ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]

SECINĀJUMI,

sniegti 2010. gada 4. martā ( )

Lieta C‑583/08 P

Christos Gogos

pret

Eiropas Komisiju

Apelācija – Civildienesta noteikumi – Klasificēšana pakāpē – A7/A6 karjeras pamatpakāpe vai augstāka pakāpe – Iespējas tikt ieceltam amatā agrāk zaudējums – Karjeras iespēju vai finansiāla kompensācija – Priekšnosacījumi finansiālas kompensācijas piešķiršanai pēc tiesas iniciatīvas – Strīdi, kas saistīti ar finansēm – Neierobežota kompetence – Pārmērīgs pirmās instances tiesvedības ilgums

I – Ievads

1. Izskatāmās lietas priekšmets ir viens no pēdējiem cilvildienesta strīdiem, par ko Tiesa taisīs nolēmumu apelācijas instancē. Tajā ir izvirzīti principiāli jautājumi, kuriem ir būtiska nozīme tiesas spriešanai nākotnē Eiropas [Savienības] civildienesta tiesību jomā, bet arī ārpus šīs tiesību nozares. Īpaši tas sakāms par otro apelācijas pamatu, sakarā ar ko Tiesai ir iespēja detalizēti aplūkot jautājumu par [Eiropas] Savienības tiesu neierobežoto kompetenci.

2. Lietas priekšvēsture īsumā ir šāda: Eiropas Komisijas ierēdnis H. Gogoss [C. Gogos], piedalījās iekšējā konkursā par paaugstināšanu no toreizējās B kategorijas (“vidējā līmeņa civildienests” [gehobener Dienst]) uz toreizējo A kategoriju (“augstākā līmeņa civildienests” [höherer Dienst]). Procedūras pārkāpuma dēļ viņa mutiskais pārbaudījums tika atkārtots divas reizes, bet H. Gogoss šo pārbaudījumu nokārtoja tikai ar trešo mēģinājumu; tieši piecus gadus vēlāk nekā pārējie sekmīgie kandidāti viņš tika iekļauts piemēroto kandidātu sarakstā. Šīs aizkavēšanās dēļ H. Gogoss zaudēja iespēju tikt ieceltam A kategorijas amatā un turpināt karjeras izaugsmi jaunajā amatā ievērojami agrāk, nekā tas faktiski notika. H. Gogoss uzskata, ka Komisijai, lai atlīdzinātu šo aizkavēšanos, vajadzēja viņu klasificēt uzreiz A6 pakāpē. Tomēr Komisija viņu kvalificēja tikai vienu pakāpi zemākajā pamatpakāpē – A7 pakāpē.

3. Pieteikumu, ar ko H. Gogoss pārsūdzēja iecēlējinstitūcijas lēmumu par viņa klasificēšanu A7 pakāpē, Pirmās instances tiesa savā 2008. gada 15. oktobra ( ) spriedumā (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) noraidīja. Savā apelācijas sūdzībā H. Gogoss apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, un pārmet, ka Pirmās instances tiesa nav pēc savas iniciatīvas viņam par labu piespriedusi finansiālu kompensāciju. Papildus tam viņš prasa atsevišķu atlīdzinājumu par, viņaprāt, pārmērīgi ilgo pirmās instances tiesvedību.

4. Šim gadījumam gan vēl ir piemērojamas “vecās” tiesības, kas bija spēkā līdz 2004. gada 30. aprīlim, t.i., pirms Eiropas civildienesta tiesību “lielās reformas”, kas tika īstenota, pamatojoties uz Regulu (EK) Nr. 723/2004 ( ). Tomēr tiesību piemērošanas jautājumi, uz kuriem Tiesai ir jāatbild saistībā ar tās neierobežoto kompetenci un zaudēto iespēju atlīdzināšanu, arī jauno, kopš 2004. gada 1. maija spēkā esošo tiesību normu kontekstā savu nozīmīgumu nav zaudējuši.

II – Atbilstošās tiesību normas

5. Šīs lietas tiesisko ietvaru veido Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumi (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) to redakcijā, kas bija spēkā līdz 2004. gada 30. aprīlim ( ). Civildienesta noteikumu 5. panta 1. punktā savulaik bija iekļauts šāds Eiropas [Kopienu] Civildienesta karjeras struktūras regulējums:

“Amatus, uz kuriem attiecas šie Civildienesta noteikumi, klasificē četrās kategorijās – A, B, C un D pēc pakāpes lejupejošā secībā atbilstoši to pienākumu būtībai un svarīgumam, kas ir tiem piekritīgi.

A kategoriju veido astoņas pakāpes, kuras sadalītas karjeras grupās, kur katrai parasti ir divas tā personāla pakāpes, kas pilda administratīvos un padomdevēja pienākumus, kam nepieciešama universitātes izglītība vai līdzvērtīga profesionāla pieredze.

B kategoriju veido piecas pakāpes, kuras sadalītas karjeras grupās, kur katrai parasti ir divas tā personāla pakāpes, kas pilda izpildu pienākumus, kam nepieciešama augsta līmeņa vidējā izglītība vai līdzvērtīga profesionāla pieredze.

[..]”

6. Civildienesta noteikumu 45. panta 2. punktā turklāt bija noteikts:

“Ierēdni var pārcelt no viena dienesta uz citu vai paaugstināt no vienas kategorijas citā kategorijā, vienīgi rīkojot konkursu.”

7. Civildienesta noteikumu 31. pants ietvēra šādu normu:

“1. [..] kandidātus ieceļ:

− A kategorijas ierēdņus [..];

[..] sākuma pakāpē tajā amatā, kurā tos iecēla amatā.

2. Tomēr iecēlējinstitūcija var noteikt izņēmumus [1. punktā] minētajos noteikumos ar šādiem nosacījumiem:

a) attiecībā uz A1, A2, A3 un LA3 pakāpēm

[..]

b) attiecībā uz citām pakāpēm

− līdz vienai trešdaļai no iecelšanas gadījumiem vakantajos amatos,

− ne vairāk kā puse no iecelšanas gadījumiem jaunizveidotajos amatos.

Izņemot attiecībā uz LA3 pakāpi, šo noteikumu piemēro sešu amatu grupām, kuri jāaizpilda katrā pakāpē šajā noteikumā.”

8. Turpinājumā jānorāda uz Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu, kas gan savā līdz 2004. gada 30. aprīlim spēkā bijušajā, gan savā kopš 2004. gada 1. maija spēkā esošajā redakcijā nosaka:

“Eiropas Kopienu Tiesas jurisdikcijā ir jebkurš strīds starp Kopienām un jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, attiecībā uz tādu tiesību aktu likumību, kas nelabvēlīgi ietekmē šādu personu [..]. Strīdos, kas saistīti ar finansēm, Tiesai ir neierobežota jurisdikcija.”

III – Lietas faktiskie apstākļi un tiesvedības norise

9. Hrists Gogoss [Christos Gogos] kopš 1981. gada atrodas Eiropas Kopienu (tagad – Eiropas Savienības) civildienestā; 1986. gada 1. oktobrī Komisija viņu iecēla par B5 pakāpes ierēdni.

10. H. Gogoss 1997. gadā piedalījās Komisijas rīkotajā iekšējā konkursā COM/A/17/96, ar kuru bija paredzēts toreizējās B kategorijas ierēdņiem dot iespēju paaugstināšanai amatā toreizējā A kategorijā, precīzāk sakot, A7/A6 pakāpē. Viens no nosacījumiem dalībai šajā konkursā bija vismaz septiņus gadus ilgs dienests B kategorijā. Paziņojumā par amata vakanci bija arī norādīts, ka pamatā sekmīgie kandidāti tiktu iecelti A7/A6 pakāpes pamatpakāpē [Eingangsbesoldungsgruppe].

11. Šā atlases konkursa mutiskajā pārbaudījumā H. Gogoss neieguva vajadzīgo punktu skaitu un tādēļ netika iekļauts piemēroto kandidātu sarakstā. Konkursa atlases komisija viņu par to informēja savā 1997. gada 15. decembra vēstulē.

12. Pamatojoties uz H. Gogosa pieteikumu, Pirmās instances tiesa savā 2000. gada 23. marta spriedumā ( ) atcēla šo konkursa atlases komisijas lēmumu, savu spriedumu pamatojot galvenokārt ar to, ka konkursa atlases komisija mutiskajā pārbaudījumā neesot spējusi nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret visiem kandidātiem.

13. Tam sekoja Komisijas uzaicinājums H. Gogosam vēlreiz piedalīties mutiskajā pārbaudījumā, kas notika 2000. gada 25. septembrī, taču arī šoreiz viņš pārbaudījumu nenokārtoja.

14. Arī otro konkursa atlases komisijas lēmumu H. Gogoss pārsūdzēja Pirmās instances tiesā. Tiesas procesa laikā H. Gogoss ar Komisiju noslēdza izlīgumu. Tā ietvaros H. Gogoss atteicās no sava pieteikuma par konkursa atlases komisijas lēmuma atcelšanu un no sava prasījuma atlīdzināt [viņam radīto] kaitējumu; savukārt Komisija apņēmās dot iespēju H. Gogosam mutisko pārbaudījumu kārtot trešo reizi, kā arī segt viņam radušās atlīdzināmās izmaksas ( ).

15. Šo trešo mutisko pārbaudījumu, kas notika 2002. gada 8. novembrī, H. Gogoss beidzot sekmīgi nokārtoja. Pēc tā Komisija savā 2002. gada 15. novembra vēstulē viņu informēja, ka viņa vārds tagad ir iekļauts atlases konkursa COM/A/17/96 piemēroto kandidātu sarakstā.

16. Līdz ar to no 2003. gada 1. aprīļa H. Gogoss tika iecelts par A kategorijas ierēdni. Vēl 2003. gada 31. martā viņš tika informēts par iecēlējinstitūcijas lēmumu viņu klasificēt A7 pakāpes trešajā līmenī (turpmāk tekstā –“Klasificēšanas lēmums”).

17. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu H. Gogoss 2003. gada 30. jūnijā iesniedza administratīvu sūdzību par Klasificēšanas lēmumu, savu sūdzību pamatojot ar to, ka esot pārkāpts Civildienesta noteikumu 31. un 45. pants, EKL 233. pants un iepriekšējās tiesvedības laikā ( ) noslēgtais izlīgums. Viņa prasījuma būtība bija tāda, ka jārada tāds tiesiskais stāvoklis, kas būtu līdzvērtīgs tam, ja viņš atlases konkursu būtu izturējis jau 1997. gada decembrī. Lielākā daļa šā atlases konkursa sekmīgo kandidātu jau esot paaugstināti nākamajā augstākā – A6 – pakāpē. H. Gogoss uzskata, ka, lai izlīdzinātu viņa atpalikšanu no šiem kolēģiem, iecēlējinstitūcijai viņš esot jāklasificē uzreiz A6 pakāpē, nevis A7 pakāpē.

18. H. Gogosa administratīvā sūdzība ar iecēlējinstitūcijas 2003. gada 24. novembra lēmumu (turpmāk tekstā – “Lēmums par apstrīdēto administratīvo aktu”) tika noraidīts. Tādēļ 2004. gada 18. februārī H. Gogoss Pirmās instances tiesā iesniedza pieteikumu, ar ko pārsūdzēja [šo lēmumu]. Vairāk nekā pēc četriem gadiem, 2008. gada 15. oktobrī, Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā šo pieteikumu noraidīja, tomēr saskaņā ar sava reglamenta 87. panta 3. punktu kopsakarā ar tā 88. pantu piesprieda Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

19. Savukārt 2008. gada 22. decembrī ( ) iesniegtajā apelācijas sūdzībā H. Gogoss lūdz Tiesu:

– atcelt Pirmās instances tiesas spriedumu,

– atcelt lēmumu par viņa klasificēšanu A7 pakāpē un 2003. gada 24. novembra lēmumu par viņa administratīvās sūdzības noraidīšanu,

– izmantot savu neierobežoto kompetenci un piespriest viņam par labu finansiālu kompensāciju EUR 538 121,79 apmērā par Komisijas prettiesiskās rīcības (pieņemot attiecīgo prettiesisko lēmumu) rezultātā viņam radīto saimnieciska rakstura kaitējumu, kas civildienesta reformas dēļ viņu ietekmēs līdz pat viņa dzīves noslēgumam,

– piespriest viņam par labu finansiālu kompensāciju EUR 50 000 apmērā par Pirmās instances tiesas sprieduma pasludināšanas ilgo aizkavēšanos, kā arī

– piespriest atbildētājam apelācijas instancē samaksāt tiesāšanās izdevumus, kas viņam radušies pirmās instances un apelācijas instances tiesvedībā.

20. Savukārt Komisija lūdz:

– noraidīt apelācijas sūdzību kopumā,

– noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumu piešķirt kompensāciju sakarā ar tiesvedības ilgumu un

– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

21. Tiesa apelācijas sūdzību vispirms izskatīja rakstveida procesā, bet 2010. gada 28. janvārī [procesa dalībniekus] uzklausīja mutvārdu procesā.

IV – Vērtējums

22. H. Gogoss ar diviem apelācijas pamatiem vēršas pret pārsūdzēto spriedumu (skat. A sadaļu). Turklāt atsevišķā pieteikumā viņš lūdz piespriest viņam par labu kompensāciju par Pirmās instances tiesas procesa pārlieko ilgumu (skat. B sadaļu).

A – Par abiem apelācijas sūdzības pamatiem

23. Vispirms pievērsīšos abiem H. Gogosa norādītajiem apelācijas pamatiem, uz kuriem viņš balsta savu prasījumu atcelt pārsūdzēto spriedumu.

1) Par pārmetumu par vairāku prasības pamatu neizvērtēšanu pārsūdzētajā spriedumā (“pirmais apelācijas pamats”)

24. Pirmais apelācijas pamats attiecas uz tiem sprieduma motīvu daļas punktiem, kuros tiek apsvērts, vai H. Gogosa klasificēšana zemākajā – A7 – pakāpē bija pareiza un vai viņš tā vietā nebija jāklasificē uzreiz augstākajā – A6 – pakāpē. H. Gogoss Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā neesot izvērtējusi piecus no viņa nosauktajiem sešiem prasības pamatiem un rezultātā viņa pieteikumu, ar ko viņš pārsūdzēja Klasificēšanas lēmumu un Lēmumu par apstrīdēto administratīvo aktu, esot noraidījusi bez pietiekama pamatojuma.

25. Šā apelācijas pamata izraudzīšanu ietekmēja apstāklis, ka, pēc H. Gogosa viedokļa, pirmās instances tiesvedībā esot tikušas pārkāptas šādas tiesību normas, respektīvi, tiesību principi: Civildienesta noteikumu 31. panta 2. punkts, EKL 233. pants, vienlīdzīgas attieksmes princips, taisnīguma princips, labas pārvaldības princips un tiesību uz karjeru princips ( ). Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot detalizēti iztirzājusi tikai Civildienesta noteikumu 31. panta 2. punktu ( ), kurpretī EKL 233. pantam un pārējiem prasītāja minētajiem principiem esot veltījusi tikai trīs īsus sprieduma punktus ( ).

a) Pieņemamība

26. Šā pirmā apelācijas pamata pieņemamība neizraisa šaubas.

27. Jāatzīst, ka pārmetums, ka Pirmās instances tiesa nav izvērtējusi kādu prasības pamatu, ir uzskatāms par iebildumu par sprieduma nepilnīgu pamatojumu ( ). Pirmās instances tiesas pienākums norādīt pamatojumu izriet no Tiesas Statūtu 36. panta kopsakarā ar tā 53. panta 1. punktu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājums par to, vai pirmās instances spriedums ir nepietiekami pamatots, ir tiesību piemērošanas jautājums, kas apelācijas instancē var tikt izskatīts kā patstāvīgs jautājums ( ).

28. Neatkarīgi no tā Komisija dedzīgi apstrīd pirmā apelācijas pamata pieņemamību. Tā uzskata, ka H. Gogoss pirmās instances tiesvedībā esot norādījis tikai vienu [administratīvā akta] atcelšanas pamatu, apgalvojot, ka ir pārkāpts Civildienesta noteikumu 31. panta 2. punkts. Uz pārējām viņa minētajām normām, respektīvi, tiesību principiem, viņš esot atsaucies tikai papildinoši. Tagad, retroaktīvi mēģinot šos pirmajā instancē minētos papildu argumentus pārkvalificēt kā patstāvīgu apstrīdēšanas pamatu, H. Gogoss nonāk pretrunā savai rīcībai pirmās instances tiesvedībā un faktiski izvirza jaunu pamatu, kas apelācijas instances tiesvedībā nav pieļaujams.

29. Šis iebildums nepārliecina.

30. Atšķirībā no Komisijas nevarēju lietas materiālos konstatēt nepārprotamas norādes, ka prasītāja apgalvojumi Pirmās instances tiesā attiektos tikai uz vienu vienotu prasības pamatu. Proti, ja ieskatās Pirmās instances tiesā iesniegtajā H. Gogosa pieteikumā, var konstatēt, ka tajā EKL 233. pantam, vienlīdzīgas attieksmes principam, taisnīguma principam, labas pārvaldības principam un tiesību uz karjeru principam ir veltītas atsevišķas sadaļas. Tas drīzāk liecina par (nevis pret) to, ka šeit runa ir par patstāvīgiem prasības pamatiem.

31. Arī no Pirmās instances tiesas sēdes protokola un pārsūdzētā sprieduma, uz kuriem Komisija balsta savus argumentus, neizriet pretējs secinājums. Protokolā ir ietverts vienīgi prasītāja izklāstīto argumentu kopsavilkums, turklāt argumenti nav nepārprotami sagrupēti ne zem viena vienīga, ne zem vairākiem atšķirīgiem atcelšanas pamatiem ( ). Pārsūdzētajā spriedumā ir minēts tikai tas, ka prasītājs atsaucas “galvenokārt” uz Civildienesta noteikumu 31. panta 2. punkta pārkāpumu un “citādi” (kā uz šā pārkāpuma “sekām”) – uz pārējo viņa pieminēto normu, respektīvi, tiesību principu, pārkāpumu ( ); arī tas nav uzskatāms par viennozīmīgu pierādījumu tam, ka šeit runa ir tikai par vienu prasības pamatu.

32. Turklāt tā arī būtu pārlieku formāla pieeja un Tiesas kā apelācijas instances tiesas nozīme tiktu nesamērīgi ierobežota, ja tas, ka jēdziens “ακυρωτικοί λόγοι” ( ) ir pirmo reizi minēts apelācijas sūdzībā, tiktu uzskatīts par prasības priekšmeta paplašināšanu attiecībā pret pirmās instances tiesvedību.

33. Pareizi, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 42. panta 2. punktu kopsakarā ar tā 118. pantu apelācijas tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunu pamatu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šī norma ir paredzēta tam, lai novērstu, ka, prasības priekšmets tiek paplašināts ārpus tā, kas tika izklāstīts pirmajā instancē ( ). Šajā gadījumā tā nav noticis.

34. Patiesībā H. Gogoss pārmet, ka pārsūdzētajā spriedumā neesot pietiekami izvērtētas būtiskas viņa pirmajā instancē izmantotā argumentu izklāsta daļas ( ). Tātad apelācijas sūdzības iesniedzējs ir nevis iesniedzis Tiesai satura ziņā jaunus argumentus, bet gan tikai vēlas, lai tā pārbauda, vai Pirmās instances tiesa ir izskatījusi jau pirmajā instancē apspriestos jautājumus tādā veidā, kas atbilst sprieduma pamatošanas juridiskajām prasībām. Atbildēt uz šo jautājumu ir viens no Tiesas kā apelācijas instances tiesas īstenajiem pienākumiem.

35. Tādējādi pirmais apelācijas pamats ir pieņemams.

b) Pamatotība

36. Pirmais apelācijas pamats pārliecinātu, ja Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā nebūtu rīkojusies atbilstoši savam pienākumam norādīt pamatojumu, ko paredz Tiesas Statūtu 36. pants kopsakarā ar 53. panta 1. punktu.

37. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma pamatojumam jābūt tādam, ka tas ļauj skaidri un viennozīmīgi konstatēt Pirmās instances tiesas apsvērumus, lai ieinteresētās personas varētu izprast argumentus, uz kuriem balstīts Pirmās instances tiesas nolēmums un lai Tiesa varētu veikt savas kontrolējošās funkcijas ( ).

38. Tomēr Pirmās instances tiesas pienākums pamatot savus spriedumus nenozīmē, ka tai būtu bijis detalizēti jāanalizē katrs pirmajā instancē izklāstītais arguments, īpaši tad, ja attiecīgais arguments nav bijis pietiekami skaidrs un konkrēts ( ). Turklāt sprieduma pamatojums var būt izsecināms pat netieši, ja vien tas ļauj ieinteresētajām personām konstatēt, kādēļ Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā viņu argumentus, un sniedz Tiesai pietiekamas norādes, lai tā varētu īstenot savas kontrolējošās funkcijas ( ). Tomēr kopumā sprieduma pamatojumam jāsniedz skaidrs priekšstats par to, ka Pirmās instances tiesa ir izskatījusi visus pirmajā instancē apgalvotos tiesību pārkāpumus ( ).

39. Pārsūdzētais spriedums atbilst šīm prasībām. Pēc tam, kad Pirmās instances tiesa tajā bija noraidījusi apgalvojumu par Civildienesta noteikumu 31. panta 2. punkta pārkāpumu ( ), tā norādīja, ka “tādējādi” arī pārējie H. Gogosa pieminētie pārkāpumi (attiecībā uz EKL 233. pantu, vienlīdzīgas attieksmes principu, taisnīguma principu, labas pārvaldības principu un tiesību uz karjeru principu) “nevarēja ietekmēt Klasificēšanas lēmuma tiesiskumu” ( ).

40. Līdz ar to Pirmās instances tiesa ir nevis neievērojusi pārējās H. Gogosa pieminētās normas, respektīvi, tiesību principus, bet gan tos ir iztirzājusi (kaut arī ļoti īsi). Citētajā sprieduma tekstā var viegli konstatēt, ka Pirmās instances tiesa attiecīgos pārmetumus noraida to pašu iemeslu dēļ, ar ko tā pirms tam bija pamatojusi iebilduma par Civildienesta noteikumu 31. panta 2. punkta pārkāpumu noraidīšanu.

41. H. Gogoss apgalvo, ka Pirmās instances tiesai īpaši būtu bijis jāveic vienlīdzīgas attieksmes principa atsevišķa izvērtēšana, un pārmet, ka tā neesot drīkstējusi to pakārtot Civildienesta noteikumu 31. panta 2. punkta izvērtēšanai.

42. Šajā sakarā var konstatēt, ka vienlīdzīgas attieksmes principam pārsūdzētajā spriedumā ir atvēlēti divi atsevišķi punkti ( ). Tajos, lai arī atkal ļoti īsi, ir izskaidroti Pirmās instances tiesas apsvērumi par tiesībām un tas, kādēļ šajā lietā, atsaucoties uz vienlīdzīgas attieksmes principu, nevarēja panākt H. Gogosa klasificēšanu augstākā pakāpē. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa uzskata, ka atsaukšanās uz vienlīdzības principu nav vietā tādēļ, ka katras vakances gadījumā ir jāpieņem atsevišķs lēmums par amatā ieceļamā ierēdņa kvalifikācijas novērtējumu. Otrkārt, īpašā profesionālā pieredze tiekot ņemta vērā jau saistībā ar attiecīgā ierēdņa pārcelšanu augstākā kategorijā.

43. Iespējams, ka H. Gogoss šiem Pirmās instances tiesas argumentiem nepiekrīt. Tomēr tas nemaina faktu, ka Pirmās instances tiesa ir izskatījusi viņa iebildumus. Tas apstāklis vien, ka Pirmās instances tiesa ir sasniegusi satura ziņā citādu rezultātu nekā apelācijas sūdzības iesniedzējs, nav uzskatāms par pārsūdzētā sprieduma pamatojuma trūkumu ( ).

44. Tādējādi kopumā pirmais apelācijas pamats ir jānoraida.

2) Par apstākļiem, kādos ir piešķirama kaitējuma atlīdzība pēc tiesas iniciatīvas (otrais apelācijas pamats)

45. Otrais apelācijas pamats ir veltīts jautājumam, vai Pirmās instances tiesa varēja (un vai tai bija pienākums) pēc savas iniciatīvas piespriest par labu H. Gogosam finansiālu kompensāciju. H. Gogoss apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot nepareizi novērtējusi savu neierobežoto kompetenci strīdos, kas saistīti ar finansēm. Pēc H. Gogosa viedokļa, šī kompetence Pirmās instances tiesas tiesnešiem esot ļāvusi pēc savas iniciatīvas piespriest viņam par labu finansiālu kompensāciju.

46. Ar šo apelācijas pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs īpaši iebilst pret pārsūdzētā sprieduma 47. punktu, kurā Pirmās instances tiesa pēc analoģijas ir nospriedusi: lai arī H. Gogoss mutiskā pārbaudījuma atkārtošanas dēļ ( ), iespējams, ir zaudējis iespēju agrāk tikt pārceltam A kategorijā un attiecīgi agrāk tikt paaugstinātam amatā, tomēr H. Gogoss šajā sakarā nav iesniedzis tiesā prasījumus, lūdzot viņam par labu piespriest finansiālu kompensāciju.

a) Pieņemamība

47. Komisija šo otro apelācijas pamatu uzskata par nepieņemamu. Tā apgalvo, ka H. Gogosa prasījumi visas līdzšinējās tiesvedības laikā esot bijuši saistīti tikai ar Klasificēšanas lēmuma un Lēmuma par apstrīdēto administratīvo aktu pārsūdzēšanu atcelšanu. Prasījumu par kaitējuma atlīdzināšanu viņš nekad neesot izvirzījis, un neesot pieņemami, ka atlīdzinājums tiek pieprasīts tikai tagad, apelācijas tiesvedībā.

48. Pareizi, kā norāda arī pats H. Gogoss, ka viņš tiesas procesa ietvaros nav iesniedzis formālu pieteikumu ar lūgumu piespriest kaitējuma atlīdzināšanu.

49. Tomēr Komisijas iebildums par nepieņemamību nepārliecina. Komisija ir nepareizi novērtējusi patieso mērķi, ko H. Gogoss vēlas sasniegt ar savu otro apelācijas pamatu. Jājautā, vai tiesa pēc savas iniciatīvas (tātad bez atbilstoša pieteikuma) varēja (un tai vajadzēja) piespriest par labu prasītājam kaitējuma atlīdzināšanu.

50. Tas, vai Pirmās instances tiesa bija tiesīga un, iespējams, tai pat bija pienākums pēc savas iniciatīvas par labu H. Gogosam piespriest finansiālu atlīdzinājumu, ir jautājums par tiesību piemērošanu; apelācijas instances tiesvedībā to ir iespējams izvērtēt. Šā jautājuma apspriešanas iespējas nav atkarīgas no tā, vai persona, kas uzskata, ka ir aizskartas tās tiesības, pirmajā tiesas instancē pati ir izvirzījusi prasījumu par kaitējuma atlīdzināšanu. Dabiski, ka šis jautājums ir īpaši aktuāls tādā gadījumā, ja prasītājs pirmās instances tiesvedībā nav iesniedzis attiecīgu pieteikumu.

51. Savā apelācijas sūdzībā aplūkojot minēto problēmu, H. Gogoss nevis paplašina strīda priekšmetu, bet gan lūdz Tiesu pārbaudīt, vai Pirmās instances tiesa pirmās instances tiesvedības materiālus ir izskatījusi atbilstoši juridiskajām prasībām un šajā sakarā ir veikusi visus juridiski atļautos un vajadzīgos pasākumus.

52. Ja pirmajā instancē iesniegts pieteikums par kaitējuma atlīdzināšanu būtu obligāts apelācijas sūdzības pieņemamības priekšnosacījums, tad tiesību aizsardzība šajā ziņā būtu neefektīva. Tas neatbilstu efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principam.

53. Tādējādi otrais apelācijas pamats ir pieņemams.

b) Pamatotība

54. Lai varētu sekmīgi izmantot otro apelācijas sūdzības pamatu, šajā lietā Pirmās instances tiesai bija vajadzīga kompetence, lai pēc savas iniciatīvas par labu H. Gogosam piespriestu kaitējuma atlīdzību, un tai vajadzētu būt nepareizi novērtējušai šo kompetenci ( ).

i) Civildienesta noteikumos paredzētā tiesas neierobežotā kompetence strīdā, kas saistīts ar finansēm

55. Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta otrajā teikumā Eiropas Savienības Tiesai ir rezervēta neierobežota kompetence strīdos, kas saistīti ar finansēm, starp [Eiropas] Savienības ierēdni un viņa darba devēju.

56. Jēdziens “strīds, kas saistīts ar finansēm” nav interpretējams šauri.

57. Strīds, kas saistīts ar finansēm, pirmām kārtām ir tad, ja attiecīgais ierēdnis saskaņā ar LESD 270. pantu iesniedz pieteikumu ar prasījumu par naudas samaksu, piemēram, par kaitējuma atlīdzināšanu naudā vai naudas summas samaksu, ko viņš uzskata par iespējamu pieprasīt saskaņā ar Civildienesta noteikumiem vai kādu citu tiesību aktu, kas nosaka viņa darba tiesiskās attiecības ( ). Tādā gadījumā runa var būt, piemēram, par Civildienesta noteikumos paredzēto atalgojumu, dažādiem pabalstiem un sociāliem pabalstiem vai par nokavējuma procentiem ( ).

58. Tomēr ar strīdu, kas saistīts ar finansēm, var būt saistīta arī ierēdņa iesniegta atcelšanas prasība, ar ko viņš lūdz atcelt viņa kā civildienesta tiesību subjekta stāvokli aizskarošu administratīvo aktu ( ). Izskatāmajā lietā īpašu interesi izraisa tas, ka arī ierēdņa pieteikums, ar ko viņš lūdz tiesu izvērtēt savu klasificēšanu pakāpē, izraisa strīdu, kas saistīts ar finansēm ( ). Tā pamatā ir uzskats, ka iecēlējinstitūcijas pieņemtais Klasificēšanas lēmums ne vien tieši ietekmē attiecīgā ierēdņa karjeru un personīgo stāvokli pārvaldes institūciju hierarhijā, bet arī netieši viņa mantiskos prasījumus, īpaši viņa atalgojuma apmēru, kas noteikts Civildienesta noteikumos.

59. Šajā kontekstā arī izskatāmajā lietā pastāvēja strīds, kas saistīts ar finansēm, kurā Pirmās instances tiesai saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta otro teikumu bija neierobežota kompetence.

60. Līdz ar Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta otrajā teikumā paredzēto neierobežoto kompetenci [Eiropas] Savienības tiesai tiek uzdots pieņemt galīgo nolēmumu tai iesniegtajos strīdos ( ). Tātad [Eiropas] Savienības tiesai tiktāl, ciktāl runa ir par attiecīgās lietas aspektiem, kas saistīti ar finansēm, ir ne vien jāpārbauda [Eiropas] Savienības institūciju, iestāžu un citu organizāciju rīcības tiesiskums; tā ir pilnvarota pārbaudīt arī to lietderīgumu. Tātad attiecībā uz attiecīgās tiesvedības tīri finansiālajiem aspektiem [Eiropas] Savienības tiesu locekļi drīkst iecēlējinstitūciju veiktu vērtējumu aizstāt ar savu vērtējumu un to lēmumus ne vien atcelt, bet arī saturiski grozīt.

61. Saskaņā ar pastāvošo judikatūru neierobežotā kompetence ietver tiesības vajadzības gadījumā pēc savas iniciatīvas (t.i., pat tad, ja nav iesniegts attiecīgs, pienācīgi noformēts pieteikums) piespriest no atbildētāja (pārvaldes iestādes) atlīdzinājumu par kaitējumu, kas radies tās ierēdņu pieļauto kļūdu dēļ, turklāt šādu kaitējumu novērtēt pēc tiesnešu taisnīguma izjūtas, ņemot vērā visus lietas apstākļus ( ).

62. Ar klasificēšanas lēmumiem saistītas tiesvedības gadījumā tas nozīmē, ka [Eiropas] Savienības tiesas gan drīkst spriest par ierēdņa klasificēšanu kā tādu, izvērtējot tikai tās tiesiskumu (nevis pašas pieņemot lēmumu un/vai to grozot). Tomēr tās ir pilnvarotas (vajadzības gadījumā pēc savas iniciatīvas) piespriest par labu attiecīgajam ierēdnim tāda kaitējuma atlīdzināšanu, kas viņam nodarīts iecēlējinstitūcijas ierēdņu kļūdas dēļ, iecēlējinstitūcijai lemjot par šīs personas klasificēšanu.

ii) Uz tiesas neierobežotās kompetences pamata un pēc tās iniciatīvas piespriesta atlīdzinājuma nozīme un nolūks

63. Šīs lietas izskatīšanas gaitā Pirmās instances tiesa ne reizi neaplūkoja jautājumu, vai tā pēc savas iniciatīvas varētu piespriest no Komisijas radītā kaitējuma atlīdzināšanu. Tai šķita pietiekama īsa un kodolīga norāde, ka H. Gogoss neesot prasījis finansiālu kompensāciju ( ).

64. Tas varētu liecināt par to, ka Pirmās instances tiesa nav atzinusi strīda saistību ar finansēm (Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta otrā teikuma izpratnē). Iespējams, ka Pirmās instances tiesa nebija pārliecināta, ka tai attiecībā uz šīs tiesvedības finanšu aspektu ir neierobežota kompetence, kas ietver arī tiesības pēc savas iniciatīvas piespriest kaitējuma atlīdzinājumu ( ).

65. Jautājums, vai Pirmās instances tiesa patiešām nepareizi novērtēja savas kompetences robežas un līdz ar to pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, paliek atklāts. Tas tādēļ, ka šajā lietā nepastāvēja priekšnosacījumi, lai tā pēc savas iniciatīvas no Komisijas piespriestu kaitējuma atlīdzināšanu.

66. [Eiropas] Savienības tiesu kompetence pēc savas iniciatīvas par labu ierēdņiem piespriest kaitējuma atlīdzināšanu galvenokārt ir paredzēta, lai [Eiropas] Savienības tiesām civildienesta tiesiskajos strīdos ļautu nodrošināt, ka to pieņemtajiem spriedumiem par [administratīvā akta] atcelšanu būtu praktiska iedarbība ( ). Ja, lai nodrošinātu attiecīgā ierēdņa tiesību īstenošanu vai savu interešu iedarbīgu aizsardzību, nepietiek ar iecēlējinstitūcijas prettiesiskā lēmuma (pilnīgu vai daļēju) atcelšanu, tad [Eiropas] Savienības tiesa var pēc savas iniciatīvas viņam par labu piespriest kaitējuma atlīdzību.

67. Taču izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesa secināja, ka Komisijas pieņemtajā Klasificēšanas lēmumā un Lēmumā par apstrīdēto administratīvo aktu nav konstatējamas kļūdas tiesību piemērošanā. Tā kā tādēļ Pirmās instances tiesa neatcēla nevienu no šiem lēmumiem, tai arī nebija iemesla nodrošināt sava sprieduma praktisko iedarbību, pēc savas iniciatīvas piespriežot kaitējuma atlīdzināšanu. Pret šādu pieeju no juridiskā viedokļa nevar iebilst.

68. Tikai, starp citu, vēl var piebilst, ka izskatāmajā lietā ne reizi netika apsvērts atlīdzinājums par labu H. Gogosam par tādām sekām, kas izriet no pārvaldes institūcijas tiesiskas rīcības sekām. Neatkarīgi no tā, ka Eiropas Savienības tiesībās vēl nav pilnīgi noskaidrots, vai un ar kādiem nosacījumiem būtu piešķirams šāds atlīdzinājums ( ), H. Gogosam radītās nelabvēlīgās sekas (attiecībā uz viņa atalgojumu un viņa karjeru jaunajā A kategorijā) nevar cēloniski saistīt ar Klasificēšanas lēmumu un Lēmumu par apstrīdēto administratīvo aktu, bet gan ar kļūdām tiesību piemērošanā, kuras Komisija pieļāva konkursā ( ).

69. Līdz ar to apelācijas sūdzības otrais pamats nav pamatots.

3) Noslēguma piezīmes

70. [Izklāsta] pilnīguma pēc vēl jāpiebilst, ka lēmums par ierēdņa klasificēšanu nav piemērots konteksts, lai atlīdzinātu visas nelabvēlīgās sekas, kas šim ierēdnim ir radītas iepriekšēja konkursa īstenošanas gaitā pieļautu kļūdu rezultātā.

71. Proti, ir ļoti jāšaubās, vai ir pareizs Pirmās instances tiesas pieņēmums, ka iekšēja konkursa gadījumā Civildienesta noteikumu 31. panta 2. punkts neesot piemērojams ( ). Šī norma gan iestādei kā darba devējam ļauj izmantot kādas personas pakalpojumus, kas [institūcijai] citādi varētu nebūt pieejami, jo [persona] ir pieprasīta tirgū un, iespējams, apzinās, ka viņai ir pieejami daudzi citu potenciālo darba devēju piedāvājumi ( ). Pretēji Pirmās instances tiesas paustajam viedoklim šāda konkurence starp Eiropas institūcijām un privātā sektora darba devējiem attiecībā uz iekšējiem kandidātiem nebūt nav izslēgta. Turklāt personas, kas jau ieņem amatu kādā [Eiropas] Savienības iestādē, var mēģināt to atstāt un pāriet uz privāto sektoru vai starptautiskām organizācijām, ja viņām šādu citu darba devēju piedāvājumi šķiet pievilcīgāki nekā viņu kvalificēšana un izaugsmes iespējas Eiropas [Savienības] civildienestā. Tas ir īpaši sakāms par dažiem augstskolu absolventiem, kas ieņem B vai C kategorijas amatus.

72. Visbeidzot var tikt uzdots jautājums par Civildienesta noteikumu 31. panta 2. punkta piemērojamību izskatāmajā lietā. Saskaņā ar 31. panta 2. punktu klasificēšana augstākā pakāpē, nekā to paredz 1. punktā noteiktais princips (klasificēšana pamatpakāpē), ir iespējama vienīgi izņēmuma kārtā ( ), proti, ja tas atbilst civildienesta īpašām vajadzībām vai ir faktiski pamatota, ņemot vērā attiecīgās personas īpašo kvalifikāciju vai īpašo profesionālo pieredzi ( ); citiem vārdiem, tas ir iespējams vienīgi tad, ja runa ir par ļoti īpašu kandidātu ( ). Tā būtu Civildienesta noteikumu 31. panta 2. punkta normas ļaunprātīga izmantošana, ja pat tad, ja nepastāv minētie priekšnosacījumi, gribētu izmantot šo normu, lai kompensētu kādu nelabvēlīgu ietekmi uz kāda ierēdņa karjeru.

73. H. Gogoss savu prasījumu par kvalificēšanu augstākā pakāpē nevar pamatot arī ar vispārīgo vienlīdzīgas attieksmes principu. Šis princips nosaka, ka līdzīgas situācijas nedrīkst atrisināt atšķirīgi, bet atšķirīgas situācijas – līdzīgi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota ( ). Atšķirīgo situāciju iezīmes un to salīdzināmība citu starpā ir vērtējama un nosakāma, ņemot vērā veicamā pasākuma mērķi un nolūku ( ).

74. Uz Civildienesta noteikumu 31. panta pamata pieņemtā Klasificēšanas lēmuma vienīgais mērķis un nolūks ir civildienesta interesēs un atbilstoši attiecīgā ierēdņa kvalifikācijai viņu iecelt konkrētā viņa kategorijas pakāpē. Tiesas rīcībā nav nekādas norādes, kas pierādītu, ka H. Gogoss šo kritēriju ziņā būtu atradies citādā situācijā nekā pārējie sekmīgie iekšējā konkursa kandidāti. Līdz ar to arī vienlīdzīgas attieksmes principa kontekstā nevar iebilst pret to, ka viņš tāpat kā pārējie sekmīgie kandidāti tika klasificēts A7 pakāpē. Turpretī visas atlases konkursā pieļautās novirzes un to dēļ notikusī ierēdņa iecelšanas aizkavēšanās nav izmantojama kā Klasificēšanas lēmuma mēraukla.

75. Protams, nav arī apstrīdams fakts, ka H. Gogoss sava mutiskā pārbaudījuma divkārtējās atkārtošanas un tā rezultātā notikušās atlases konkursa aizkavēšanās dēļ zaudēja iespēju agrāk tikt pārceltam A kategorijā un līdz ar to agrāk tikt paaugstinātam amatā viņa jaunajā karjerā ( ). Taču ar to saistīto mantisko un personisko kaitējumu neizraisīja ar izskatāmās lietas priekšmetu saistītie [akti] – Klasificēšanas lēmums un Lēmums par apstrīdēto administratīvo aktu. Pat tad, ja abi šie lēmumi būtu prettiesiski, Pirmās instances tiesa nebūtu varējusi pēc savas iniciatīvas izvērtēt šo kaitējumu, jo citādi tiktu pārkāpts princips “ne ultra petita”.

76. Kā jau tika minēts ( ), šis kaitējums daudz lielākā mērā ir saistīts ar toreizējā atlases konkursā pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā. H. Gogoss to būtu varējis izmantot abos iepriekšējos tiesas procesos ( ), liekot lietā visus viņa rīcībā esošos procesuālos līdzekļus.

77. Attiecībā uz pirmo no minētajiem tiesas procesiem jāpiebilst, ka H. Gogoss kopā ar savu prasību atcelt atlases komisijas lēmumu bija prasījis tikai atlīdzināt viņam nodarīto personisko (nemantisko) kaitējumu. Tomēr Pirmās instances tiesa šo prasību noraidīja, pamatojot ar to, ka atlases komisijas lēmuma atzīšana par spēkā neesošu esot pietiekams gandarījums par prasītājam nodarīto kaitējumu ( ). Šis spriedums šobrīd ir stājies spēkā.

78. Attiecībā uz otro tiesas procesu jāsaka, ka H. Gogoss savā izlīgumā ar Komisiju atsakās no visiem savulaik izvirzītajiem prasījumiem par kaitējuma atlīdzināšanu ( ). Tā kā [lietā] nav pierādījumu par to, ka H. Gogosa un Komisijas noslēgtais izlīgums būtu zaudējis spēku vai būtu pamats to apstrīdēt, apelācijas sūdzības iesniedzējs tagad vairs nevar pieprasīt atlīdzinājumu par kaitējumu, ko aptver šis izlīgums.

79. Vienīgi tādā gadījumā, ja izrādītos, ka ir vēl kāds ievērojams kaitējums, no kura atlīdzināšanas H. Gogoss pagātnē nebūtu juridiski saistoši atteicies, tagad vispār vēl varētu apsvērt zaudēto iespēju agrāk tikt paaugstinātam amatā kompensāciju. Kamēr vien ir izpildīti pārējie priekšnosacījumi, lai varētu izvirzīt prasījumu par administrācijas atbildību ( ), un vēl nav iestājies noilgums, H. Gogosam ir iespēja prasīt jebkāda šāda kaitējuma atlīdzināšanu.

4) Starpsecinājumi

80. Tā kā neviens no abiem H. Gogosa izvirzītajiem apelācijas pamatiem nav pieņemams, apelācijas sūdzība kopumā ir jānoraida.

81. Līdz ar to viņa pieteikumi par Klasificēšanas lēmuma un Lēmuma par apstrīdēto administratīvo aktu atcelšanu, kā arī par kompensācijas piešķiršanu EUR 538 121,79 apmērā nav pamatoti, jo priekšnosacījums tam būtu iepriekšēja pārsūdzētā sprieduma atcelšana.

B – Par atsevišķo pieteikumu par kompensāciju sakarā ar pārmērīgo pirmās instances tiesvedības ilgumu

82. Noslēgumā H. Gogoss ir iesniedzis pieteikumu, kurā viņš lūdz Tiesu viņam par labu piespriest atbilstīgu kompensāciju sakarā ar, viņaprāt, pārmērīgo pirmās instances tiesvedības ilgumu. Vadoties pēc sprieduma lietā Baustahlgewebe/Komisija ( ), viņš šādu kompensāciju novērtē EUR 50 000 apmērā.

83. Tomēr, kā Tiesa konstatējusi spriedumā lietā FIAMM ( ), apelācijas instances tiesvedībā šāds atsevišķs pieteikums par kompensācijas piešķiršanu nav pieņemams. Proti, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 113. panta 1. punktu apelācijas sūdzībā var būt tikai šādi prasījumi: atcelt tiesas nolēmumu vai kādu tā daļu un pilnīgi vai daļēji apmierināt tādu pašu prasījumu, kādu lūgts apmierināt pirmajā instancē; jauni prasījumi nav iesniedzami.

84. Pārmērīgo pirmās instances tiesvedības ilgumu kā apelācijas pamatu var izmantot vienīgi tad, ja tas, pēc viena procesa dalībnieka domām, ir ietekmējis pirmās instances sprieduma saturu un tādēļ būtu pamatota šā sprieduma atcelšana ( ). Taču H. Gogoss izskatāmajā lietā šādu argumentu nav izvirzījis.

85. Līdz ar to viņa pieteikums par kompensāciju ir jānoraida.

86. [Izklāsta] pilnīguma pēc vēl būtu piebilstams, ka H. Gogosam, protams, pastāv iespēja saskaņā ar LESD 268. pantu kopsakarā ar LESD 340. panta otro daļu ( ) iesniegt tiesā prasību pret Eiropas Savienību par kaitējuma atlīdzināšanu saistībā ar pārmērīgo tiesvedības ilgumu ( ). Tomēr iespējamā kompensācija būtu jāmaksā nevis Eiropas Komisijai, bet gan Eiropas Savienības Tiesai.

87. Šādas prasības ietvaros tad arī būtu pārbaudāms, vai izskatāmās lietas tiesvedība pirmajā instancē bijusi pārmērīgi ilga, tā ka ir tikušas pārkāptas tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu saprātīgā termiņā ( ). Tas ir nosakāms, ņemot vērā katras konkrētās lietas apstākļus, piemēram, tiesvedības sarežģītību un procesa dalībnieku izturēšanos ( ).

88. Izskatāmajā lietā tiesas procesa kopējais ilgums bija apmēram četri gadi un astoņi mēneši ( ). Īpašas ievērības cienīgs ir fakts, ka starp rakstveida procesa noslēgumu un mutvārdu procesu pirmajā instancē ( ) pagāja vairāk nekā trīs gadi. Lai gan tas būtu detalizētāk izvērtējams šādas kaitējuma atlīdzināšanas lietas ietvaros, tomēr šķiet, ka šāds procesa ilgums nav attaisnojams nedz ar lietas priekšmeta vai radušos faktu un tiesību jautājumu īpašo sarežģītību, nedz ar procesa dalībnieku rīcību. Ir pašsaprotami, ka tiesas iekšējās organizācijas problēmas, piemēram, tās, kas saistītas ar tiesnešu regulāro maiņu, nedrīkst risināt uz procesa dalībnieku rēķina. Komisija gan šajā sakarā norāda, ka tiesai attiecīgajā laikposmā bija jāizskata ievērojami vairāk lietu nekā laikā, kad tika pieņemts spriedums lietā Baustahlgewebe/Komisija, tomēr tā nemin, ka tiesā tagad strādā ievērojami vairāk tiesnešu un darbinieku nekā toreiz.

V – Tiesāšanās izdevumi

89. Kā izriet no Reglamenta 122. panta pirmās daļas, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja tā noraida apelācijas sūdzību. Izskatāmajā lietā šādam lēmumam par tiesāšanās izdevumiem ir īpaša nozīme, jo Komisiju kā otru procesa dalībnieku pārstāv advokāti.

90. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam kopsakarā ar tā 118. pantu principā lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir pieprasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tajā pašā laikā, pamatojoties uz Reglamenta 122. panta otrās daļas pirmo [otro] ievilkumu, šī tiesību norma ir jāpiemēro arī attiecībā uz apelācijām, ko civiltiesiskos strīdos ir iesnieguši [Eiropas] Savienības iestāžu ierēdņi vai pārējie kādas iestādes darbinieki. Atbilstoši tam no H. Gogosa, kam spriedums kopumā ir nelabvēlīgs, būtu jāpiespriež segt viņa tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus, kā to izskatāmajā lietā ir lūgusi Komisija.

91. Tomēr gadījumos, kad apelācijas sūdzību ir iesnieguši ierēdņi vai pārējie kādas iestādes darbinieki, Tiesa, pamatojoties uz Reglamenta 122. panta otrās daļas otro ievilkumu, var atkāpties no Reglamenta 69. panta 2. punktā izklāstītajiem vispārīgajiem tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanas noteikumiem un izdot rīkojumu par tiesāšanās izdevumu sadali, ja to prasa taisnīgums.

92. No vienas puses, izskatāmajā lietā bez šaubām ir jārēķinās ar to, ka spriedums nebija labvēlīgs H. Gogosam, jo izvirzītais apelācijas pamats un viņa iesniegtie pieteikumi tika balstīti uz nepamatotiem juridiskiem pieņēmumiem.

93. Bet, no otras puses, ir jāievēro, ka izskatāmās lietas ierosināšanu lielā mērā izraisīja Komisijas rīcība. Ja Komisijai iekšējā konkursa ietvaros nebūtu bijuši vajadzīgi trīs mēģinājumi, lai H. Gogosam sarīkotu pienācīgu mutisku pārbaudījumu, būtu bijis iespējams izvairīties no izskatāmās lietas ( ).

94. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījums saņemt samērīgu atlīdzinājumu par to, ka viņam bija zudusi iespēja agrāk (nekā tas faktiski notika) tikt pārceltam A kategorijas amatā (höherer Dienst), bija pamatots. To, ka viņš šo kompensāciju mēģināja panākt izskatāmajā apelācijas tiesvedībā, atsaucoties uz iespēju, ka tiesa pēc savas iniciatīvas viņam par labu piespriestu finansiālu kompensāciju, viņam var pārmest tikai nosacīti, ņemot vērā, ka judikatūra šajā jomā vēl nav pietiekami nostiprināta.

95. Kopumā uzskatu par vajadzīgu taisnīguma pēc izmantot Reglamenta 122. panta otrās daļas otrajā ievilkumā izklāstītos izņēmuma noteikumus un, atkāpjoties no Reglamenta 69. panta 2. punktā izklāstītajiem vispārīgajiem tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanas noteikumiem, izskatāmās apelācijas tiesvedības tiesāšanās izdevumus piespriest abiem lietas dalībniekiem. Taisnīgs šķistu spriedums, saskaņā ar kuru katrs lietas dalībnieks segtu savus tiesāšanās izdevumus pats.

VI – Secinājumi

96. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai taisīt šādu nolēmumu:

1) apelācijas sūdzību noraidīt;

2) H. Gogosa prasību piešķirt kompensāciju par pārmērīgo pirmās instances tiesvedības ilgumu noraidīt;

3) katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.