ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Saskaņā ar Eiropas Savienības Kombinētās nomenklatūras skaidrojumiem (OV 2006, C 50, 1. lpp.), kas publicēti saskaņā ar procedūru, kura noteikta 10. panta 1. punktā Regulā Nr. 2658/87: “6111 Mazu bērnu [zīdaiņu] apģērbi un apģērba piederumi, trikotāžas Skat. šīs nodaļas 6. piezīmes a) punktu. Šajā pozīcijā ietilpst apģērba gabalu sērija, kuri parasti ir paredzēti valkāšanai bērniem, jaunākiem par pusotru gadu (18 mēnešiem). Šo apģērbu skaitā ir: mēteļi, segas, vatētas virsdrēbes (pikē pārklāji), “elfu” kostīmiņi [guļammaisi], halāti, divdaļīgi kostīmiņi, kombinezoni, garās bikses, bikses, ko pārvelk pāri garajām biksēm, golfa bikses, sporta tērpi, vestes, vējjakas, kleitas, svārki, bolero jakas, jakas, anoraki, apmetņi, tunikas, blūzes, kreklblūzes, īsās bikses jeb šorti u.c. Daži no šiem apģērba gabaliem nepārprotami ir zīdaiņa pūriņa piederumi, kurus līdz ar to klasificē šajā pozīcijā neatkarīgi no to izmēriem. Tādējādi šajā pozīcijā ietilpst: [..] 3. “elfu” kostīmiņi [guļammaisi]: apģērba gabali ar kapucēm un piedurknēm, kas veido gan mēteli, gan somu (pilnīgi slēgtu apakšējā daļā); 4. guļamsomas [guļammaisi] ar piedurknēm vai roku izgriezumiem. Pārējos apģērba gabalus klasificē šajā pozīcijā tikai tajā gadījumā, ja to izmērs ir piemērots bērniem, ne garākiem par 86 cm (86. tirdzniecības lielums). 6209 Mazu bērnu [zīdaiņu] apģērbi un apģērba piederumi Jāpiemēro 6111. pozīcijas skaidrojumi, izdarot vajadzīgos grozījumus.”
37

Turklāt apstāklis, ka attiecīgās kokmateriālu piegādes esot veiktas, lai kompensētu nepārvaramas varas gadījuma sekas, pats par sevi nevar novest pie secinājuma, ka šīs piegādes ir veiktas neregulāri un ne “nolūkā gūt no tām ilglaicīgus ienākumus” PVN direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē. Šajā ziņā ir jānorāda, ka šādas piegādes var iekļauties materiāla īpašuma ilgstošā izmantošanā. Materiāla īpašuma augļi, piemēram, kokmateriāli, kas iegūti no meža, tikai to īpašību dēļ, kā arī ņemot vērā to pazīmes un tostarp to vecumu, var nederēt tūlītējai saimnieciskai izmantošanai, jo objektīvi var būt nepieciešams noteikts laika posms, pirms šie augļi kļūst saimnieciski izmantojami. Tomēr tas nenozīmē, ka starplaikā notikušās kokmateriālu piegādes iespējama nepārvaramas varas gadījuma dēļ neiekļaujas materiālā īpašuma izmantošanā nolūkā gūt no tās ilglaicīgus ienākumus PVN direktīvas 9. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē.
36

Attiecībā uz konkrēto tiesību normu mērķi Lietuvas valdība un Komisija tiesas sēdē norādīja, ka šajās tiesību normās paredzētais atbrīvojums no ievedmuitas nodokļiem, kā arī atbrīvojums no PVN esot vērsti uz mērķi vienkāršot privātpersonām Savienības ārējo robežu šķērsošanu, no vienas puses, un atvieglot muitas un nodokļu pārbaudi, kas ir jāveic kompetentajām iestādēm, no otras puses. Sistemātiska visu ceļu transportlīdzekļu, kas katru dienu iebrauc Savienības teritorijā, degvielas tvertņu satura pārbaude būtu praktiski neiespējama, un izmaksas un ceļotājiem radītās neērtības, izvērtējot tās attiecībā pret ievedmuitas nodokļu un PVN, kas šādu pārbaužu rezultātā varētu tikt iekasēti, summu, katrā ziņā būtu nesamērīgas.
Direktīvas 2003/87, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Direktīvu 96/61, 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek aizliegts piemērot valsts likumdošanas pasākumus, kuru mērķis un sekas ir atlīdzības par elektroenerģijas ražošanu samazināšana par summu, par kādu minētā atlīdzība ir paaugstināta tāpēc, ka bez maksas piešķirto emisijas kvotu vērtība ir iekļauta pārdošanas piedāvājumu cenās elektroenerģijas vairumtirdzniecības tirgū.

Dalībvalstis principā var veikt tādus ekonomikas politikas pasākumus kā piemērojamo cenu kontrole atsevišķu produktu vai būtisku resursu tirgos, nosakot veidu, kādā ražotājiem bez maksas piešķirto emisijas kvotu vērtība atsauksies uz patērētājiem, ja vien šādu pasākumu veikšana neneitralizē principu par emisijas kvotu bezmaksas piešķiršanu, nedz arī apdraud Direktīvas 2003/87 mērķus.

Kas attiecas uz principu par emisijas kvotu bezmaksas piešķiršanu, Direktīvas 2003/87 10. pantā paredzētajam bezmaksas [kvotu] jēdzienam ir pretrunā ne tikai emisijas kvotu piešķiršanas cenas tieša noteikšana, bet arī maksājuma, kas saistīts ar minēto kvotu piešķiršanu, atskaitīšana a posteriori.

Tomēr emisijas kvotu bezmaksas piešķiršanas mērķis bija nevis piešķirt subsīdijas attiecīgajiem ražotājiem, bet gan samazināt Eiropas Savienības tūlītēji un vienpusēji ieviestā emisijas kvotu tirgus radīto ekonomisko ietekmi, izvairoties no dažu ražošanas sektoru, uz kuriem attiecas šī direktīva, konkurētspējas zuduma. Emisijas kvotu bezmaksas piešķiršanas mehānismā tātad netiek prasīts, lai elektroenerģijas ražotāji šo kvotu vērtību varētu iekļaut elektroenerģijas cenās un tādējādi gūt virspeļņu.

Kas attiecas uz neapdraudētajiem Direktīvas 2003/87 mērķiem, valsts tiesiskais regulējums, kompensējot virspeļņu, kas rodas kvotu bezmaksas piešķiršanas dēļ, neapdraud ar Direktīvu 2003/87 ieviestās sistēmas mērķi samazināt emisijas, balstoties uz vides izmaksu iekļaušanu produktu cenas aprēķinā, tādējādi, ka it īpaši, pirmkārt, emisijas kvotu bezmaksas piešķiršana bija pārejas pasākums ar mērķi izvairīties no uzņēmumu konkurētspējas zuduma emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas ieviešanas dēļ un tātad vides mērķi samazināt emisijas tas tieši neskar; otrkārt, attiecīgais tiesiskais regulējums skar nevis emisijas kvotu tirgu, bet gan virspeļņu, ko ir guvuši visi elektroenerģijas ražotāji, minēto kvotu vērtību iekļaujot apstiprināto piedāvājumu cenas aprēķinā, lai noteiktu cenu elektroenerģijas vairumtirdzniecības tirgū, pamatojoties uz šī robežtirgus raksturu; treškārt, attiecīgais tiesiskais regulējums, kaut arī tas var mazināt stimulu samazināt siltumnīcas efektu izraisošas gāzes emisijas, pilnībā to nemazina un tātad nekaitē Direktīvas 2003/87 vides mērķim sekmēt emisiju samazināšanu.

(sal ar 29.–31., 39., 41., 44.–46., 48., 58., 59. punktu un rezolutīvo daļu)
No tā izriet, ka, lai tiem varētu piemērot Pievienošanās akta V pielikumā paredzētos īpašos noteikumus, valsts atbalsta pasākumiem, kas tika veikti pirms pievienošanās datuma, no šīs pievienošanās brīža ir jābūt joprojām “īstenojamiem” minētā pielikuma izpratnē. Izteicieni Pievienošanās akta V pielikumā “joprojām īsteno” un “turpina īstenot” ir jāinterpretē tādējādi, ka tie būtībā attiecas uz pasākumiem, kas tika īstenoti pirms pievienošanās Savienībai un kas pēc šīs pievienošanās joprojām varētu radīt attiecīgajai dalībvalstij izdevumus vai paaugstināt tās finansiālo atbildību, vai arī apgrūtināt šīs valsts budžeta ieņēmumus.

2005. gada Pievienošanās akta V pielikuma 2. sadaļā ir paredzēts pirms Bulgārijas pievienošanās Savienībai īstenotā atbalsta kontroles mehānisms. Ar šo mehānismu tostarp ir jānorobežo tāda atbalsta spektrs, kuru pievienošanās brīdī varētu uzskatīt par “pastāvošu atbalstu” EKL 88. panta 1. punkta izpratnē. Atbilstoši šim mehānismam uz valsts pasākumiem, kurus sāka īstenot pirms minētās pievienošanās, bet kurus, pirmkārt, joprojām īsteno pēc pievienošanās un kuri, otrkārt, pievienošanās datumā atbilst EKL 87. panta 1. punktā paredzētajiem kumulatīviem kritērijiem, kā uz pastāvošiem atbalstiem 88. panta 1. punkta izpratnē, ja tie ietilpst vienā no šajā pielikumā minētām trim kategorijām, vai kā uz jauniem atbalstiem pievienošanās brīdī EKL 88. panta 3. punkta piemērošanas nolūkos, ja tie neietilpst nevienā no šīm trim kategorijām, attiecas Pievienošanās akta V pielikumā paredzētie īpašie noteikumi.

No 2005. gada Pievienošanās akta 2. panta izriet, ka EKL 87.–89. pants, kā arī Regula Nr. 659/1999 par EKL 88. panta piemērošanu ir piemērojami Bulgārijā tikai no šīs valsts pievienošanās brīža Savienībai 2007. gada 1. janvārī atbilstoši Pievienošanās aktā paredzētajiem nosacījumiem.

It īpaši no Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta i) apakšpunkta un c) punkta, lasot tos kopā ar minētā pievienošanās akta 2. pantu, var secināt, ka tikai no minētās pievienošanās brīža Bulgārijā varēja tikt tieši piemēroti EKL 87. panta 1. punktā minētie kritēriji un tikai situācijās, kas norisinājās, sākot no šī datuma. Turklāt attiecībā uz pastāvošiem atbalstiem vajadzības gadījumā var tikt pieņemts vienīgi tāds lēmums par nesaderību, kuram ir iedarbība nākotnē.

(sal. ar 50. un 54. punktu)
Būtībā, kā tas skaidri izriet no Regulas Nr. 1896/2006 7. panta 2. punkta c) apakšpunkta un 3., 5. un 6. punkta, gadījumos, kad dalībvalstīm ar šo tiesību normu ir atļauts to valsts tiesībās reglamentēt atsevišķus īpašus to prasību aspektus, kurām ir jāatbilst pieteikumam par Eiropas maksājuma rīkojumu, tas tajā ir tieši paredzēts. Savukārt šajā pantā nav ietverta neviena cita tieša vai netieša atsauce, kas vispārīgi pieļautu papildu prasību, kas ir paredzētas dalībvalstu tiesībās, piemērošanu. Turklāt Regulas Nr. 1896/2006 mērķis, kas tostarp ir vienkāršot, paātrināt un samazināt tiesāšanās izdevumus pārrobežu lietās attiecībā uz neapstrīdētiem finanšu prasījumiem, tiktu apdraudēts, ja dalībvalstis būtu tiesīgas savos valsts tiesību aktos vispārīgi paredzēt papildu prasības, kurām ir jāatbilst pieteikumam par Eiropas maksājuma rīkojumu. Šādas prasības būtībā nozīmētu ne tikai to, ka dažādās dalībvalstīs tiktu paredzēti atšķirīgi nosacījumi attiecībā uz šo pieteikumu, bet arī to, ka palielinātos Eiropas maksājuma rīkojuma procedūras sarežģītība, ilgums un izmaksas.

Regulas Nr. 1896/2006, ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru, 4. pants un 7. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka tie neliedz prasītājam pieteikuma par Eiropas maksājuma rīkojumu ietvaros pieprasīt procentus par laikposmu no to maksāšanas termiņa iestāšanās dienas līdz pamatsummas samaksas dienai.

Proti, pirmkārt, nosacījumi par to, ka “finanšu prasījumam” ir jābūt par konkrētu summu un ar iestājušos maksāšanas termiņu Regulas Nr. 1896/2006 4. panta izpratnē, nav attiecināmi uz procentu maksājumiem. Otrkārt, šīs pašas regulas 7. panta 2. punkta c) apakšpunktā nav nedz paredzēts, ka pieteikumā Eiropas maksājuma rīkojumam ir jānorāda precīza prasīto procentu summa, nedz arī ir precizēts datums, līdz kuram šie procenti var tikt prasīti. Turklāt tāda minētā 7. panta 2. punkta c) apakšpunkta interpretācija, atbilstoši kurai nav pieļaujams pieprasīt procentus, kas ir uzkrājušies līdz pamatsummas samaksas dienai, var palielināt Eiropas maksājuma rīkojuma procedūras ilgumu un sarežģītību un paaugstināt šīs procedūras izmaksas, un tā līdz ar to neatbilstu regulas mērķim, kas tostarp ir vienkāršota, paātrināta un efektīva neapstrīdētu finanšu prasījumu piedziņas mehānisma ieviešana, kā arī šīs procedūras izmaksu samazināšana.

(sal. ar 40., 41., 42.–44., 46. un 53. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Komisijas Regulas Nr. 1443/82, kas nosaka sīki izstrādātus noteikumus kvotu sistēmas piemērošanai cukura nozarē, kas grozīta ar Komisijas Regulu Nr. 392/94, 3. panta 4. punkts, saskaņā ar kuru, ja pēc galīgo cukura ražošanas rādītāju saistībā ar katru uzņēmumu noteikšanas par iepriekšējo tirdzniecības gadu atklāj atšķirības, tās ņem vērā, nosakot galīgos ražošanas rādītājus par to tirdzniecības gadu, kura laikā atklāja minētās atšķirības, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams situācijā, kurā pārlieku cukura daudzumu ir konstatējušas valsts iestādes, veicot a posteriori pārbaudi pie ražotāja, jo šis pārliekais cukura daudzums ir C cukurs Regulas Nr. 1785/81 par cukura tirgu kopīgo organizāciju, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1148/98, 24. panta 1. punkta nozīmē.

Šīs tiesību normas interpretācija, kas ļautu attiecināt šos pārliekos cukura daudzumus uz tirdzniecības gadu, kura laikā tiek konstatēti, aizskartu C cukuru sistēmas mērķi novērst šī cukura realizēšanu iekšējā tirgū. Ja būtu iespējams, ka C cukurs, gluži kā A un B cukurs, varētu tikt ņemts vērā, nosakot galīgo ražošanas apjomu tirdzniecības gadā, kurā ir konstatēta atšķirība saskaņā ar Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punktu, ražotāji nekādā veidā nebūtu motivēti eksportēt šos pārliekos cukura daudzumus vai tos deklarēt un pārnest uz nākamo tirdzniecības gadu. Tādējādi nevarētu tikt izslēgts, ka ražotāji bezgalīgi saglabātu tos pašus pārliekā cukura daudzumus, kurus tie varētu pastāvīgi attiecināt uz tirdzniecības gadu, kurā tie konstatēti, pat ja faktiski runa ir par cukuru, kas pārnests saistībā ar iepriekšējo tirdzniecības gadu. Šāda situācija ne tikai kavētu efektīvi kontrolēt C cukura tirdzniecību, bet arī pārkāptu pamatregulas 27. panta 3. punktu, kurā paredzēts, ka cukura daudzums, kas var tikt pārnests, var tikt ierobežots.

Tam, ka attiecīgais ražotājs nezināja par pārliekā daudzuma pastāvēšanu galīgā produkcijas daudzuma deklarēšanas brīdī, šajā ziņā nav nozīmes. Pirmkārt, papildus grūtībām pierādīt šāda apstākļa pastāvēšanu ir jākonstatē, ka informētam un tiesību normas zinošam tirgus dalībniekam, izvērtējot priekšrocības, ko tam var sniegt cukura tirdzniecība, ir jāņem vērā riski, kas saistīti ar šādas preces ražošanu, tostarp grūtību ar noteiktību identificēt saražotā cukura daudzumu un akceptēt riskus, kas ir daļa no šādas ražošanas parastajām raksturīgajām neērtībām. Otrkārt, attiecīgajos tiesību aktos paredzētā sistēma, kas piemērojama C cukuram, ir balstīta uz objektīviem kritērijiem un ir piemērojama neatkarīgi no ražotāja jebkāda krāpnieciska nodoma. Tādējādi summas, kuras paredzētas C cukura neeksportēšanas gadījumā termiņos, kas paredzēti pamatregulas 26. panta 1. punktā vai kas paredzēti cukura laišanai iekšējā tirgū minētās regulas 27. panta 3. punkta nozīmē, ir jāiekasē, neņemot vērā eventuālo ražotāja krāpniecisko rīcību.

(sal. ar 56.–60., 62. punktu un rezolutīvo daļu)
Atšķirībā no procesuālajiem termiņiem Tiesas statūtu 46. panta 1. punktā paredzētais noilguma termiņš attiecībā uz lietām pret Savienību sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību, kas neļauj ierosināt tiesvedību, ir saistīts ar materiālajām tiesībām. Tā uzdevums ir, pirmkārt, nodrošināt aizskartās personas tiesību aizsardzību, jo tai ir jābūt pietiekamam laikam, lai savāktu atbilstošu informāciju iespējamas prasības celšanai, un, otrkārt, izvairīties no tā, ka aizskartā persona var bezgalīgi novilcināt savu tiesību uz zaudējumu atlīdzību izmantošanu.

Līdz ar to noilgums ir šķērslis tiesas procesam, kas atšķirībā no procesuālā termiņa, nav absolūts, bet izslēdz prasību sakarā ar atbildību vienīgi tad, ja to ir lūdzis atbildētājs.

Šajā nolūkā, kā izriet no Tiesas statūtu 46. panta 1. punkta, kurā ir noteikts noilguma termiņa ilgums, šī termiņa aprēķināšanu nevar pamatot ar kritērijiem, kas nav strikti objektīvi kritēriji, kā arī tā aprēķināšana nevar būt atkarīga no tā, vai šī termiņa pārtraukšanu ir radījusi prasības celšana vai iepriekšēja lūguma iesniegšana. Tādēļ, ja noilguma termiņam piemērotu termiņu, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, noilguma termiņa ilgums būtu atšķirīgs, ņemot vērā to, vai cietusī puse izvēlētos tieši vērsties Vispārējā tiesā vai vispirms kompetentajā Savienības iestādē, kas būtu pretrunā tiesiskās noteiktības prasībai, kura ir vajadzīga noilguma termiņu piemērošanai. Līdz ar to minētajā 46. panta 1. punktā paredzētais noilguma termiņš nešķiet salīdzināms ar termiņiem, kuri noteikti prasības celšanai vai apelācijas sūdzības iesniegšanai, tādējādi, ka nevar apgalvot, ka termiņa, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, piemērošana šim noilguma termiņam ir nepieciešama, lai nodrošinātu efektīvu LESD 340. panta otrajā daļā paredzēto tiesību uz zaudējumu atlīdzību īstenošanu.

(sal. ar 52.–56. un 58. punktu)
Piešķirot sabiedriskā transporta braukšanas maksas atlaides principā tikai studentiem, kuru vecāki saņem valsts ģimenes pabalstus, dalībvalsts nav izpildījusi LESD 18. pantā, lasot to kopā ar LESD 20. un 21. pantā, kā arī Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā 24. pantā paredzētos pienākumus.

Transporta braukšanas maksas atlaides pakārtošana ģimenes pabalstu piešķiršanai uzņēmējā dalībvalstī nevienlīdzīgu attieksmi starp Austrijas studentiem, kuri Austrijā iegūst izglītību, un citu dalībvalstu studentiem, kuri tur arī iegūst izglītību, rada tāpēc, ka šādu nosacījumu Austrijas studentiem ir vieglāk izpildīt, jo viņu vecāki parasti saņem šos pabalstus. Šāda nevienlīdzīga attieksme ir pretrunā principiem, kas ir Savienības pilsoņa statusa pamatā, tas ir, nodrošināt vienādu tiesisko režīmu, izmantojot pilsoņa pārvietošanās brīvību.

Netieša diskriminācija pilsonības dēļ varētu būt attaisnojama tikai tad, ja tā ir balstīta uz apsvērumiem, kas ir objektīvi neatkarīgi no attiecīgās personas pilsonības un samērīgi ar valsts tiesībās paredzēto leģitīmo mērķi. Šajā ziņā ir leģitīmi, ka uzņēmēja dalībvalsts pirms minētā pabalsta piešķiršanas studentiem, kas integrējas šajā valstī, pauž vēlmi pārliecināties par reālas saiknes esamību starp pabalsta pieprasītāju un šo dalībvalsti. Tādējādi valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru studentam ir jāpierāda, ka pastāv šāda saikne, varētu atbilst leģitīmam mērķim, ar kuru varētu pamatot ierobežojumus.

Tomēr, no vienas puses, pierādīšanas pienākumam, lai izceltu šādas reālas saiknes esamību, nav jābūt ļoti izslēdzoša rakstura, un, no otras puses, reāla saikne, kas tiek prasīta, nav jānosaka vienoti attiecībā uz visiem pabalstiem, bet ir jānosaka atkarībā no attiecīgā pabalsta pamatelementiem, it īpaši no tā rakstura un mērķa. Attiecībā uz transporta braukšanas maksas atlaidi studentiem fakts, ka pastāv reāla saikne starp studentu, kas iegūst izglītību, un uzņēmēju dalībvalsti, var tikt efektīvi pārbaudīts, it īpaši konstatējot, ka attiecīgā persona ir reģistrēta privātā vai publiskā iestādē, ko kreditē vai finansē uzņēmēja dalībvalsts.

(sal. ar 50.–52. un 59.–66. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2004/83 par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu, 9. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ne katrs tiesību uz reliģijas brīvību aizskārums, kas pārkāpj Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 10. panta 1. punktu, var tikt uzskatīts par “vajāšanas darbību” šīs direktīvas minētās normas izpratnē. No šīs direktīvas 9. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka minētās brīvības “smaga pārkāpuma” esamība, kam ir būtiska ietekme uz attiecīgo personu, ir nepieciešama, lai attiecīgās darbības varētu uzskatīt par vajāšanu. Līdz ar to darbības, kuras smaguma ziņā nav pielīdzināmas cilvēka pamattiesību, attiecībā uz kurām nav iespējamas nekādas atkāpes saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 15. panta 2. punktu, pārkāpumam, nevar tikt uzskatītas par vajāšanas darbībām Direktīvas 2004/83 9. panta 1. punkta un Ženēvas konvencijas par bēgļa statusu 1.A panta izpratnē.

Darbības, kuras var tikt uzskatītas par “smagu pārkāpumu” šī panta izpratnē, ietver darbības, kas nopietni aizskar pieteikuma iesniedzēja brīvību ne vien praktizēt savu ticību privātā sabiedrības lokā, bet arī paust to publiski. Līdz ar to vajāšanas darbība var izrietēt no minētās brīvības publiskas izpausmes apdraudējuma.

Lai novērtētu, vai tiesību uz reliģijas brīvību aizskārums, kas pārkāpj Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 10. panta 1. punktu, var tikt uzskatīts par “vajāšanas darbību”, kompetentajām iestādēm, ņemot vērā attiecīgās personas individuālo situāciju, ir jāpārbauda, vai pastāv reāls risks, ka kāds no Direktīvas 2004/83 6. pantā paredzētajiem dalībniekiem var īstenot vajāšanu vai piemērot necilvēcīgu vai degradējošu attieksmi vai sodus pret viņu šīs brīvības īstenošanas dēļ savā izcelsmes valstī.

(sal. ar 59., 61., 63., 72. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
LESD 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru apstākļos, kad kāda sabiedrība pārceļ savu juridisko adresi uz citu dalībvalsti, turības nodokļa samazinājuma piešķiršana ir pakārtota nosacījumam, ka jāturpina būt šā nodokļa maksātājam piecus nākamos taksācijas gadus.

Šāds ierobežojums brīvībai veikt uzņēmējdarbību nav attaisnojams ar vajadzību līdzsvaroti sadalīt nodokļu ieturēšanas pilnvaras starp dalībvalstīm. Proti, atņemot sabiedrībai turības nodokļa samazinājumu, uz kuru tai bija tiesības, un pieprasot tā tūlītēju samaksu brīdī, kad šīs sabiedrības juridiskā adrese tiek pārcelta uz citu dalībvalsti, netiek nodrošinātas nedz šīs pēdējās dalībvalsts pilnvaras nodokļu ieturēšanas jomā, nedz šo pilnvaru līdzsvarots sadalījums attiecīgo dalībvalstu starpā, jo jau pati priekšrocības atņemšanas mehānisma būtība nozīmē, ka dalībvalsts vispirms ir piekritusi šo priekšrocību piešķirt un tādējādi samazināt nodokli par nodokļu maksātāju rezidentu īpašumu, ja ir izpildīti valsts tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi.

Šo ierobežojumu nevar attaisnot arī ar vajadzību nodrošināt valsts nodokļu režīma saskaņotību, jo nav tiešas saiknes starp, no vienas puses, turības nodokļa samazinājuma piešķiršanu sabiedrībai, kura atbilst valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajiem nosacījumiem, un, no otras puses, šā tiesiskā regulējuma mērķiem, konkrēti, minēto nodokļu priekšrocību atsvērt ar citiem ieņēmumiem no uzņēmumu ienākuma nodokļa un tirdzniecības nodokļa, ar ko apliek peļņu no saimnieciskās darbības piecos gados.

(sal. ar 44.–46., 48., 52. punktu un rezolutīvo daļu)
Kombinētā nomenklatūra Padomes Regulas Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu I pielikumā, tās redakcijās, kuras secīgi izriet no Regulām Nr. 1789/2003, Nr. 1810/2004, Nr. 1719/2005 un Nr. 1549/2006, ar kurām groza Regulas Nr. 2658/87 I pielikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka pulēšanas paliktņi, kas paredzēti pulēšanas iekārtai pusvadītāju apstrādei – kura ietilpst tarifa pozīcijā 8464 (vai pozīcijā 8486 kopš Regulas Nr. 1549/2006 stāšanās spēkā) –, kas tiek importēti atsevišķi no šīs iekārtas, kuri izskatās kā centrā perforēti diski, kuri sastāv no vienas cietas kārtas poliuretāna, vienas kārtas putu poliuretāna, vienas kārtas līmes un plastmasas aizsargplēves, kuriem nav nevienas metāla sastāvdaļas, ne arī kādu citu abrazīvu vielu un kurus izmanto [pusvadītāju] plašu taustu (wafers) pulēšanai kopā ar abrazīvu šķidrumu, un kuri noteiktā frekvencē ir jānomaina saskaņā ar to nolietojuma koeficientu, atbilst apakšpozīcijai 3919 90 10 kā plastmasas pašlīmējošas plakanas formas, kas nav kvadrāts vai taisnstūris.

Šie pulēšanas paliktņi nevar tikt klasificēti kā pusvadītāju plašu pulēšanas iekārtu “daļas” vai “piederumi” un tādējādi neietilpst Kombinētās nomenklatūras pozīcijā 8466 (vai Kombinētās nomenklatūras pozīcijā 8486 kopš Regulas Nr. 1549/2006 stāšanās spēkā), ciktāl, pirmkārt, pulēšanas paliktņi nav noteikti nepieciešami šādu plašu pulēšanas iekārtu darbībai, otrkārt, šie paliktņi neļauj pielāgot šīs ierīces noteiktam darbam, ne arī sniedz papildu iespējas vai dod tām iespēju sniegt konkrētu pakalpojumu saistībā ar to pamatfunkciju. Turklāt ne tas, ka kāda prece ir paredzēta tikai noteikta veida iekārtai, ne apstāklis, ka iekārta var tikt piegādāta, jau aprīkota ar šo preci, nav būtiski faktori, lai klasificētu šo preci kā “daļu” vai “piederumu”.

(sal. ar 35. un 37.–40. punktu un rezolutīvo daļu)