, ka šajā gadījumā ir vismaz trīs konkrēti iemesli, lai secinātu, ka pēc Deleģētās regulas 2021/2324 pieņemšanas izskatāmajai prasībai nav zudis priekšmets.

43. Pirmkārt, šo prasību Parlaments ir cēlis pret Padomi, pamatojoties uz LESD 263. panta otro daļu. Šajā ziņā jāatgādina, ka Parlamentam nav jāpierāda interese ( 25 ) celt prasību, lai celtu prasību par lēmumu vai tiesību aktu, tostarp Padomes lēmumu vai tiesību aktu, atcelšanu ( 26 ). Ar šo tiesību normu Parlamentam tiek piešķirtas tiesības celt šādu prasību, lai apstrīdētu Padomes regulas tiesiskumu, nepakļaujot šo tiesību izmantošanu nosacījumam pierādīt interesi celt prasību ( 27 ).

44. Otrkārt, Tiesa jau ir atzinusi tādas prasības pieņemamību, kuras mērķis ir bijis atcelt tiesību aktu, kas prasības celšanas brīdī jau ir ticis izpildīts vai vairs nav bijis piemērojams ( 28 ). Manuprāt, to pašu it īpaši var attiecināt uz tādu prasību atcelt tiesību aktu, kas (gluži kā apstrīdētās regulas 15.–17. pants) prasības celšanas brīdī joprojām bija piemērojams, bet zaudēja spēku Tiesā notiekošās tiesvedības laikā. No šādiem apstākļiem automātiski neizriet, ka prasībai ir zudis priekšmets kopš brīža, kad apstrīdētās tiesību normas vai instruments zaudē spēku.

45. Manuprāt, ir nozīme tam, ka abās situācijās tiesību akta atcelšana pati par sevi var radīt tiesiskās sekas.

46. Šajā ziņā jāuzsver, ka saskaņā ar iepriekš 31. punktā minēto Parlaments apgalvo, ka, Padomei vienpusēji pieņemot apstrīdētās tiesību normas, neesot tikušas ņemtas vērā tā tiesības šīs tiesību normas pārbaudīt un attiecīgajā gadījumā iebilst pret tajās ietvertajiem tehniskajiem pasākumiem. Tas apgalvo, ka, ja šādi pasākumi būtu bijuši integrēti vienā vai vairākos deleģētajos aktos, ko ir pieņēmusi Komisija, piemērojot Regulas 2019/1241 10. panta 4. punktu un 15. panta 2. punktu un Regulas 2019/472 9. pantu, nevis Padome, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, tam būtu bijusi teikšana saistībā ar to saturu.

47. Es saprotu, ka Parlaments ar savu prasību vēlas pārliecināties, ka Padome turpmāk atturēsies izmantot no LESD 43. panta 3. punkta izrietošās pilnvaras situācijās, kad šādu pilnvaru īstenošana pārklājas ar konkrētām Komisijas deleģētajām pilnvarām un procedūrām, kas izklāstītas šādos sekundārajos tiesību aktos (šajā gadījumā Regulas 2019/1241 10. panta 4. punktā un 15. panta 2. punktā un Regulas 2019/472 9. pantā). Būtībā Parlamenta mērķis ir panākt Tiesas spriedumu, kas liedz Padomei nākotnē, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, pieņemt tādus tehniskos pasākumus, kas ir analoģiski tiem, uz kuriem attiecas apstrīdētās tiesību normas.

48. No tā izriet, ka, lai arī apstrīdētās tiesību normas vairs nav spēkā un vairs nerada tiesiskas sekas, to atcelšana pati par sevi var radīt tiesiskas sekas, jo īpaši nepieļaujot, ka Padome atkārto apstrīdēto likumdošanas praksi ( 29 ). Šī iemesla dēļ es uzskatu, ka šai prasībai nav zudis priekšmets līdz ar Deleģētās Regulas 2021/2324 pieņemšanu.

49. Manu uzskatu šajā ziņā apstiprina Tiesas judikatūra attiecībā uz prasībām par pienākumu neizpildi. Prasībām saistībā ar pienākumu neizpildi parasti zūd priekšmets, ja izskatāmā pienākumu neizpilde Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktā laikaposma beigās vairs nerada sekas. Tomēr atsevišķos gadījumos Tiesa ir konstatējusi, ka Komisija joprojām var būt tiesīga uzsākt tiesvedību, neraugoties uz paša pārkāpuma izbeigšanos. Šādos gadījumos parasti pastāv nenovēršams iespējamās rīcības atkārtošanās risks ( 30 ) vai arī pārkāpums ir “sezonāls” ( 31 ), kā rezultātā tas pretējā gadījumā nebūtu jāpārskata tiesā.

50. Manuprāt, starp minēto judikatūras virkni un aplūkojamo lietu ir saskatāmas līdzības, ņemot vērā, ka arī šajā gadījumā Parlamenta mērķis prasības celšanai ir novērst Padomes rīcības atkārtošanos nākotnē. Turklāt apstrīdētā regula ir paredzēta ļoti konkrētam – šajā gadījumā ļoti īsam – laikposmam (2021. gads). Līdz ar to Parlamentam ir grūti savlaicīgi celt prasību, turklāt tiek apgrūtināta šīs procedūras izbeigšana, pirms apstrīdētās regula zaudē spēku.

51. Treškārt, no praktiskā skatpunkta man ir jāatzīst, ka būtu diezgan mulsinoši, ja tāds tiesību akts kā apstrīdētā regula ar spēkā esamības laiku līdz vienam gadam (vai pat mazāk) būtu apstrīdams tikai šajā konkrētajā laikposmā un šādas iespējas vairs nebūtu, līdzko šis laikposms ir beidzies. Manuprāt, prasības iesniedzējiem būtu nereāli un kaitējoši tas, ja Tiesa nemainīgi pieprasītu, lai i) pārsūdzība tiktu iesniegta ne vēlāk kā viena gada laikā (vai attiecīgajā gadījumā pat vēl īsākā laikā) pēc tiesību akta pieņemšanas un ii) tiesvedība Tiesā tiktu pabeigta un slēgta līdz šim pašam datumam.

52. Ir taisnība, ka Tiesa šādos gadījumos var piemērot “paātrināto tiesvedību” (piemērojot Tiesas Reglamenta 133. panta 1. un 3. punktu). Tomēr šajā ziņā nav nekādu garantiju ( 32 ). Tādēļ, manuprāt, tikai ar šo iespējamību vien nepietiek, lai garantētu pietiekamu piekļuvi Tiesai ( 33 ).

53. Manā ieskatā pragmatiskā pieeja, kuru es ierosinu Tiesai ievērot, ir vēl jo vairāk nepieciešama, ja Tiesā izskatāmajam strīdam, kā tas ir aplūkojamā lietā, ir konstitucionāla nozīme un tas attiecas uz likumdošanas kompetenču sadalījumu starp dažādām Savienības iestādēm. Šajā kontekstā es neredzu iemeslu, kādēļ Tiesa nevarētu izskatīt tiesību akta juridiskā pamata neesamības vai nepareizas pieņemšanas apstrīdēšanu tikai tāpēc vien, ka tā juridiskās sekas ir “īslaicīgas”. Šāds rezultāts galu galā liegtu Tiesai īstenot tiesas kontroli un attiecīgajā gadījumā novērst līdzīgu tiesību aktu pieņemšanu nākotnē.

54. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Tiesai joprojām ir jālemj par šo prasību, neraugoties uz Deleģētās regulas 2021/2324 pieņemšanu.

2. Regula, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam

55. Deleģētās regulas 2012/2324 pieņemšana nebija vienīgā ar likumdošanu saistītā darbība pēc tam, kad Parlaments bija cēlis šo prasību. Kā norādīts iepriekš 22. punktā, Padome 2022. gada 27. janvārī pieņēma regulu, ar kuru nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, ar ko faktiski tika aizstāta apstrīdētā regula. Šī regula stājās spēkā 2022. gada 31. janvārī. Pamatojoties uz apstrīdētās regulas 59. panta pirmo daļu ( 34 ), šīs regulas 20. pants zaudēja spēku tajā pašā dienā. Tādējādi, lai gan ar Deleģētās regulas 2021/2324 stāšanos spēkā tika izbeigta apstrīdētās regulas 15.–17. panta piemērošana, tieši regula, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, padarīja minēto tiesību normu nepiemērojamu.

56. Atbildot uz Tiesas jautājumu, kas pieņemts, pamatojoties uz Reglamenta 62. pantu, Parlaments un Padome paskaidroja, ka regulas, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, pieņemšanai nav ietekmes uz šo prasību. Parlaments norāda, ka minētās regulas 18. pantā ir sniegts aizliegto sugu saraksts, kuras ir ietvertas apstrīdētās regulas 20. pantā (līdz ar ko šai tiesību normai turpina būt tiesiskās sekas). Turklāt Parlaments apgalvo, ka, neraugoties uz regulas, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, pieņemšanu, pastāv risks, ka nākotnē var atkārtoties apgalvotais prettiesiskums (tas, ka Padome pieņem tehniskos pasākumus, kas atbilst tiem, kas ir ietverti apstrīdētajās tiesību normās).

57. Padome apstrīd šos argumentus. Tā uzskata, ka līdz ar regulas, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, pieņemšanu šai prasībai ir zudis priekšmets, ciktāl runa ir par apstrīdētās regulas 20. pantu. Tā uzskata, ka rezultāts ir acīmredzams no apstrīdētās regulas 59. panta pirmā punkta.

58. Šķiet, ka apsvērumi, kurus esmu izklāstījis iepriekšējā iedaļā attiecībā uz apstrīdētās regulas 15.–17. pantu un 59. panta otro daļu, mutatis mutandis ir piemērojami apstrīdētās regulas 20. pantam, ciktāl tas attiecas uz sekām, kas ir regulas, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, pieņemšanai attiecībā uz šo tiesību normu.

59. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka, lai arī neviena no apstrīdētajām tiesību normām nav spēkā, šī prasība joprojām ir jāizskata.

B. Par lietas būtību

60. Lai pamatotu savu prasību atcelt tiesību aktus, Parlaments izvirza divus pamatus. Pirmkārt, tas apgalvo, ka Padome esot ļaunprātīgi izmantojusi pamatregulās paredzēto procedūru. Otrkārt, tas uzskata, ka Padome esot pārkāpusi “lojālas sadarbības principu”, kas noteikts LES 13. panta 2. punktā ( 35 ). Es secīgi izvērtēšu katru no šiem pamatiem.

1. Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pamatregulās noteiktās procedūras iespējamu ļaunprātīgu izmantošanu

a) Lietas dalībnieku galvenie argumenti

1) Parlamenta galvenie argumenti

61. Parlaments būtībā apgalvo, ka Padomes pilnvaras pieņemt tehniskus pasākumus attiecībā uz “zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu” saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu esot ierobežotas, ciktāl Parlaments un Padome vienā vai vairākos tiesību aktos, kas pieņemti, piemērojot LESD 43. panta 2. punktu, ir vienojušies, ka šādus pasākumus pieņemt ir tiesīga Komisija, nevis Padome.

62. Aplūkojamā lietā Parlaments uzskata, ka, tā kā Regulas 2019/1241 10. panta 4. punkts un 15. pants un Regulas 2019/472 9. pants (kas visi tika pieņemti saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktu) skaidri paredzot Komisijai pilnvaras pieņemt tādus tehniskos noteikumus, kādi ir paredzēti apstrīdētajās tiesību normās, Padome neesot varējusi pamatoties uz LESD 43. panta 3. punktu, lai vienpusēji pieņemtu šīs tiesību normas ( 36 ).

63. Parlaments apgalvo, ka šajā lietā esot izpildītas visas Tiesas judikatūrā noteiktās prasības, lai konstatētu pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu. Tas norāda, ka Padome apstrīdētās regulas 59. apsvērumā un 59. panta otrajā daļā esot skaidri atzinusi, ka Komisijai bija jābūt atbildīgai par šīs regulas 15.–17. pantā paredzēto tehnisko pasākumu pieņemšanu. Turklāt tas uzskata, ka Padome neesot sniegusi nekādu pamatojumu tam, kāpēc tā pati (nevis Komisija) pieņēma apstrīdētās tiesību normas, piemēram, paskaidrojot, kāpēc tā uzskatīja, ka Komisija tās šajā lietā nevarēja pieņemt.

64. Turklāt Parlaments apgalvo, ka, ja apstrīdētajās tiesību normās ietverto tehnisko pasākumu pieņemšana būtu attaisnota ar nenovēršamiem apstākļiem, atbilstošais juridiskais pamats to pieņemšanai būtu bijis Regulas Nr. 1380/2013 12. un 13. pants. Saskaņā ar šīm tiesību normām “steidzamus” pasākumus (saistībā ar jūras bioloģisko resursu saglabāšanas vai jūras ekosistēmas nopietnu apdraudējumu) varot pieņemt Komisija ( 37 ) vai dalībvalstis ( 38 ), bet ne Padome. Parlaments uzskata, ka, ja šādu steidzamu apstākļu nebūtu, no Regulas Nr. 2019/472 8. panta 2. un 3. punkta izrietētu, ka korektīvos pasākumus (pasākumus, lai nodrošinātu attiecīgā krājuma vai funkcionālās vienības drīzu atgriešanos konkrētajos līmeņos) Komisija varētu pieņemt tikai deleģētajos aktos.

65. Visbeidzot Parlaments uzskata, ka nav nozīmes tam, ka Komisijas pilnvaras pieņemt tādus tehniskos pasākumus, kas ir analoģiski tiem, uz kuriem attiecas apstrīdētās tiesību normas, izriet drīzāk no sekundārajām tiesībām (proti, pamatregulām), nevis primārajām tiesībām. Tas norāda, ka tāpat kā Padomes pilnvaras pieņemt tehniskus pasākumus “attiecībā uz zvejas iespēju noteikšanu un piešķiršanu” izriet no LESD 43. panta 3. punkta, Komisijas pilnvaras īstenot savas vispārējās prerogatīvas pieņemt deleģētos aktus izriet no LESD 290. panta 1. punkta un līdz ar to arī no primārajām tiesībām.

2) Padomes un Komisijas galvenie argumenti

66. Padome apstrīd Parlamenta argumentus. Tā uzskata, ka pirmais pamats ir nepamatots, jo Parlaments esot pieļāvis kļūdu, interpretējot jēdzienu “procedūras ļaunprātīga izmantošana”, un esot nepareizi izpratis apstrīdēto tiesību normu mērķi un saturu.

67. Tā arī piebilst, ka apstrīdēto tiesību normu pieņemšana pilnībā atbilst LESD 43. panta 3. punktam, jo to mērķis ir saistīts ar “zvejas iespēju noteikšanu ”. Savukārt pamatregulās minētie tehniskie pasākumi attiecoties uz atšķirīgiem un plašākiem mērķiem nekā šīm tiesību normām.

68. Padome norāda, ka nekas pamatregulās neliecinot, ka pilnvaras, kas Komisijai piešķirtas ar Regulas 2019/1241 10. panta 4. punktu un 15. pantu un Regulas 2019/472 9. pantu, būtu paredzētas tikai un vienīgi tādā ziņā, ka tās liegtu Padomei pieņemt tehniskus pasākumus par identiskiem jautājumiem.

69. Turpinot tā norāda, ka apstrīdētās regulas 59. panta otrajā daļā esot skaidri norādīts, ka minētās regulas 15.–17. pants vairs nebūs spēkā, tiklīdz Komisija pieņems deleģēto aktu, kas attiecas uz tiem pašiem jautājumiem, kurus aptver šīs tiesību normas. Tas skaidri norādītu, ka Padome nav vēlējusies pārsniegt savas pilnvaras. Tāpat apstrīdētās regulas 20. pantā esot pilnībā saglabātas Komisijas pilnvaras pieņemt deleģētos aktus, piemērojot Regulas 2019/1241 10. panta 2. punktu. Šajā ziņā arī esot jāņem vērā, ka apstrīdētās tiesību normas tika pieņemtas neilgi pēc Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības, proti, kontekstā, kurā pastāvēja daudz neskaidrību par “zvejas iespēju noteikšanu” 2021. gadam un kurā bija skaidrs, ka Komisijai vēl bija jāsniedz savs priekšlikums pirms jebkāda deleģēta akta par šiem jautājumiem pieņemšanas.

70. Komisija vispārīgi piekrīt Padomes argumentiem. Tā uzsver, ka nekas pamatregulās neuzliekot tai pienākumu pieņemt tehniskus pasākumus jomās, uz kurām attiecas apstrīdētās tiesību normas.

71. Komisija arī paskaidro, ka, tā kā agrākie korektīvie pasākumi (kas ietverti Regulas (ES) 2020/123 ( 39 ) 13. pantā) bija spēkā tikai līdz 2020. gada 31. decembrim, Padomei esot bijis jāpieņem jauni tehniskie pasākumi līdz 2021. gada sākumam ( 40 ). Komisija būtu varējusi pieņemt šādus jaunus pasākumus deleģētajā aktā, ja dalībvalstu kopīgais ieteikums būtu ticis iesniegts savlaicīgi ( 41 ). Tomēr līdz 2020. gada 14. decembrim Komisijai formāli netika iesniegti nekādi kopīgie ieteikumi (to galīgajā formā) ( 42 ). Komisijas neoficiālais dokuments, kura rezultātā Padome pieņēma apstrīdētās tiesību normas, esot aizpildījis šo robu.

b) Analīze

72. Kā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, pasākumu par spēkā neesošu padara pilnvaru ļaunprātīga izmantošana, ja, pamatojoties uz objektīviem, atbilstošiem un konsekventiem pierādījumiem, izrādās, ka tas ir pieņemts tikai vai vismaz galvenokārt citiem mērķiem, nevis tiem, kuriem attiecīgās pilnvaras ir piešķirtas, vai lai izvairītos no Līgumā īpaši paredzētās procedūras, kas attiecas uz konkrētās lietas apstākļu risināšanu ( 43 ).

73. Šajā lietā Parlamenta pirmais pamats būtībā ir balstīts uz to, ka Padome, pieņemot apstrīdētās tiesību normas, ir izvairījusies no procedūras, kas pamatregulās ir paredzēta tehnisko pasākumu pieņemšanai, saskaņā ar kuru šādu pasākumu pieņemšanas pilnvaras ir tikai Komisijai.

74. Tomēr Parlamenta apgalvojumi, manuprāt, ir noraidāmi. Netiek pierādīts, ka apstrīdētās tiesību normas ir pieņemtas tikai vai galvenokārt citiem mērķiem, nevis tiem, kuru sasniegšanai Padomei ir piešķirtas LESD 43. panta 3. punktā paredzētās pilnvaras, vai lai izvairītos no LESD īpaši paredzētās procedūras, kas attiecas uz konkrētās lietas apstākļu risināšanu.

75. Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt LESD 43. panta 3. punkta attiecīgās piemērošanas jomas, kurā ir noteikts, ka Padomei ir tiesības paredzēt pasākumus, it īpaši attiecībā uz “zvejas iespēju noteikšanu”, kā arī LESD 43. panta 2. punktu. Tiesa ir nospriedusi, ka autonomi lēmumi, kas pieņemti, pamatojoties uz Savienības politiskajām interesēm, ietilpst Savienības likumdevēja kompetencē (proti, LESD 43. panta 2. punkta piemērošanas jomā). Savukārt LESD 43. panta 3. punkts galvenokārt ir piemērojams tehniskajiem pasākumiem, ar kuriem tiek īstenotas šīs izvēles ( 44 ).

76. Savos secinājumos apvienotajās lietās Parlaments un Komisija/Padome ( 45 ) ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl] paskaidroja, ka no šīs judikatūras izriet, ka LESD 43. panta 2. punktā paredzētā parastā likumdošanas procedūra ir jāpiemēro vispārīgāka rakstura pasākumiem, proti, tādiem, kas ir nepieciešami KZP mērķu sasniegšanai, turpretī neleģislatīvā procedūra saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu ir jārezervē noteikta veida reglamentējošiem pasākumiem. Pasākumi saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu tādējādi ir ierobežojami ar tiem pasākumiem, kas ir cieši saistīti ar to, kas var zvejot, ko un kur, un nosacījumiem, kas ir funkcionāli saistīti ar šiem jautājumiem ( 46 ) un neietver katru tehnisku pasākumu, kas kaut kādā veidā ir saistīts ar zvejas iespējām. Izšķirošais faktors, kā to apstiprināja Tiesa, ir noskaidrot, vai attiecīgais pasākums ietver politisko izvēli, kas ir atstāta Savienības likumdevēja ziņā, jo tas ir nepieciešams kopējās lauksaimniecības un zivsaimniecības politikas mērķu sasniegšanai ( 47 ).

77. Šajā lietā šķiet acīmredzami, ka apstrīdētās tiesību normas ir funkcionāli saistītas ar “zvejas iespēju noteikšanu” LESD 43. panta 3. punkta izpratnē, nevis ar politisku izvēli, kas ir rezervēta Savienības likumdevējam ( 48 ).

78. Proti, kā norāda Padome un Komisija, apstrīdēto tiesību normu mērķis esot uzlabot zvejas rīku selektivitāti (15.–17. pants) un noteiktu sugu aizsardzību (20. pants). Šīs tiesību normas esot pieņemtas kā alternatīva KPN samazināšanai vēl vairāk par to, kas jau bija nolemts attiecībā uz šo gadu. To apstiprina Deleģētās regulas 3. apsvērums, saskaņā ar kuru pasākumi, kas noteikti apstrīdētajās tiesību normās, bija “funkcionālā ziņā saistīti ar tādu sugu KPN, kas nozvejotas”, ņemot vērā, ka, “ja minētie pasākumi netiek ieviesti, mērķsugu KPN apjomi būtu jāsamazina, lai nodrošinātu, ka krājumi spēj atjaunoties” ( 49 ).

79. Turklāt atšķirībā no grozījumiem, ko Padome veikusi, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, kas bija iepriekš minētā sprieduma lietā Parlaments un Komisija/Padome ( 50 ) pamatā, apstrīdētās tiesību normas ir piemērojamas tikai specifiskos apstākļos (ņemot vērā, ka tās ir paredzētas piemērošanai noteikta veida kuģiem, kuri darbojas tikai noteiktās zonās un paredzēti tikai noteiktu veidu sugām) reizi gadā (2021. gads). To mērķis nav nedz pielāgot vispārēju KPN un zvejas intensitātes limitu noteikšanas mehānismu, lai izskaustu trūkumus, kuri izriet no iepriekšējo tiesību normu piemērošanas, nedz arī definēt juridisku ietvaru, kurā nosaka šādu KPN un zvejas intensitātes limitus ( 51 ).

80. Līdz ar to uzskatu, ka apstrīdētās tiesību normas ietilpst pilnvarās, kas Padomei noteiktas ar LESD 43. panta 3. punktu.

81. Pievēršoties specifiskajam jautājumam par to, vai Padome varēja likumīgi izmantot šo juridisko pamatu, lai pieņemtu apstrīdētajās tiesību normās ietvertos tehniskos pasākumus, neraugoties uz to, ka pamatregulās bija paredzēts, ka šos pasākumus pieņem Komisija, jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka Padome var izmantot LESD 43. panta 3. punktu kā juridisko pamatu, lai pieņemtu īpašus pasākumus KZP ietvaros, ar nosacījumu, ka Padome rīkojas savu pilnvaru robežās un attiecīgā gadījumā saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktā jau noteikto tiesisko regulējumu ( 52 ). Tādēļ rīcības brīvības apjoms, kādu Padome bauda, pieņemot pasākumus saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu, ir atkarīgs no tā, cik lielu rīcības brīvību Savienības likumdevējs ir nolēmis tai sniegt. Tādējādi ir jāizvērtē, vai tiesisko regulējumu, kas jau ir noteikts pamatregulās, Savienības likumdevējs ir izstrādājis, lai ierobežotu Padomes pilnvaras rīkoties atbilstoši LESD 43. panta 3. punktam.

82. Šajā ziņā šķiet, ka nevienā no abām pamatregulām nav norāžu, ka attiecīgi ar Regulas 2019/1241 10. panta 4. punktu un 15. pantu un Regulas 2019/472 9. pantu Komisijai piešķirtās pilnvaras bija vērstas, lai liegtu Padomei pieņemt tehniskus pasākumus attiecībā uz tiem pašiem jautājumiem, ja vien Komisija neiejaucas un pati nepieņem deleģētos aktus. Jāpiekrīt Parlamentam, ka Padome nevar atņemt Komisijai pilnvaras, kas tai piešķirtas ar šīm tiesību normām, jo pretējā gadījumā tās zaudētu savu mērķi un Padome neievērotu šajās tiesību normās noteikto tiesisko regulējumu. Tomēr ir skaidrs, ka Padome šādi nav rīkojusies, pieņemot apstrīdētās tiesību normas.

83. Proti, no apstrīdētās regulas 59. panta otrās daļas izriet, ka bija paredzēts pārtraukt 15.–17. panta piemērošanu, tiklīdz Komisija ir pieņēmusi vienu vai vairākus deleģētus aktus par tiem pašiem tehniskajiem pasākumiem. Līdz ar to es tāpat kā Padome un Komisija uzskatu, ka apstrīdētajām tiesību normām bija pagaidu raksturs un ka Padome neaizskāra, bet drīzāk nepārprotami centās saglabāt Komisijas pilnvaras pieņemt deleģētos aktus.

84. Proti, šīs Komisijas pilnvaras ir atzītas ne tikai apstrīdētās regulas 59. panta otrajā daļā, bet arī tās 59. apsvērumā, kurā ir norādīts, ka tehniskie pasākumi, par ko Komisija lems, pamatojoties uz Regulu 2019/1241, ir “visaptverošāki un tiks piemēroti stabilāk” nekā tehniskie pasākumi, kas ietverti apstrīdētajās tiesību normās.

85. Šādos apstākļos nav grūti secināt, ka Padome ir rīkojusies ne tikai savu pilnvaru robežās saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu, bet arī atbilstoši specifiskajam tiesiskajam regulējumam, kas jau ir noteikts saskaņā ar LESD 43. panta 2. punktu.

86. Šo secinājumu nekādi neatspēko iepriekš 63. punktā minētais Parlamenta arguments, saskaņā ar kuru apstrīdētās tiesību normas bija jāpieņem vai nu kā“steidzami” pasākumi, kuru mērķis ir novērst jūras bioloģisko resursu saglabāšanas nopietnu apdraudējumu, vai, ja šādu nenovēršamu apstākļu nav – Komisijai deleģētajos aktos, ņemot vērā, ka Regulas Nr. 2019/472 8. panta 2. un 3. punkts paredzēja tikai šīs divas iespējas.

87. Jāpiekrīt Parlamentam, ka apstrīdētās tiesību normas nav “steidzami pasākumi”, kuru mērķis ir novērst jūras bioloģisko resursu saglabāšanas nopietnu apdraudējumu. Ņemot vērā iepriekš minēto un ja tam ir kāda nozīme, manuprāt, pastāv īpaši apstākļi, kas paskaidro, kādēļ Padome iejaucās un pieņēma apstrīdētās tiesību normas attiecībā uz pārejas periodu, kurā Komisija vēl nebija izmantojusi citu iespēju, kas ir skaidri noteikta Regulas 2019/472 8. panta 2. un 3. punktā, un saskaņā ar šīm tiesību normām pieņēma vienu vai vairākus deleģētos aktus.

88. Kā paskaidroja Komisija, agrākie korektīvie pasākumi (kas ietverti Regulas Nr. 2020/123 13. pantā) bija spēkā tikai līdz 2020. gada 31. decembrim un, ņemot vērā, ka centieni bija koncentrēti uz to, lai Eiropas Savienība un Apvienotā Karaliste panāktu vienošanos par funkcionāli atbilstošiem tehniskiem pasākumiem pēc Apvienotās Karalistes izstāšanās no Eiropas Savienības, neviens kopīgs ieteikums netika iesniegts pietiekami agri, lai Komisija pieņemtu deleģētu aktu 2021. gada sākumā. To apstiprina Deleģētās regulas 2021/2324 2. apsvērumus, kurā ir noteikts, ka, lai arī Beļģija, Spānija, Francija, Īrija un Nīderlande iesniedza pirmo kopīgo ieteikumu 2020. gada maijā, pārskatīto kopīgo ieteikumu tās iesniedza tikai 2020. gada 14. decembrī.

89. Šajā kontekstā ir skaidrs, ka, Padomei pieņemot apstrīdētās tiesību normas, bija iespējams aizpildīt robus, kas pretējā gadījumā būtu pastāvējuši vismaz daļu no 2021. gada, ja ne visu 2021. gadu.

90. Ņemot vērā iepriekš minēto, nav nekādu norāžu, ka Padome, pieņemot apstrīdētās tiesību normas, būtu pārsniegusi vai ļaunprātīgi izmantojusi pilnvaras.

91. Tā kā neviens no Parlamenta apgalvojumiem, ar kuriem tas argumentēja pirmo izvirzīto pamatu, nav atbalstāms, šis pamats ir noraidāms.

2. Par otro pamatu, kas saistīts ar lojālas sadarbības principa iespējamu pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku galvenie argumenti

92. Parlaments apgalvo, ka, neievērojot pamatregulās izklāstīto procedūru, Padome esot pārkāpusi lojālas sadarbības principu.

93. Parlaments norāda, ka saskaņā ar LES 13. panta 2. punktu, kā tas ir interpretēts Tiesas judikatūrā, šis princips uzliekot par pienākumu katrai iestādei īstenot savas pilnvaras, ņemot vērā pārējo iestāžu pilnvaras. Tas arī atgādina, ka iestāžu nolīgums par labāku likumdošanas procesu ( 53 ), kas tika pieņemts, pamatojoties uz LESD 295. pantu, rada Parlamentam, Padomei un Komisijai juridiski saistošas sekas. Saskaņā ar šī nolīguma 25. punktu šīs trīs iestādes apmainās viedokļiem, “ja paredzēta juridiskā pamata maiņa, parasto likumdošanas procedūru aizstājot ar īpašu likumdošanas procedūru vai neleģislatīvu procedūru”. Šī nolīguma pielikuma 2. punktā ( 54 ) iestādēm ir noteikts pienākums sadarboties visas procedūras laikā, lai nodrošinātu deleģēto pilnvaru raitu īstenošanu, kā arī minēto pilnvaru efektīvu kontroli, ko veic Parlaments. Šajā lietā Parlaments uzskata, ka Padome tam faktiski esot liegusi īstenot šādu kontroli.

94. Parlaments uzskata, ka Padomei vajadzēja apspriesties ar to par savu nodomu pieņemt apstrīdētās tiesību normas, pamatojoties uz LESD 43. panta 3. punktu, tādējādi pārkāpjot pamatregulas.

95. Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd šo argumentāciju. Tā atsaucas uz savu argumentāciju saistībā ar pirmo izvirzīto pamatu. Tās ieskatā no tā, ka nav konstatēts procedūras pārkāpums (saistībā ar pirmo izvirzīto pamatu), izrietot, ka lojālas sadarbības princips šajā lietā neesot ticis pārkāpts.

96. Padome piebilst, ka iestāžu nolīgumam par labāku likumdošanas procesu šajā lietā neesot nozīmes. Tā apgalvo, ka apstrīdētā regula esot tikusi pieņemta, pamatojoties uz to pašu juridisko pamatu, kādu Komisija piedāvāja Komisijas priekšlikumā, un ka līdz ar to Padomes rīcība neesot uzskatāma par “juridiskā pamata maiņu” nolīguma 25. punkta izpratnē.

b) Analīze

97. Saskaņā ar LES 13. panta 2. punktu iestādes īsteno lojālu savstarpēju sadarbību. Tomēr šāda lojāla savstarpēja sadarbība ir īstenojama saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām, kas noteiktas katrai iestādei. Tātad no LES 13. panta 2. punkta izrietošais pienākums nevar grozīt minētās pilnvaras ( 55 ).

98. Attiecībā uz to, vai Padome, pieņemot apstrīdētās tiesību normas, ir pārkāpusi lojālas sadarbības principu, jākonstatē, ka Parlaments šo pamatu argumentē tāpat, kā iepriekšējos argumentos attiecībā uz pirmo izvirzīto pamatu.

99. No iepriekšējās iedaļas izriet, ka Parlamenta pirmais pamats ir jānoraida, jo Padome nav ļaunprātīgi izmantojusi savas pilnvaras šajā lietā. Līdz ar to un ņemot vērā, ka Parlamenta argumenti, kas sniegti tā divu pamatu atbalstam, ir cieši saistīti, jāpiekrīt Padomei un Komisijai, ka šajā gadījumā nav ticis pārkāpts lojālas sadarbības princips. Tādēļ, manuprāt, otrais pamats ir noraidāms kā nepamatots.

100. Parlamenta argumenti saistībā ar iestāžu nolīgumu par labāku likumdošanas procesu neietekmē manu secinājumu šajā ziņā.

101. Proti, Komisijai nekādi nebija liegts pieņemt deleģēto aktu, piemērojot pamatregulas (it īpaši Regulas Nr. 2019/1241 10. panta 4. punktu un 15. panta 2. punktu un Regulas 2019/472 9. pantu). Līdz ar to tas, ka Padome pieņēma apstrīdētās tiesību normas, nebija uzskatāms par “juridiskā pamata maiņu” šī nolīguma 25. punkta izpratnē.

102. Turklāt, ņemot vērā, ka Komisijai nekas neliedza pieņemt Deleģēto regulu 2021/2324 (un tā šādi arī rīkojās), šķiet, ka Parlamentam nekādi nebija liegts īstenot pilnvaras uzraudzīt deleģētā akta pieņemšanu šī paša nolīguma 2. punkta izpratnē un ka tas faktiski pilnībā varēja īstenot šādu kontroli šajā lietā.

103. No visa iepriekšminētā izriet, ka šī prasība, manuprāt, ir noraidāma kā nepamatota.

3. Par lūgumu saglabāt apstrīdēto tiesību normu tiesiskās sekas

104. Ņemot vērā, ka abi Parlamenta izvirzītie pamati, manuprāt, ir noraidāmi un šī prasība ir noraidāma kā nepamatota, uzskatu, ka Tiesai nav jālemj par lietas dalībnieku lūgumu saglabāt spēkā apstrīdēto tiesību aktu tiesiskās sekas.

105. Šajā ziņā vēlos tikai norādīt, ka lēmums saglabāt atceltā tiesību akta tiesiskās sekas parasti ir pamatots, ja to prasa būtiski tiesiskās noteiktības iemesli vai tiesisko seku saglabāšana ir nepieciešama, lai izvairītos no nopietnām negatīvām sekām šajā jomā, un ja tiek apstrīdēta attiecīgā tiesību akta likumība nevis tā mērķa vai satura, bet gan kompetences trūkuma vai būtiskas procesuālās prasības pārkāpuma dēļ ( 56 ).

106. Šajā gadījumā visi šajā tiesvedībā iesaistītie lietas dalībnieki, manuprāt, nav vienisprātis tikai par izmantoto juridisko pamatu nevis par apstrīdēto tiesību normu materiālo saturu. Turklāt nav šaubu, ka apstrīdēto tiesību normu seku atcelšana ar atpakaļejošu spēku ne tikai būtu problemātiska tiesiskās noteiktības ziņā, bet arī radītu smagas sekas zivsaimniecības nozarē, jo tas nozīmētu, ka attiecībā uz 2021. gadu faktiski nevarētu tikt piemērots neviens no apstrīdētajās tiesību normās ietvertajiem ierobežojumiem (attiecībā uz zvejas rīkiem vai aizliegtām sugām). Šajā ziņā jāpiebilst, ka neviens no šajā tiesvedībā iesaistītajiem lietas dalībniekiem neapstrīd to, ka šajās tiesību normās ietverto pasākumu mērķis ir veicināt zivju resursu saglabāšanas KZP mērķus un ilgtspējīgu ūdens resursu izmantošanu. Es papildus piebilstu, ka abi akti, kas pieņemti pēc attiecīgās regulas, proti, Deleģētā regula 2021/2324 un regula, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, būtībā ir vērsti, lai tiktu reproducēts apstrīdēto tiesību normu saturs ( 57 ).

107. Ja Tiesa nepiekristu manai nostājai, ka Padome bija tiesīga pieņemt apstrīdētās tiesību normas, es uzskatu, ka šo tiesību normu tiesiskās sekas būtu jāsaglabā.

VII. Secinājumi

108. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka Tiesai ir: – jānoraida Parlamenta prasība atcelt 15.–17. pantu, 20. pantu un 59. panta 2. punktu Padomes Regulā (ES) 2021/92 (2021. gada 28. janvāris), ar ko 2021. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas, kuras piemērojamas Savienības ūdeņos un – attiecībā uz Savienības zvejas kuģiem – konkrētos ūdeņos, kas nav Savienības ūdeņi; un – jāpiespriež Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – angļu.

( 2 ) Padomes Regula (2021. gada 28. janvāris), ar ko 2021. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas, kuras piemērojamas Savienības ūdeņos un – attiecībā uz Savienības zvejas kuģiem – konkrētos ūdeņos, kas nav Savienības ūdeņi (OV 2021, L 31, 31. lpp.).

( 3 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2019. gada 19. marts), ar ko izveido daudzgadu plānu krājumiem, kurus zvejo rietumu ūdeņos un blakusesošajos ūdeņos, un zvejniecībām, kuras šos krājumus izmanto, un ar ko groza Regulas (ES) 2016/1139 un (ES) 2018/973 un atceļ Padomes Regulas (EK) Nr. 811/2004, (EK) Nr. 2166/2005, (EK) Nr. 388/2006, (EK) Nr. 509/2007 un (EK) Nr. 1300/2008 (OV 2019, L 83, 1. lpp.).

( 4 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2019. gada 20. jūnijs) par zvejas resursu saglabāšanu un jūras ekosistēmu aizsardzību ar tehniskiem pasākumiem un ar ko groza Padomes Regulas (EK) Nr. 1967/2006, (EK) Nr. 1224/2009 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1380/2013, (ES) 2016/1139, (ES) 2018/973, 2019/472 un (ES) 2019/1022 un atceļ Padomes Regulas (EK) Nr. 894/97, (EK) Nr. 850/98, (EK) Nr. 2549/2000, (EK) Nr. 254/2002, (EK) Nr. 812/2004 un (EK) Nr. 2187/2005 (OV 2019, L 198, 105. lpp.).

( 5 ) Saskaņā ar LESD 290. gada 1. punktu “ar leģislatīvu aktu Komisijai var deleģēt pilnvaras pieņemt vispārēji piemērojamus neleģislatīvus aktus, lai papildinātu vai grozītu dažus nebūtiskus leģislatīvu aktu elementus”.

( 6 ) Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1380/2013 (2013. gada 11.decembris) par kopējo zivsaimniecības politiku un ar ko groza Padomes Regulas (EK) Nr. 1954/2003 un (EK) Nr. 1224/2009 un atceļ Padomes Regulas (EK) Nr. 2371/2002 un (EK) Nr. 639/2004 un Padomes Lēmumu 2004/585/EK (OV 2013, L 354, 22. lpp.).

( 7 ) Pirms Apvienotās Karalistes izstāšanās no Eiropas Savienības Ziemeļrietumu ūdeņi pilnībā veidoja daļu no Savienības ūdeņiem un cita starpā ietvēra Ķeltu jūru, Īrijas jūru un ūdeņus uz rietumiem no Skotijas (skat. Padomes Lēmuma (2004. gada 19. jūlijs), ar ko izveido reģionālās konsultatīvās padomes atbilstīgi kopējai zivsaimniecības politikai, I pielikumu (OV 2004, L 256, 17. lpp.); skat. arī karti, kas pieejama Ziemeļrietumu ūdeņu reģionālās konsultatīvās padomes tīmekļa vietnē: https://www.nwwac.org/_fileupload/Structure%20of%20NWWAC/NWWAC_Area_Map%20incl%20EU%20zone.pdf).

( 8 ) Starptautiskā Jūras pētniecības padome.

( 9 ) OV 2021, L 465, 1. lpp.

( 10 ) Skat. Padomes Regulu (ES) 2022/109 (2022. gada 27. janvāris), ar ko 2022. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas, kuras piemērojamas Savienības ūdeņos un – attiecībā uz Savienības zvejas kuģiem – konkrētos ūdeņos, kas nav Savienības ūdeņi (OV 2022, L 21, 1. lpp.).

( 11 ) Skat. Regulas 2022/109 60. pantu.

( 12 ) Skat. Regulas (ES) Nr. 1380/2013 4. panta 1. punkta 20. apakšpunktu.

( 13 ) Skat. Regulas 2019/1241 2. apsvērumu.

( 14 ) Skat. spriedumu, 2008. gada 15. maijs, Spānija/Padome (C‑442/04, EU:C:2008:276, 42. punkts). Jānorāda, ka Regulas 2019/1241 7. apsvērumā ir paredzēts, ka ir jāpalīdz īstenot “KZP mērķus, proti, zvejot maksimālajā ilgtspējīgas ieguves apjomā, samazināt nevēlamas nozvejas un izskaust izmetumus, un jāpalīdz sasniegt labu vides stāvokli”.

( 15 ) Šajā ziņā jānorāda, ka Regulas Nr. 1380/2013 7. panta 2. punktā ir iekļauts neizsmeļošs saraksts ar to, ko var ietvert “tehniski pasākumi”. Tomēr nevienā šīs regulas tiesību normā nav norādīts, kura Savienības iestāde ir atbildīga par šādu pasākumu pieņemšanu.

( 16 ) Skat. apstrīdētās regulas 1. apsvērumu.

( 17 ) Kā Komisija paskaidro Deleģētās regulas 2021/2324 3. apsvērumā. Zivju sugas, uz kurām attiecas apstrīdētās regulas 15.–17. pants, ir menca, merlangs un mencveidīgās sugas.

( 18 ) Konkrētāk, Komisija saskaņā ar šo tiesību normu formulējumu esot tiesīga grozīt to zivju vai gliemju, vēžveidīgo un adatādaiņu sugu sarakstu, kuru nozveja, paturēšana uz kuģa, pārkraušana citā kuģī vai izkraušana ir aizliegta (skat. Regulas 2019/1241 10. panta 4. punktu), grozīt, papildināt, atcelt tehniskos pasākumus vai noteikt atkāpes no šādiem tehniskiem pasākumiem, kas noteikti nolūkā ņemt vērā attiecīgo zivsaimniecību reģionālās īpatnības (proti, reģionālos tehniskos pasākumus) (skat. Regulas 2019/1241 15. panta 2. punktu), kā arī papildināt tehniskos pasākumus saistībā ar zvejas rīkiem, zvejas rīku palīgierīcēm, zvejas darbībām un minimālā saglabāšanas references izmēra noteikšanu (skat. Regulas 2019/472 9. pantu).

( 19 ) Precīzāk, Parlaments uzskata, ka Padome esot pieņēmusi apstrīdētās regulas 15.–17. pantu, pārkāpjot Regulas 2019/1241 15. panta 2. punktu vai, pakārtoti, Regulas 2019/472 9. pantu. Ar apstrīdētās regulas 20. punktu tiktu pārkāpts Regulas 2019/1241 10. panta 4. punkts.

( 20 ) Skat. Regulas 2019/1241 29. panta 6. punktu.

( 21 ) Skat. Regulas 2019/472 18. panta 3. un 6. punktu.

( 22 ) Skat. šo secinājumu 20. un 21. punktu.

( 23 ) Skat. Deleģētās regulas 2021/2324 3. pantu.

( 24 ) Kā norādīts iepriekšējā punktā, apstrīdētās regulas 59. panta otrā daļa attiecas uz šī paša tiesību akta 15.–17. panta piemērojamību laikā. Tādējādi, ja Tiesa uzskatītu, ka prasībai ir zudis priekšmets, ciktāl Parlaments lūdz atcelt šīs trīs tiesību normas, tai būtu jānoraida arī Parlamenta argumentācija saistībā ar minētās regulas 59. panta otro daļu.

( 25 ) Šajā gadījumā ar terminu “interese” saprot tādu interesi, kāda ir jāpierāda fiziskām vai juridiskām personām, lai celtu prasības, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturto daļu.

( 26 ) Skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome (C‑370/07, EU:C:2009:590, 16. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 27 ) Šajā ziņā skat. spriedumu, 1987. gada 26. marts, Komisija/Padome (45/86, EU:C:1987:163, 3. punkts).

( 28 ) Skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome (C‑370/07, EU:C:2009:590, 17. punkts un tajā minētā judikatūra). Konkrētajā lietā Tiesa atcēla Padomes lēmumu, ar kuru dara zināmu nostāju, kas Eiropas Kopienas vārdā jāpieņem Konvencijas par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām (CITES) līgumslēdzēju pušu konferencē, lai arī šī lēmuma tiesiskās sekas jau bija izsmeltas, jo šī nostāja attiecīgajā konferencē jau tika pausta.

( 29 ) Ņemot vērā, kā norādīts iepriekš 22. punktā, ka Padome 2022. gada 27. janvārī pieņēma regulu, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, nav šaubu, ka Tiesas secinājumi šajā lietā tieši attiektos uz jautājumu par to, vai arī šī regula būtu daļēji vai pilnībā jāatceļ (ja tā tiktu apstrīdēta Tiesā) atkarībā no tā, vai tajā ir ietvertas tiesību normas, kas ir analoģiskas apstrīdētajām tiesību normām. Turklāt, ja Tiesa atceltu apstrīdētās tiesību normas, šāda iznākuma dabiskās sekas būtu tādas, ka Padomei turpmāk faktiski tiktu liegts pieņemt līdzīgas tiesību normas.

( 30 ) Skat. spriedumu, 2001. gada 25. oktobris, Vācija/Komisija (C‑276/99, EU:C:2001:576, 32. punkts).

( 31 ) Skat. spriedumu, 2007. gada 11. oktobris, Komisija/Grieķija (C‑237/05, EU:C:2007:592, 36.–39. punkts).

( 32 ) Proti, Tiesas Reglamenta 133. panta 1. punktā ir noteikts, ka Tiesas priekšsēdētājs “var” (mans izcēlums), ja to prasa lietas raksturs, nolemt, ka lieta ir jāizskata paātrinātā tiesvedībā.

( 33 ) Šajā ziņā jāpiebilst, ka paātrinātās tiesvedības gadījumā Tiesai ir jāmobilizē savi resursi tādējādi, ka no loģistikas viedokļa šī procedūra katru gadu var attiekties tikai uz individuālām lietām. Tas, vai prasība tādā gadījumā kā aplūkojamajā lietā zaudē vai nezaudē priekšmetu, manuprāt, nevar būt atkarīgs no tā, vai šī paātrinātā tiesvedība tiek vai netiek noteikta.

( 34 ) Minētās regulas 59. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka šo 20. pantu (kopā ar lielāko daļu citu apstrīdētās regulas tiesību normu, kas nav šīs prasības daļa) “turpina piemērot [..] līdz brīdim, kad stājas spēkā regula, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam”.

( 35 ) Saskaņā ar šo tiesību normu “katra iestāde darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem. Iestādes īsteno pilnīgu savstarpēju sadarbību”.

( 36 ) Parlaments it īpaši uzskata, ka ar apstrīdētās regulas 15.–17. pantu un 20. pantu attiecīgi tiekot grozīti Regulas 2019/1241 VI pielikuma B daļas 1. punktā un C daļā, kā arī I pielikumā izklāstītie noteikumi. Tādā veidā tie pārkāpj šīs pēdējās minētās regulas 10. panta 4. punktu un 15. panta 2. punktu, no kuriem skaidri izriet, ka grozījumi šajos noteikumos ir jāveic Komisijai, nevis Padomei.

( 37 ) Skat. Regulas Nr. 1380/2013 12. pantu (“Komisijas pasākumi jūras bioloģisko resursu nopietna apdraudējuma gadījumā”).

( 38 ) Skat. Regulas Nr. 1380/2013 13. pantu (“Dalībvalstu ārkārtas pasākumi”).

( 39 ) Padomes Regula (2020. gada 27. janvāris), ar ko 2020. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu zvejas iespējas, kuras piemērojamas Savienības ūdeņos un – attiecībā uz Savienības zvejas kuģiem – konkrētos ūdeņos, kas nav Savienības ūdeņi (OV 2020 L 25, 1. lpp.)

( 40 ) Pretējā gadījumā KPN būtu bijis jāsamazina (lai kompensētu šādu tehnisko pasākumu neesamību).

( 41 ) Skat. Regulas 2019/1241 15. panta 2. punktu un Regulas 2019/472 9. panta 1. punktu (skat. arī Regulas Nr. 1380/2013 18. pantu un it īpaši Regulas 2019/1241 15. panta 3. punktu). Tomēr šāda prasība nav noteikta attiecībā uz deleģētajiem aktiem, kas pieņemti, piemērojot minētās regulas 10. panta 4. punktu.

( 42 ) Skat. Deleģētās regulas 2021/2324 2. apsvērumu.

( 43 ) Skat. cita starpā spriedumus, 2008. gada 15. maijs, Spānija/Padome (C‑442/04, EU:C:2008:276, 49. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2013. gada 16. aprīlis, Spānija un Itālija/Padome (C‑274/11 un C‑295/11, EU:C:2013:240, 33. punkts).

( 44 ) Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 26. novembris, Parlaments un Komisija/Padome (C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400, 79. un 81. punkts).

( 45 ) C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:337, 61. punkts.

( 46 ) Turpat, 66. punkts.

( 47 ) Skat. spriedumu, 2015. gada 1. decembris, Parlaments un Komisija/Padome (C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:790, 59. punkts).

( 48 ) Jāatzīmē, ka Parlamenta argumenti šajā ziņā ir zināmā mērā pretrunīgi. No vienas puses, Parlaments skaidri norāda, ka tas necenšoties apstrīdēt jautājumu par to, vai Padome būtu varējusi pamatoties uz LESD 43. panta 3. punktu, lai pieņemtu apstrīdētās tiesību normas, ja pamatregulas nebūtu pieņemtas. No otras puses, šķiet, ka tas nepiekrīt, ka apstrīdētās regulas 15.–17. pants ir saistīts ar “zvejas iespēju noteikšanu”. Proti, tas būtībā apgalvo, ka, ja tiktu atzīts Padomes pamatojums, ka 15.–17. pants ir saistīts ar “zvejas iespēju noteikšanu” (LESD 43. panta 3. punkta izpratnē), Padome faktiski varētu noteikt jebkāda veida tehniskos pasākumus, balstoties uz šo pamatojumu, un traucēt “standarta” procedūru tehnisko pasākumu noteikšanai zivsaimniecības jomā (kurai vispirms ir jāizpaužas kā leģislatīva akta pieņemšanai, piemērojot LESD 43. panta 2. punktu, un pēc tam kā Komisijas deleģēto aktu pieņemšanai, piemērojot šo tiesību aktu).

( 49 ) Kā paskaidrots iepriekš 26. punktā, KPN ir kopējā pieļaujamā nozveja. Netiek apstrīdēts, ka KPN noteikšana ir viens no veidiem, kā Padome var “noteikt un piešķirt zvejas iespējas” LESD 43. panta 3. punkta izpratnē.

( 50 ) Konkrētajā lietā Tiesa konstatēja, ka attiecīgo grozījumu mērķis bija “jūtami reformēt” paredzēto specifisko KPN ikgadējās noteikšanas procedūru mencu krājumiem un aizstāt KPN automātisku samazināšanu, kas sākotnēji bija paredzēta šajā ziņā (skat. spriedumu, 2015. gada 1. decembris, Parlaments un Komisija/Padome, C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:790, 73. punkts). Tiesa secināja, ka atbilstošais juridiskais pamats minētajā lietā ir LESD 43. panta 2. punkts, nevis LESD 43. panta 3. punkts.

( 51 ) Turpat, 79. un 80. punkts. Būtībā jebkurš pasākums, ar kuru atšķirībā no apstrīdētajām tiesību normām nosaka regulējumu vai veido priekšnosacījumu zvejas iespēju noteikšanai un piešķiršanai un kas nav veidots kā pasākums, kas vienkārši paredzēts, lai īstenotu tiesību normu, kas ir pieņemta augstākā līmenī, parasti ietilpst LESD 43. panta 2. punkta, nevis LESD 43. panta 3. punkta īstenošanas jomā (skat. ģenerāladvokāta N. Vāla paskaidrojumu viņa secinājumos apvienotajās lietās Parlaments un Komisija/Padome, C‑124/13 un C‑125/13, EU:C:2015:337, 66. punkts).

( 52 ) Turpat, 58. punkts. Šajā ziņā nevar piekrist Padomes argumentācijai, ka tiesību akti, kas pieņemti saskaņā ar LESD 43. panta 3. punktu (kā apstrīdētā regula), vienmēr ir pārāki par deleģētajiem aktiem, kurus Komisija ir pieņēmusi saskaņā ar tiesību aktiem, kas pieņemti, pamatojoties uz LESD 43. panta 2. punktu. Manuprāt, Padome var izmantot savas no pirmās minētās tiesību normas izrietošās lēmumu pieņemšanas pilnvaras tikai tad, ja šī izmantošana ir saderīga ar pilnvaru deleģēšanu, kas tiek īstenota ar aktiem, kuri pieņemti saskaņā ar otro minēto tiesību normu, ņemot vērā, ka Tiesa ir skaidri norādījusi, ka starp šīm divām LESD tiesību normām pastāv hierarhija (skat. spriedumu, 2014. gada 26. novembris, Parlaments un Komisija/Padome, C‑103/12 un C‑165/12, EU:C:2014:2400, 79. un 81. punkts).

( 53 ) Iestāžu nolīgums starp Eiropas Parlamentu, Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Komisiju par labāku likumdošanas procesu (2016. gada 13. aprīlis) (OV 2016, L 123, 1. lpp.).

( 54 ) “Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas kopējā vienošanās par deleģētajiem aktiem”.

( 55 ) Skat. šajā ziņā spriedumu, 2015. gada 12. februāris, Parlaments/Padome (C‑48/14, EU:C:2015:91, 57. un 58. punkts).

( 56 ) Skat. piemēram, spriedumus, 2009. gada 3. septembris, Parlaments/Padome (C‑166/07, EU:C:2009:499, 74. un 75. punkts), 2012. gada 5. septembris, Parlaments/Padome (C‑355/10, EU:C:2012:516, 89. un 90. punkts) un 2014. gada 6. maijs, Komisija/Parlaments un Padome (C‑43/12, EU:C:2014:298, 54.–56. punkts).

( 57 ) Skat. Deleģētās regulas 2021/2324 2. pantu un regulas, ar ko nosaka zvejas iespējas 2022. gadam, 18. pantu.