ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Turklāt, tā kā valsts procesuālais noteikums, saskaņā ar kuru citas dalībvalsts tiesas jurisdikcijas pieņemšana izraisa to, ka šīs dalībvalsts iestādei pēc tam būs jāuzsāk tiesvedība, kas ir nodalīta no pirmajā dalībvalstī veiktās tiesvedības, var tikt piemērots tikai pēc lēmuma, ar kuru tiesa, kurai ir jurisdikcija vispārējā gadījumā, ir lūgusi lietas nodošanu citas dalībvalsts tiesai, piemērojot Regulas Nr. 2201/2003 15. panta 1. punktu, un pēc lēmuma, ar kuru šī otrā tiesa pieņem jurisdikciju atbilstoši šī panta 5. punktam, minētais noteikums nav uzskatāms par tādu, kas rada šķēršļus šo lēmumu pieņemšanai.

No Regulas Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas Nr. 1347/2000 atcelšanu preambulas 12. apsvēruma izriet, ka tajā noteiktais piekritības pamats lietās par vecāku atbildību ir izveidots, ņemot vērā prioritārās bērna intereses. Prasība, saskaņā ar kuru lietas nodošanai citas dalībvalsts tiesai minētās regulas 15. panta izpratnē ir jāveicina prioritārās bērna intereses, ir vadošā principa izpausme, uz kuru likumdevējs ir balstījies, izstrādājot šo regulu, no vienas puses, un kam ir jāstrukturē tās īstenošana tās piemērošanas jomā esošajās lietās par vecāku atbildību, no otras puses. Turklāt Regulas Nr. 2201/2003 kontekstā prioritāro bērna interešu ņemšana vērā ir vērsta uz to, kā izriet no šīs regulas preambulas 33. apsvēruma, lai nodrošinātu bērna pamattiesību ievērošanu.

(skat. 42.–44. punktu)
Regula Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām balstās uz tā saukto mīkstinātās universalitātes modeli, atbilstoši kuram, pirmkārt, galvenajai maksātnespējas procedūrai un tās sekām piemērojamās tiesības ir tās dalībvalsts tiesības, kurā šī procedūra ir tikusi uzsākta, taču, otrkārt, minētajā regulā ir paredzēti vairāki izņēmumi no šā noteikuma. Šīs regulas 5. panta 1. punktā ir paredzēts viens no šiem izņēmumiem. Šī tiesību norma, atkāpjoties no procedūras uzsākšanas valsts tiesiskā regulējuma, attiecībā uz kreditora vai trešās personas lietu tiesībām pār noteiktām lietām, kas pieder parādniekam, ļauj piemērot tās dalībvalsts tiesisko regulējumu, kuras teritorijā atrodas attiecīgā lieta.

(skat. 17. un 18. punktu)
Lieta C‑592/15

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

pret

British Film Institute

(Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pievienotās vērtības nodoklis – Sestā direktīva 77/388/EEK – 13. panta A daļas 1. punkta n) apakšpunkts – Dažu kultūras pakalpojumu atbrīvojumi no nodokļa – Tiešas iedarbības neesamība – No nodokļa atbrīvotu kultūras pakalpojumu noteikšana – Dalībvalstu novērtējuma brīvība

Kopsavilkums – Tiesas (ceturtā palāta) 2017. gada 15. februāra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Sestajā direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa – Konkrētām darbībām sabiedrības interesēs piemērojamie atbrīvojumi no nodokļa – 13. panta A daļas 1. punkta n) apakšpunkts – Dažu kultūras pakalpojumu atbrīvojums no nodokļa – Tieša iedarbība – Neesamība

(Padomes Direktīvas 77/388 13. panta A daļas 1. punkta n) apakšpunkts)

Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 13. panta A daļas 1. punkta n) apakšpunkts, kurā ir paredzēts no nodokļa atbrīvot “dažus kultūras pakalpojumus”, ir interpretējams tādējādi, ka tam nav tiešas iedarbības, kas nozīmē, ka, ja nav veikta tā transponēšana, publisko tiesību subjekts vai cita kultūras organizācija, ko ir atzinusi attiecīgā dalībvalsts un kas sniedz kultūras pakalpojumus, uz šo tiesību normu nevar atsaukties tieši.

Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta n) apakšpunkta gramatisko interpretāciju apstiprina šīs direktīvas izstrādāšanas vēsture, kā arī Savienības likumdevēja izvirzītie mērķi.

Tādējādi ir jāuzskata, ka, atsaucoties uz “dažiem kultūras pakalpojumiem”, Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta n) apakšpunktā nav prasīts no nodokļa atbrīvot visus kultūras pakalpojumus, kas nozīmē, ka dalībvalstis var no nodokļa atbrīvot “dažus” pakalpojumus, bet citiem var piemērot PVN.

(skat. 19., 23. un 28. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 1051/2009 par atsevišķu preču klasifikāciju kombinētajā nomenklatūrā pielikuma 2. punkts nav spēkā, ciktāl tajā raksturotais transportlīdzeklis ir klasificēts šīs kombinētās nomenklatūras – ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 948/2009, – apakšpozīcijā 8701 90 90, nevis kādā no minētās kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijām no 8701 90 11 līdz 8701 90 39, kas atbilst šī transportlīdzekļa dzinēja jaudai.

Jauni visurgājēji transportlīdzekļi ar četriem riteņiem, kuros ir tikai viena sēdvieta un kuri ir aprīkoti ar Akermaņa tipa vadības sistēmu, kas darbināma ar stieņa tipa stūri, kuri ir aprīkoti ar sakabes ierīci un kuru tehniskās īpašības ļauj tiem stumt kravu, kas ir vismaz divreiz smagāka par to pašu svaru, ir klasificējami Kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijā 8701 90; minēto transportlīdzekļu klasifikāciju astoņu ciparu apakšpozīcijās nosaka to dzinēja jauda. Šajā ziņā jautājums ir tikai par Kombinētās nomenklatūras astoņu ciparu apakšpozīcijām no 8701 90 11 līdz 8701 90 39 par jauniem lauksaimniecības traktoriem un mežsaimniecības traktoriem.

(skat. 41., 46., 48., 62. un 63. punktu un rezolutīvo daļu)
Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīva 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem un Līgums par asociācijas izveidi starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, ko 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā ir noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar ko transponē šo direktīvu attiecīgās dalībvalsts tiesībās un kas no savas piemērošanas jomas izslēdz tirdzniecības pārstāvības līgumu, saskaņā ar kuru tirdzniecības pārstāvis ir reģistrēts Turcijā, kur tas veic no šā līguma izrietošās darbības, un pilnvarotājs ir reģistrēts minētajā dalībvalstī, tādēļ šādos apstākļos tirdzniecības pārstāvis nevar atsaukties uz tiesībām, kuras šī direktīva garantē tirdzniecības pārstāvjiem pēc šāda tirdzniecības pārstāvības līguma izbeigšanas.

Proti, lai vienādotu konkurences apstākļus Savienībā starp tirdzniecības pārstāvjiem, nav nepieciešams piešķirt tirdzniecības pārstāvjiem, kuri ir reģistrēti un veic savu darbību ārpus Savienības, aizsardzību, kas ir salīdzināma ar to, kāda ir pārstāvjiem, kuri ir reģistrēti un/vai veic savas darbības Savienībā.

Šādos apstākļos tāds tirdzniecības pārstāvis, par kādu ir pamatlieta, kas Turcijā īsteno darbības, kas izriet no tirdzniecības pārstāvības līguma, neietilpst Direktīvas 86/653 piemērošanas jomā neatkarīgi no tā, vai pilnvarotājs ir reģistrēts dalībvalstī, un tādēļ tam nav obligāti jābauda šīs direktīvas piedāvātā aizsardzība tirdzniecības pārstāvjiem.

Turklāt attiecībā it īpaši uz Savienības un Turcijas Republikas asociāciju Tiesa jau ir nospriedusi, ka, lai izlemtu, vai pastāv iespēja Savienības tiesību noteikumu pēc analoģijas piemērot šīs asociācijas kontekstā, ir jāsalīdzina nospraustais Asociācijas līguma mērķis un tā konteksts, no vienas puses, un attiecīgā Savienības tiesību instrumenta mērķis un konteksts, no otras puses. (spriedums, 2013. gada 24. septembris, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, 48. punkts). Taču ir jāatgādina, ka Asociācijas līguma un Papildprotokola mērķis galvenokārt ir veicināt Turcijas tautsaimniecisko attīstību un tādēļ tiem ir vienīgi tautsaimniecisks mērķis (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 24. septembris, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, 50. punkts).

Savukārt Savienības tiesībās uzņēmējdarbības brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības aizsardzības, izmantojot Direktīvā 86/653 paredzēto režīmu attiecībā uz tirdzniecības pārstāvjiem, pamatā ir mērķis izveidot iekšējo tirgu, kas aptver teritoriju bez iekšējām robežām, atceļot visus šķēršļus šāda tirgus izveidei.

Pastāvošās atšķirības starp Līgumiem un Asociācijas līgumu attiecībā uz to mērķi ir šķērslis, lai Direktīvā 86/653 paredzētais aizsardzības mērķis attiecībā uz tirdzniecības pārstāvjiem varētu tikt uzskatīts šā līguma ietvaros par paplašināti attiecināmu uz Turcijā reģistrētiem tirdzniecības pārstāvjiem.

(skat. 34., 35., 41., 42., 44., 45. un 52. punktu un rezolutīvo daļu)
Lieta C‑275/15

ITV Broadcasting Limited u.c.

pret

TVCatchup Limited u.c.

(Court of Appeal (England & Wales (Civil Division)

lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2001/29/EK – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana informācijas sabiedrībā – 9. pants – Piekļuve raidīšanas kabelim – Jēdziens “kabelis” – Komerctelevīzijas raidorganizāciju raidījumu retranslācija internetā, ko veic trešā persona – “Live streaming””

Kopsavilkums – Tiesas (ceturtā palāta) 2017. gada 1. marta spriedums

Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana informācijas sabiedrībā – Citu tiesību normu turpmāka piemērošana – Jēdziens “piekļuve raidīšanas kabelim” – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka autortiesību pārkāpums nav konstatējams, ja pārraidītie darbi televīzijas kanālos, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu pienākumi, tiek nekavējoties retranslēti, ieskaitot vajadzības gadījumā ar interneta starpniecību sākotnējās pārraides zonā – Izslēgšana

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 preambulas 60. apsvērums un 5. un 9. pants)

Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 9. pants un it īpaši jēdziens “piekļuve raidīšanas kabelim” ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma neattiecas un ar to netiek atļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka autortiesību pārkāpums nav konstatējams, ja pārraidītie darbi televīzijas kanālos, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu pienākumi, tiek nekavējoties retranslēti, ieskaitot vajadzības gadījumā ar interneta starpniecību sākotnējās pārraides zonā.

Attiecībā uz Direktīvas 2001/29 9. pantu – kā to savu secinājumu 37. un 38. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts – no šīs tiesību normas, to lasot šīs direktīvas preambulas 60. apsvēruma gaismā, izriet, ka tās mērķis ir saglabāt spēkā noteikumus, kas ir piemērojami jomās, kuras nav ar minēto direktīvu saskaņotas. Direktīvas 2001/29 9. panta interpretācija, saskaņā ar kuru ar to bez autoru piekrišanas tiek pieļauta tāda kā pamatlietā aplūkotā retranslēšana gadījumos, kas nav paredzēti šīs direktīvas 5. pantā, būtu pretrunā ne tikai minētā 9. panta mērķim, bet arī minētā 5. panta izsmeļošajam raksturam un tādējādi traucētu sasniegt minētās direktīvas galveno mērķi, kas ir ieviest augstu autoru aizsardzības līmeni.

Šai sakarā nav nozīmes tam, vai sākotnējā darbu pārraide ir vai nav notikusi televīzijas kanālos, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu pienākumi. Faktiski Direktīvā 2001/29 nav pamata, kas attaisno kaut vismazākajā mērā aizsargāt šo kanālu saturu.

(skat. 26.–29. punktu un rezolutīvo daļu)
LESD 64. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas ir piemērojams valsts tiesiskajam regulējumam, kurā paredzēts tāds šajā normā minēts kapitāla brīvas aprites ierobežojums kā pamatlietā aplūkotais uzrēķina termiņa pagarinājums, ja šis ierobežojums ir piemērojams arī situācijās, kurām nav saistības ar tiešiem ieguldījumiem, uzņēmējdarbības veikšanu, finanšu pakalpojumu sniegšanu vai vērtspapīru laišanu tirgū.

Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka no LESD 64. panta 1. punkta teksta izriet, ka šajā normā ir paredzēta atkāpe no LESD 63. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma “attiecināt”1993. gada 31. decembrī pastāvošos valsts tiesībās paredzētos kapitāla aprites ierobežojumus, ja tā ietver tiešus ieguldījumus, uzņēmējdarbības veikšanu, finanšu pakalpojumu sniegšanu vai vērtspapīru laišanu tirgū. Tādējādi LESD 64. panta 1. punkta piemērojamība nav atkarīga no valsts tiesiskā regulējuma, kurš ietver šādus ierobežojums, priekšmeta, bet gan no tā iedarbības. Šī tiesību norma ir piemērojama, ciktāl valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts kapitāla brīvas aprites ierobežojums, kas ietver tiešos ieguldījumus, uzņēmējdarbības veikšanu, finanšu pakalpojumu sniegšanu vai vērtspapīru laišanu tirgū. No tā izriet, ka fakts, ka minēto tiesisko regulējumu var piemērot arī citās situācijās, nerada šķērsli LESD 64. panta 1. punkta piemērošanai tajā minētajos apstākļos.

Otrkārt, šādu interpretāciju apstiprina Tiesas judikatūra. Tajā ir teikts, ka tāds kapitāla aprites ierobežojums kā ārvalstu izcelsmes dividendēm mazāk labvēlīgs nodokļu režīms ietilpst LESD 64. panta 1. punktā, ciktāl tas attiecas uz līdzdalību, kas iegādāta, lai izveidotu vai saglabātu noturīgas un tiešas saimnieciskas saiknes starp akcionāru un attiecīgo sabiedrību, un kas ļauj tam efektīvi piedalīties šās sabiedrības vadībā vai kontrolē (spriedums, 2016. gada 24. novembris, SECIL, C‑464/14, EU:C:2016:896, 78. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka ierobežojums ir uzskatāms par LESD 64. panta 1. punktā minēto ierobežojumu kapitāla apritei, kas ietver tiešas investīcijas, ja tas attiecas uz visdažādākajām investīcijām, ko veic fiziskas vai juridiskas personas un kuras palīdz izveidot vai saglabāt ilgstošas un tiešas attiecības starp personu, kas nodrošina kapitālu, un uzņēmumu, kam kapitāls ir darīts pieejams saimnieciskas darbības veikšanai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 20. maijs, Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, EU:C:2008:289, 102. punkts). No šiem spriedumiem, un īpaši vārdiem “ciktāl” un “ja”, izriet, ka LESD 64. panta 1. punkta piemērošanas joma nav atkarīga no valsts tiesībās noteiktā konkrētā ierobežojuma priekšmeta, bet gan no tā iedarbības uz šajā pantā noteiktajiem kapitāla aprites veidiem.

(skat. 21., 22. un 25. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 148. panta c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai lūguma piešķirt atļauju izmantot izvešanas pārstrādei procedūru kontekstā novērtētu, vai ir izpildīti ekonomiskie nosacījumi, saskaņā ar kādiem tiek piešķirta šī atļauja, ir jāņem vērā ne tikai to Kopienas ražotāju būtiskās intereses, kuri ražo preces, kas ir analogas galaproduktam, kāds izriet no izvešanas pārstrādei darbībām, bet arī to Kopienas ražotāju intereses, kuri ražo preces, kas ir analogas ārpuskopienas izejvielām vai pusfabrikātiem, kurus ir paredzēts integrēt Kopienas precēs, kas šo darbību laikā uz laiku tiek eksportētas.

Ekonomiskie nosacījumi, kādiem ir pakļauta izvešanas pārstrādei procedūras izmantošana un kas ir paredzēti Regulas Nr. 2913/92 148. panta c) punktā, ļauj muitas iestādēm novērtēt, vai izvešanas pārstrādei procedūras izmantošana būtībā ir labvēlīga Savienības rūpniecībai, nodrošinot to, ka priekšrocības, kādas gūst uzņēmējs no minētās procedūras, vienlaikus neietekmē negatīvi citus Savienības ražotājus. Tāpēc minētie ekonomiskie nosacījumi ir jāinterpretē veidā, kas ļauj muitas iestādēm pilnībā ņemt vērā šādus interešu konfliktus Savienības rūpniecībā.

Runājot par šo interešu konfliktu, tādos apstākļos, kur plānotā pārstrādes darbība nozīmē būtiska daudzuma ārpuskopienas izejvielu ietveršanu uz laiku izvestajās Kopienas precēs un kur muitas nodokļi, kas attiecas uz šo izejmateriālu, ir ievērojami augstāki nekā tie, ko piemēro kompensācijas produktiem, kurus iegūst šīs darbības beigās, ir jākonstatē, ka izvešanas pārstrādei procedūras izmantošana šim darījumam varētu nopietni kaitēt tirgus dalībniekiem, kas ražo Savienībā šīs izejvielas.

Veicot to pašu izvešanas pārstrādei darbību ārpus Savienības, ļautu uzņēmumam importēt Savienībā daļu, kas atbilst šai pašai izejvielai, izvairoties no to muitas nodokļu samaksas, kas tai piemērojami un kas ir paredzēti, lai aizsargātu minētos Kopienas ražotājus pret šādu importu. Šādā situācijā ieguvums no izvešanas pārstrādei procedūras sniegtu papildu priekšrocības uzņēmumam, kas vēlas piemērot šādu procedūru, ietverot daļēju atbrīvojumu, ko tas varētu saņemt par muitas nodokļiem, ko piemēro kompensācijas produktam, padarot šādu procedūru vēl izdevīgāku šāda veida darbībām, vienlaikus negatīvi ietekmējot Savienības ražotāju intereses.

(sal. ar 41., 43., 44. un 49. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 2002/21 par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva), kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2009/140, 3. pants un Direktīvas 2002/20 par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru valsts regulatīvajai iestādei Direktīvas 2002/21 izpratnē piemēro valsts finanšu jomā piemērojamās valsts tiesību normas un it īpaši tiesību normas par valsts pārvaldes iestāžu izdevumu ierobežošanu un racionalizāciju.

Direktīvas 2002/21 3. panta 3.a panta pirmās daļas otrais teikums nozīmē, ka Valsts regulatīvajām iestādēm, kas ir atbildīgas par tirgus regulēšanu ex ante vai par strīdu noregulējumu uzņēmumu starpā, var pamatoti piemērot noteiktas normas par valsts parlamenta īstenotu budžeta kontroli, ietverot valsts izdevumu iegrožošanas pasākumu piemērošanu ex ante. Šādus iegrožošanas pasākumus līdz ar to varētu uzskatīt par tādiem, kuri apdraud Valsts regulatīvo iestāžu neatkarību un objektivitāti, kas ir garantētas Direktīvā 2002/21, un tātad tie būtu pretrunā ar šīs direktīvas 3. pantu tikai tad, ja var konstatēt, ka tie var būt šķērslis attiecīgajām Valsts regulatīvajām iestādēm apmierinoši izpildīt tām ar minēto direktīvu un atsevišķajām direktīvām uzticētās funkcijas, vai arī ka tie ir pretrunā ar Direktīvā 2002/21 noteiktajiem nosacījumiem, kuri jāievēro dalībvalstīm, lai tiktu sasniegts šajā direktīvā prasītais Valsts regulatīvo iestāžu neatkarības un objektivitātes līmenis. Šajā ziņā ņemot vērā to fundamentāli atšķirīgās funkcijas, Valsts regulatīvā iestāde nevar pamatoti apgalvot, ka ar Direktīvu 2002/21 dalībvalstīm ir noteikts pienākums minētajām iestādēm garantēt tādu pašu neatkarības režīmu kā to, kāds Savienības tiesībās ir paredzēts centrālajām bankām.

(sal. ar 37.–39., 43. un 48. punktu un rezolutīvo daļu)
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants, kā arī līdzvērtības un efektivitātes principi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā publisko tiesību juridiskās personas ir atbrīvotas gan no tiesu kancelejas nodevas maksāšanas, ceļot iebildumu pret tāda tiesu nolēmuma piespiedu izpildi, kurā uzdots atmaksāt nodokļus, kas iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības, gan no pienākuma sniegt nodrošinājumu, iesniedzot pieteikumu apturēt šādu piespiedu izpildes procedūru, lai arī par pieteikumiem, ko šajās procedūrās iesniedz privāttiesību fiziskas un juridiskas personas, joprojām principā ir jāmaksā tiesas izdevumi.

Šajā ziņā, pirmām kārtām, ar tiesas izdevumiem principā tiek dots ieguldījums tiesu sistēmas pareizā darbībā, jo šie izdevumi ir dalībvalstu tiesu darbības finansējuma avots. Šajā valsts tiesiskajā regulējumā noteiktais publisko tiesību juridisko personu atbrīvojums no tiesu kancelejas nodevas pats par sevi šīm juridiskajām personām nerada procesuālu priekšrocību, jo šo personu gadījumā šie kancelejas nodevas maksājumi tiek segti no valsts kopbudžeta, no kura tiek finansēti arī tiesu sniegtie pakalpojumi.

Otrām kārtām, jautājumā par publisko tiesību juridisko personu atbrīvojumu no pienākuma sniegt nodrošinājumu, kas prasīts, iesniedzot pieteikumu apturēt šādu piespiedu izpildes procedūru, ir jāņem vērā, ka dalībvalstīm saskaņā ar Savienības tiesībām ir pienākums ar procentiem atmaksāt nodokļus, kas iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības. Tādējādi nav pieļaujams, ka dalībvalsts varētu atsaukties uz naudas līdzekļu nepietiekamību, lai pamatotu neiespējamību izpildīt tiesu nolēmumu, kurā kādam subjektam ir atzītas tiesības saņemt tādu nodokļu, kas iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības, atmaksu kopā ar procentiem. Tāpēc procedūrā, kurā atbildētāja ir publisko tiesību juridiska persona, ar šo nodrošinājumu nosegtais risks nevar īstenoties.

Līdz ar to šādā tiesiskajā regulējumā privāttiesību fiziskās un juridiskās personas netiek nostādītas klaji neizdevīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar to pretiniecēm publisko tiesību juridiskajām personām un tādējādi neliek apšaubīt šīs procedūras taisnīgumu.

(sal. ar 49.–53., 54. un 59. punktu un rezolutīvo daļu)
Regulas Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst dalībvalsts, kuras teritorijā ir tikusi uzsākta maksātnespējas procedūra, valsts tiesību noteikumi, kuros attiecībā uz kreditoru, kurš nav piedalījies šajā procedūrā, ir paredzēta tiesību izvirzīt tā prasījumu izbeigšanās vai minētā prasījuma piespiedu izpildes otrā dalībvalstī apturēšana.

No Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 1. punkta izriet, ka, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas procedūras sākšanas valsts tiesību akti (lex fori concursus). Lai arī šajā ziņā ir tiesa, ka Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 2. punktā, kurā ir ietverts to jomu saraksts, uz kurām ir attiecināms lex fori concursus, konkrēti nav minēti kreditori, kuri nav piedalījušies maksātnespējas procedūrā, un tādējādi – šīs procedūras vai tās izbeigšanas sekas attiecībā uz šo kreditoru tiesībām, nav šaubu, ka arī šīs sekas ir izvērtējamas, pamatojoties uz minēto lex fori concursus. Būtībā interpretācija, saskaņā ar kuru lex fori concursus nosaka maksātnespējas procedūras izbeigšanas, tostarp ar izlīgumu, sekas un kreditoru tiesības pēc šīs izbeigšanas, bet nenosaka sekas attiecībā uz to kreditoru tiesībām, kuri nav piedalījušies šajā procedūrā, varētu būtiski apdraudēt minētās procedūras efektivitāti.

Tā kā nereģistrētu prasījumu izbeigšanās principā ir atļauta, Regulai Nr. 1346/2000 a fortiori arī būtu jāpieļauj lex fori concursus noteikums, kurā ir vienīgi paredzēta ar šiem prasījumiem saistītās piespiedu izpildes procedūras apturēšana. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka prasījums, kas piespiedu kārtā tiek piedzīts citā dalībvalstī, nevis procedūras sākšanas valstī, ir nodokļu prasījums. Proti, ar Regulas Nr. 1346/2000 noteikumiem nodokļu iestāžu no citām dalībvalstīm, kas nav procedūras sākšanas valsts, prasījumiem nav piešķirts preferenciāls statuss tādā nozīmē, ka tiem būtu jābūt piespiedu izpildes procedūras priekšmetam pat pēc maksātnespējas procedūras uzsākšanas.

(skat. 17., 20., 22., 29., 36., 40. un 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 2) punktu)
2)

Ackermann Saatzucht GmbH & Co. KG, Böhm‑Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans‑Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, M. Peter Franck‑Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng – Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR, W. von Borries‑Eckendorf GmbH & Co. KG, ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV, Agriom BV, Agrisemen BV, Anthura BV, Barenbrug Holding BV, De Bolster BV, Evanthia BV, Gebr. Vletter & Den Haan VOF, Hilverda Kooij BV, Holland‑Select BV, Könst Breeding BV, Koninklijke Van Zanten BV, Kweek- en Researchbedrijf Agirco BV, Kwekerij de Wester‑Bouwing BV, Limgroup BV un Ontwikkelingsmaatschappij Het Idee BV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.