18

Runājot par lūgumu izmaksāt kompensāciju par 2010. gadu, Teleklagenævnet nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus: “1) Vai [Universālā pakalpojuma] direktīvai, it īpaši tās 32. pantam, ir pretrunā tas, ka dalībvalsts pieņem tiesību normas, saskaņā ar kurām uzņēmumam netiek ļauts prasīt dalībvalstij atsevišķi segt neto izmaksas, kas radušās, nodrošinot papildu obligātos pakalpojumus, kuriem nav piemērojami šīs direktīvas II nodaļas noteikumi, ja uzņēmuma peļņa no citiem pakalpojumiem, uz kuriem attiecas uzņēmuma universālā pakalpojuma saistības saskaņā ar [minētās] direktīvas II nodaļu, ir lielāka nekā zaudējumi, kas saistīti ar papildu obligāto pakalpojumu sniegšanu? 2) Vai Universālā pakalpojuma direktīvai pretrunā ir tas, ka dalībvalsts pieņem tiesību normas, saskaņā ar kurām uzņēmumiem ir tiesības saņemt no dalībvalsts neto izmaksu, kas radušās, nodrošinot papildu obligātos pakalpojumus, kuriem nav piemērojami šīs direktīvas II nodaļas noteikumi, atlīdzinājumu tikai tad, ja šīs neto izmaksas uzņēmumam rada netaisnīgu apgrūtinājumu? 3) Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, vai konkrētā dalībvalsts var nolemt, ka nepastāv netaisnīgs apgrūtinājums, kas būtu saistīts ar papildu obligāto pakalpojumu nodrošināšanu, kuriem nav piemērojami [Universālā pakalpojuma] direktīvas II nodaļas noteikumi, ja uzņēmums kopumā ir guvis peļņu no visu to pakalpojumu sniegšanas, attiecībā uz kuriem tam ir universālā pakalpojuma saistības, un it īpaši no tādu pakalpojumu sniegšanas, ko šis uzņēmums būtu nodrošinājis, kaut arī tam nebūtu universālā pakalpojuma saistību? 4) Vai Universālā pakalpojuma direktīvai pretrunā ir tas, ka dalībvalsts pieņem tiesību normas, saskaņā ar kurām attiecīgā uzņēmuma neto izmaksas, kas ir saistītas ar universālā pakalpojuma nodrošināšanu saskaņā ar [šīs] direktīvas II nodaļas noteikumiem, ir jāaprēķina, ņemot vērā visus ieņēmumus un izdevumus, kas saistīti ar attiecīgā pakalpojuma sniegšanu, tostarp tos ieņēmumus un tās izmaksas, kas uzņēmumam būtu radušās arī tad, ja tas nebūtu universālā pakalpojuma sniedzējs? 5) Vai atbildes uz pirmo līdz ceturto jautājumu ietekmēs tas, ka papildu obligātais pakalpojums ir jānodrošina Grenlandē, kas saskaņā ar LESD II pielikuma noteikumiem ir aizjūras zeme vai teritorija, situācijā, kad Dānijas pārvaldes iestādes pakalpojuma sniegšanu ir uzticējušas uzņēmumam, kurš ir reģistrēts Dānijā un kurš neveic citu darbību Grenlandē? 6) Kāda nozīme ir [LESD] 107. panta 1. punktam un LESD 108. panta 3. punktam, kā arī Komisijas 2011. gada 20. decembra Lēmumam [2012/21/ES] par LESD 106. panta 2. punkta piemērošanu valsts atbalstam attiecībā uz kompensāciju par sabiedriskajiem pakalpojumiem dažiem uzņēmumiem, kuriem uzticēts sniegt pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi ((OV 2012, L 7, 3. lpp.)), saistībā ar atbildēm uz pirmo līdz piekto jautājumu? 7) Kāda nozīme ir mazāku tirgus traucējumu principam, kas ir minēts it īpaši Universālā pakalpojuma direktīvas 1. panta 2. punktā, 3. panta 2. punktā, tās preambulas 4., 18., 23. un 26. apsvērumā un IV pielikuma B daļā, saistībā ar atbildēm uz pirmo līdz piekto jautājumu? 8) Ja ar Universālā pakalpojuma direktīvas noteikumiem tiek aizliegti tādi valstu tiesiskie režīmi, kādi ir minēti pirmajā, otrajā un ceturtajā jautājumā, vai šiem noteikumiem un aizliegumiem ir tieša iedarbība?”