Tādējādi Tiesa ir nospriedusi – kaut arī ir pamatoti gaidīt, ka Eiropas Savienības preču zīme tiek izmantota plašākā teritorijā nekā viena dalībvalsts, lai to varētu kvalificēt kā “faktisku izmantošanu”, nav izslēgts, ka attiecīgos apstākļos to preču vai pakalpojumu tirgus, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta Eiropas Savienības preču zīme, faktiski ir tikai vienā dalībvalstī, kā rezultātā minētās preču zīmes izmantošana šajā teritorijā var atbilst Eiropas Savienības preču zīmes faktiskas izmantošanas nosacījumam.

Neviena Regulas Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi tiesību norma neuzliek pienākumu ar atšķirīgiem pierādījumiem apliecināt atšķirtspējas iegūšanu izmantošanas rezultātā minētās regulas 7. panta 3. punkta izpratnē katrā dalībvalstī atsevišķi. Līdz ar to nevar izslēgt, ka pierādījumi par to, ka konkrēts apzīmējums ir ieguvis atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, ir atbilstoši attiecībā uz vairākām dalībvalstīm vai pat visu Savienību.

Tostarp ir iespējams, ka saistībā ar noteiktām precēm vai pakalpojumiem uzņēmēji ir apvienojuši kopā vairākas dalībvalstis vienā un tajā pašā izplatīšanas tīklā un darbojas šajās dalībvalstīs, it īpaši no mārketinga viedokļa, tā, it kā tās veidotu vienu un to pašu valsts tirgu. Šādā gadījumā pierādījumi par apzīmējuma izmantošanu šādā pārrobežu tirgū var būt atbilstīgi saistībā ar visām attiecīgajām dalībvalstīm.

Tāpat tas esot tad, ja ģeogrāfiskā, kultūras vai valodas tuvuma starp dalībvalstīm dēļ vienas [valsts] konkrētajai sabiedrības daļai ir pietiekamas zināšanas par precēm vai pakalpojumiem, kuri ir atrodami otras valsts tirgū.

No šiem apsvērumiem izriet, ka, lai gan preču zīmes, kurai nav ab initio atšķirtspējas visās Savienības dalībvalstīs reģistrēšanai, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punktu, nav nepieciešams, ka pierādījumi par to, ka šī preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, tiek sniegti saistībā ar katru dalībvalsti atsevišķi, šiem iesniegtajiem pierādījumiem ir jāļauj pierādīt šādu iegūšanu visās Savienības dalībvalstīs.

Tādējādi, jautājums par to, vai iesniegtie pierādījumi ir pietiekami, lai pierādītu, ka konkrēts apzīmējums ir ieguvis atšķirtspēju izmantošanas rezultātā tajā Savienības teritorijas daļā, kurā šim apzīmējumam šādas atšķirtspējas nebija ab initio, ietilpst pierādījumu vērtējumā, kas pirmām kārtām ir jāveic Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) instancēm.

Šis vērtējums ir pakļauts kontrolei Vispārējā tiesā, kurai, ja tajā ir celta prasība par apelācijas padomes lēmumu, vienīgai ir kompetence konstatēt faktus un tātad tos novērtēt. Turpretī faktu vērtējums, izņemot gadījumu, kad Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas pārbaudei apelācijas sūdzības ietvaros.

Tomēr, ja Biroja instances vai Vispārējā tiesa pēc tam, kad tie ir novērtējuši visus tiem iesniegtos pierādījumus, nospriestu, ka noteikti pierādījumi ir pietiekami, lai pierādītu, ka konkrēts apzīmējums ir ieguvis atšķirtspēju izmantošanas rezultātā tajā Savienības daļā, kurā tam šāda atšķirtspēja nebija ab initio, un tādējādi pamatotu tā reģistrāciju par Eiropas Savienības preču zīmi, tiem šī lēmuma daļa ir skaidri jānorāda to attiecīgajos lēmumos.

(skat. 80.–86. punktu)