Lieta C‑273/16

Agenzia delle Entrate

pret

Federal Express Europe Inc..

(Corte suprema di cassazione lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Sestā direktīva 77/388/EEK – Direktīva 2006/112/EK – Atbrīvojums no PVN – 86. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 144. pants – Nelielas vērtības vai nekomerciāla rakstura preču atbrīvojums no ievedmuitas nodokļa – Ar preču ievešanu saistītu pakalpojumu atbrīvojums no nodokļa – Valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram ar PVN tiek apliktas nelielas vērtības dokumentu pārvadāšanas izmaksas, lai gan tām ir papildraksturs attiecībā pret precēm, ko neapliek ar nodokli

Kopsavilkums – Tiesas (pirmā palāta) 2017. gada 4. oktobra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Atbrīvojumi – Importa atbrīvojumi – Ar preču ievešanu saistītu pakalpojumu atbrīvojums no nodokļa – Valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram ar pievienotas vērtības nodokli tiek apliktas nelielas vērtības dokumentu pārvadāšanas izmaksas, lai gan tām ir papildraksturs attiecībā pret precēm, ko neapliek ar nodokli – Nepieļaujamība

(Padomes Direktīvas 2006/112 144. pants un 86. panta 1. punkta b) apakšpunkts)

Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 144. pants, lasot kopā ar šīs direktīvas 86. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā, atbilstoši kuram, lai piemērotu atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa pakārtotiem pakalpojumiem, tostarp pārvadājumiem, ne tikai to vērtībai ir jābūt iekļautai nodokļa bāzē, bet arī šiem pakalpojumiem pievienotās vērtības nodoklis faktiski ir jāpiemēro ievešanas brīdī muitā.

Šajā ziņā ir jānorāda, ka PVN direktīvas 86. panta 1. punkta b) apakšpunkts nodrošina, ka papildu pakalpojums ar nodokli tiek aplikts pēc tam, kad tas ir piemērots galvenajam pakalpojumam. Tātad saskaņā ar šīs direktīvas 144. pantu, pirmkārt, galvenais no nodokļa atbrīvotais pakalpojums atbilst preču importam un, otrkārt, pakārtotie pakalpojumi ir minētās direktīvas 86. panta 1. punkta b) apakšpunktā uzskaitītie, un tie paši par sevi ir piesaistāmi galvenā pakalpojuma nodokļa režīmam ar nosacījumu, ka to vērtība ir iekļaujama nodokļa bāzē.

Līdz ar to no PVN direktīvas 86. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 144. panta kombinācijas izriet, ka, ja pārvadājumu izmaksas tiek iekļautas no nodokļa atbrīvotā importa darījuma nodokļa bāzē, pakārtotais pakalpojums arī ir jāatbrīvo no PVN.

Izpildot prasību, ka šī pakalpojuma sniegšanai faktiski ir jāpiemēro PVN muitā, kā tas paredzēts pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā, PVN direktīvas 144. pantā paredzētais atbrīvojums no nodokļa kļūtu neefektīvs, jo šādas prasības rezultātā minēto atbrīvojumu no nodokļa nekad nevarētu piemērot tādu sūtījumu importam, kuros ietilpst preces ar nelielu vērtību vai bez komerciāla rakstura, taču pēdējās minētās ir atbrīvojamas no PVN saskaņā ar PVN direktīvas 143. panta b) punktu.

Tiesa jau ir atzinusi, ka nelielas vērtības preču importa gadījumā atbrīvojuma no muitas nodokļa mērķis ir muitas administratīvo procedūru vienkāršošana (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 2. jūlijs, Har Vaessen Douane Service, C‑7/08, EU:C:2009:417, 33. punkts).

No tā izriet, ka ar galīgo ievešanu saistītās transporta maksas ir jāatbrīvo no PVN, ciktāl to vērtība ir ietverta nodokļa bāzē, pat ja tām PVN nav piemērots ievešanas brīdī muitā.

(skat. 39.–41., 44., 46. un 47. punktu un rezolutīvo daļu)