LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 340/6

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas 2011. gada 7. jūnija spriedumu lietā T-206/06 Total un Elf Aquitaine/Komisija 2011. gada 11. augustā iesniedza Total SA, Elf Aquitaine SA

(Lieta C-421/11 P)

2011/C 340/11

Tiesvedības valoda — franču

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzējas: Total SA un Elf Aquitaine SA (pārstāvji — E. Morgan de Rivery un A. Noël-Baron, advokāti)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi:

Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

— galvenokārt : — pamatojoties uz LESD 256. pantu un Protokola Nr. 3 par Eiropas Savienības Tiesas statūtiem 56. pantu, atcelt Vispārējās tiesas 2011. gada 7. jūnija spriedumu lietā T-206/06 Total un Elf Aquitaine/Komisija; — apmierināt pirmajā instancē Vispārējā tiesā izvirzītos prasījumus; — līdz ar to atcelt Komisijas 2006. gada 31. maija Lēmuma C(2006) 2098, galīgā redakcija, 1. panta c) un d) punktu, 2. panta b) punktu, 3. un 4. pantu;

— pakārtoti: pamatojoties uz LESD 261. pantu, tiesas neierobežotas kontroles ietvaros grozīt Elf Aquitaine un Total saskaņā ar Komisijas 2006. gada 31. maija Lēmuma C(2006) 2098, galīgā redakcija, 2. panta b) punktu kopā un solidāri uzliktos naudas sodus tādēļ, ka Vispārējās tiesas 2011. gada 7. jūnija sprieduma lietā T-206/06 Total un Elf Aquitaine/Komisija pamatojumā un argumentācijā ir pieļauti objektīvi trūkumi (it īpaši attiecībā uz to, kā Vispārējā tiesa ir izskatījusi atturošās iedarbības faktoru), un samazināt kopā un solidāri uzliktos naudas sodus EUR 75 562 500 apmērā attiecībā uz Elf Aquitaine un EUR 58 500 000 apmērā attiecībā uz Total;

— vēl pakārtotāk: pamatojoties uz LESD 261. pantu, tiesas neierobežotas kontroles ietvaros grozīt Elf Aquitaine un Total saskaņā ar Komisijas 2006. gada 31. maija Lēmuma C(2006) 2098, galīgā redakcija, 2. panta b) punktu kopā un solidāri uzliktos naudas sodus tādā apmērā, kas Tiesai šķitīs piemērots, tādēļ, ka sprieduma pamatojumā un argumentācijā ir pieļauti objektīvi trūkumi;

— vispakārtotāk: atbrīvot Elf Aquitaine un Total no nokavējuma procentiem, kurus, iespējams, sāka skaitīt, sākot no Komisijas 2006. gada 31. maija Lēmuma C(2006) 2098, galīgā redakcija, pieņemšanas, līdz sprieduma lietā T-217/06 Arkema pieņemšanai;

— katrā ziņā piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, tai skaitā tos, kas Elf Aquitaine un Total radušies tiesvedībā Vispārējā tiesā.

Pamati un galvenie argumenti

Savas apelācijas sūdzības atbalstam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza sešus galvenos un trīs pakārtotus pamatus.

Ar pirmo pamatu Total SA un Elf Aquitaine SA apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi LES 5. pantu, jo tā ir apstiprinājusi mātessabiedrību automātiskas atbildības principu, ko šajā lietā piemērojusi Komisija un kas tiek attaisnots ar uzņēmuma jēdzienu LESD 101. panta izpratnē. Šāda pieeja neesot saderīga ar pilnvaru sadales un subsidiaritātes principu (pirmā daļa), kā arī samērīguma principu (otrā daļa).

Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas atsaucas uz acīmredzami kļūdainu valsts tiesību un jēdziena “uzņēmums” interpretāciju, jo Vispārējā tiesa esot piešķīrusi nepareizu juridisku nozīmi juridiskas personas autonomijas principam.

Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot ar nodomu atteikusies izdarīt secinājumus no konkurences tiesībās paredzēto sodu krimināltiesiskā rakstura un no jaunajām saistībām, kas izriet no ES Pamattiesību hartas. Vispārējā tiesa esot ļaunprātīgi un kļūdaini piemērojusi Savienības tiesībās paredzēto uzņēmuma jēdzienu, neievērojot autonomijas prezumpciju, uz kuru balstās valsts sabiedrību tiesības, un konkurences tiesībās paredzēto sodu krimināltiesisko raksturu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējai tiesai pēc savas iniciatīvas vajadzēja ierosināt jautājumu par Komisijas pašreizējās administratīvās procedūras pretlikumību.

Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas izriet no taisnīguma un vienlīdzīgu iespēju nodrošināšanas principu kļūdainas interpretācijas. Proti, Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi Komisijas probatio diabolica izmantošanu un pieļāvusi kļūdu, nospriežot, ka meitassabiedrības neatkarība ir novērtējama vispārīgi pēc tās kapitāla attiecībām ar mātessabiedrību, kaut gan patiesībā tā būtu jānovērtē atbilstoši rīcībai konkrētā tirgū.

Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu, jo Vispārējā tiesa esot īsi konstatējusi, ka Komisija ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, nesniedzot nekādu analīzi par Komisijas izvirzītajiem argumentiem (pirmā daļa). Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas atsaucas uz kļūdām tiesību piemērošanā sakarā ar Komisijai uzlikto prasību sniegt pamatojumu (otrā daļa), un tās pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot aizstājusi Komisijas pamatojumu ar savu pamatojumu (trešā daļa).

Ar sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas sūdzas par labas pārvaldības principa pārkāpumu tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējām — mātessabiedrībām — uzliktā naudas soda apmērs ir lielāks nekā to meitassabiedrībai, kura ir atbildīga par pārkāpumu, Arkema uzliktā naudas soda apmērs.

Ar septīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, piemērojot reizināšanas koeficientu trīs, lai naudas sodam piešķirtu atturošu iedarbību. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pārkāpusi 1998. gada Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai (pirmā daļa), kā arī naudas soda pamatsummas nedalāmo raksturu (otrā daļa).

Ar astoto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas prasa samazināt tām uzlikto naudas sodu apmēru.

Ar devīto un pēdējo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas prasa atcelt nokavējuma procentus, kurus prasa Komisija sakarā ar apstrīdētā lēmuma, kā arī sprieduma izpildi.