ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2009. gada 22. oktobrī 1( )

Lieta C‑197/08

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Francijas Republiku,

Lieta C‑198/08

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Austrijas Republiku

un

Lieta C‑221/08

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Īriju

Zemākās cenas – Tabakas izstrādājumi – Direktīva 95/59/EK – Veselības aizsardzība

I – Ievads

1. Aplūkojamajās tiesvedībās par pienākumu neizpildi atkārtoti runa ir par dalībvalstu tiesiskajiem regulējumiem, ar kuriem tikusi noteikta tabakas izstrādājumu zemākā cena. Šajā sakarā Komisija, atsaukdamās uz līdzšinējo Tiesas judikatūru, norāda uz Padomes 1995. gada 27. novembra Direktīvas 95/59/EK par nodokļiem, kas nav apgrozījuma nodokļi un kas ietekmē tabakas izstrādājumu patēriņu, 9. panta 1. punkta pārkāpumu ( ).

2. Apsūdzētās dalībvalstis galvenokārt norāda, ka atšķirībā no līdzšinējās Tiesas judikatūras zemāko cenu noteikšana neesot pretrunā Direktīvai 95/59 un katrā ziņā ir pamatojama ar veselības aizsardzības apsvērumiem. Šajā sakarā tās atsaucas uz Pasaules Veselības organizācijas Pamatkonvenciju par tabakas kontroli ( ).

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

3. Direktīvas 95/59 9. panta 1. punkta otrajā un trešajā daļā ir noteikts:

“Ražotāji vai vajadzības gadījumā viņu pārstāvji vai pilnvaroti aģenti Kopienā, kā arī tabakas importētāji no valstīm, kas nav dalībvalstis, var brīvi noteikt augstākās mazumtirdzniecības cenas visiem saviem izstrādājumiem katrā dalībvalstī, kurā attiecīgos izstrādājumus paredzēts nodot patēriņam.

Punkta otrā daļa tomēr nevar traucēt ieviest valstu tiesību aktu sistēmas attiecībā uz cenu kontroli vai uzlikto cenu ievērošanu, ar noteikumu, ka šīs sistēmas ir saderīgas ar Kopienas tiesību aktiem.”

B – Starptautiskās tiesības

4. PVO Pamatkonvencijas 6. panta nosaukums ir “Cenu un ar nodokļiem saistīti pasākumi pieprasījuma pēc tabakas kontrolei”, un tajā ir paredzēts ( ):

“1. Līgumslēdzējas puses atzīst, ka uz cenu un nodokļiem attiecināmi pasākumi ir iedarbīgi un nozīmīgi līdzekļi tabakas patēriņa samazināšanai dažādās iedzīvotāju grupās, it īpaši attiecībā uz gados jauniem cilvēkiem.

2. Neskarot līgumslēdzēju pušu suverēnās tiesības noteikt un īstenot savu nodokļu politiku, ikvienai no līgumslēdzējām pusēm būtu jāņem vērā savi veselības mērķi tabakas patēriņa kontroles kontekstā un jāpieņem vai attiecīgajā gadījumā jāveic pasākumi, kas tajā skaitā var būt:

a) nodokļu politikas un attiecīgajā gadījumā cenu politikas tabakas izstrādājumiem īstenošana, tādējādi veicinot veselības mērķa sasniegšanu, kas izpaužas kā tabakas patēriņa samazināšana; [..].”

C – Valsts tiesības

1) Francija

5. Francijā ar 2004. gada 9. augusta likumu tika grozīts Code général des impôts (Nodokļu kodekss). Saskaņā ar to cigarešu tirdzniecībā tiek noteikta summa, mazāk par kuru tās turpmāk vairs nav ļauts pārdot. Šī zemākā cena cigaretēm ar dekrētu tiek noteikta saistībā ar vidējo tirgus cenu. Turklāt Code de la santé publique (Sabiedrības veselības kodekss) tika ieviests aizliegums tabakas izstrādājumus pārdot par reklāmas cenu, kas ir pretēji sabiedrības veselības mērķiem.

2) Austrija

6. Ar 2006. gada Federālo likumu Austrijas tabakas likuma 2. pantā tika ieviesta daļa, saskaņā ar kuru Federālais finanšu ministrs tabakas prevencijas nolūkos ir tiesīgs zemāko cenu līmeņa nodrošināšanai ar dekrētu noteikt minimālo mazumtirdzniecības cenu tabakas izstrādājumiem. Tādu tabakas izstrādājumu laišana apgrozībā, kuru cena ir zemāka par šo minimālo mazumtirdzniecības cenu, ir aizliegta. Saskaņā ar šajā sakarā pieņemto dekrētu par minimālo mazumtirdzniecības cenu cigaretēm minimālā mazumtirdzniecības cena cigaretēm gabalā ir vismaz 92,75 % no sabalansētās visu pārdoto cigarešu par pagājušo kalendāro gadu vidējās cenas ( ).

3) Īrija

7. Saskaņā ar 1978. gada Likuma par tabakas izstrādājumiem 2. panta 2. punkta i) apakšpunktu noteikumos var paredzēt tabakas izstrādājumu tirdzniecības aizliegumu par cenām, kas ir daudz zemākas nekā tādu līdzīgu tabakas izstrādājumu cenas noteiktā laika posmā, ja pārdošana par šādām zemākām cenām ministra skatījumā ir veids, kā veicināt apgrozījumu.

8. Īrijas 1991. gada Noteikumu par tabakas precēm 16. panta 1. punktā ir paredzēts, ka mazumtirdzniecībā nav atļauts noteikta zīmola preces tabakas preces tirgot par cenu, kas zemāka par to, par kādu šāda zīmola prece parasti tikusi tirgota. Šo noteikumu 17. pantā ir noteikts, ka mazumtirdzniecībā nav atļauts tirgot tabakas izstrādājumus par cenu, saistībā ar kuru kompetentais ministrs ir nonācis pie secinājuma, ka šo produktu tirdzniecība par jebkādu cenu ir apgrozījuma vecināšana. Tā sauktajā Memorandum of Clarification ir paskaidrots, ka par apgrozījuma veicināšanas pasākumu var uzskatīt to, ja pārdošanas cena cigaretēm ir par vairāk nekā trim procentiem mazāka nekā šīs produktu kategorijas sabalansētā vidējā cena.

III – Pirmstiesas procedūra un prasījumi

9. Komisija uzskata, ka tādi kā iepriekš aplūkotie tiesiskie regulējumi ir pretrunā Direktīvas 95/59 9. panta 1. punktam, jo ar tiem tiek noteiktas minimālās cenas cigarešu vai citu tabakas izstrādājumu tirdzniecībā. Tādēļ Komisija aizsāka tiesvedību par pienākumu neizpildi. Pēc pieprasījuma iesniegt apsvērumus (brīdinājuma vēstule) tā katrai no dalībvalstīm 2006. gada 28. jūnijā (Francijai), 2007. gada 27. jūnijā (Austrijai) un 2006. gada 15. decembrī (Īrijai) nosūtīja argumentētus atzinumus. Īrijai 2004. gada 7. jūlijā tā bija nosūtījusi vēl vienu argumentētu atzinumu, kurā tā Īrijai pārmeta EKL 10. panta pārkāpumu.

10. Tā kā dalībvalstis nekādi nereaģēja uz šiem atzinumiem, Komisija cēla šīs prasības.

11. Komisijas prasījumi lietā C‑197/08 ir šādi:

– atzīt, ka, paturēdama spēkā minimālo cenu režīmu Francijā apgrozībā laistām cigaretēm un aizliegumu tabakas preces tirgot “par reklāmas cenām, kas ir pretējas sabiedrības veselības mērķiem”, Francijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 95/59 9. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;

– piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

12. Francijas Republikas prasījumi ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

13. Lietā C‑198/08 Komisijas prasījumi ir šādi:

– atzīt, ka, pieņemdama un saglabādama spēkā tiesību normas, saskaņā ar kurām valsts līmenī tikušas noteiktas minimālās cenas cigaretēm un sasmalcinātai tabakai cigarešu tīšanai, Austrijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 95/59 9. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;

– piespriest Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

14. Austrijas Republikas prasījumi ir šādi:

– Komisijas prasību noraidīt kā nepieņemamu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

15. Komisijas prasījumi lietā C‑221/08 ir šādi:

– atzīt, ka,

– noteikdama minimālo un augstāko mazumtirdzniecības cenu cigaretēm, Īrija nav izpildījusi Direktīvas 95/59 9. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;

– neiesniegdama vajadzīgo informāciju par piemērojamo Īrijas tiesisko regulējumu, lai Komisija tādējādi varētu izpildīt kontroles saistībā ar Direktīvas 95/59 ievērošanu pienākumu, Īrija nav izpildījusi EKL 10. pantā paredzētos pienākumus;

– piespriest Īrijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

16. Īrijas prasījumi ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

17. Tiesas sēdē piedalījās trīs dalībvalstis un Komisija.

18. Es visas trīs tiesvedības vērtēšu vienu secinājumu ietvaros, jo tajos būtībā ir runa par vieniem un tiem pašiem jautājumiem.

IV – Juridiskais vērtējums

19. Strīdīgajos tiesiskajos regulējumos ir noteiktas minimālās cigarešu un citu tabakas izstrādājumu Direktīvas izpratnē pārdošanas cenas. Atšķirībā no Īrijas teiktā attiecībā uz minimālās cenas esamību nav nozīmes tam, vai to tieši ir noteikusi valsts, vai arī tās apmērs kā aplūkojamajos gadījumos ir pieskaņots tirgū sastopamajai vidējai cenai. Izšķiroši ir tas, vai visās trijās dalībvalstīs ražotāji savus tabakas izstrādājumus nedrīkst pārdot zem noteiktas cenas, kuru tie paši nenosaka ( ). Tiesvedības saistībā ar pienākumu neizpildi pamatā ir jautājums, vai Direktīvas 9. panta 1. punkta otrā daļa ir pretrunā šādi valsts līmenī noteiktai minimālajai cenai, proti, vai uz tiem attiecas 9. panta 1. punkta trešajā daļā minētās atrunas.

A – Direktīvas 95/59 9. panta 1. punkta interpretācija

20. Direktīvas 95/59 9. panta 1. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka ražotāji un importētāji var brīvi noteikt augstākās mazumtirdzniecības cenas visiem saviem izstrādājumiem.

21. Pirms iedziļināšanās Direktīvas 9. panta 1. punkta otrās daļas interpretācijā, būtu īsi jāatspoguļo regulējuma konteksts, kādā iederas šī tiesību norma.

22. Ar Direktīvu 95/59 tiek regulēts akcīzes nodoklis tabakas precēm. Šo nodokļu struktūra ir noteikta Direktīvas 8. panta 1. un 2. punktā, kā arī 16. pantā. Saskaņā ar tiem piemēro proporcionālos akcīzes nodokļus, ko aprēķina pēc “lielākās mazumtirdzniecības cenas”, ieskaitot muitas nodokļus, un piemēro arī īpašos akcīzes nodokļus, ko aprēķina “vienai izstrādājuma vienībai”. Saskaņā ar Direktīvas regulējuma mehānismu lielākā mazumtirdzniecības cena tātad ir pamats proporcionāla akcīzes nodokļa aprēķināšanai un piemērošanai.

23. Fakts, ka 9. pantā tiek uzsvērta augstākā mazumtirdzniecības cena, ir izskaidrojams ar veidu, kādā saskaņā ar Direktīvu tiek ieturēti nodokļi. Tur minētā augstākā [mazumtirdzniecības] cena ir pamats proporcionāla akcīzes nodokļa aprēķināšanai. Ja šis nodoklis tiek noteikts, pamatojoties uz gabala pārdošanas cenu, tad augstākās cenas noteikšana nodrošina, ka ražotājs nodokļa ieturēšanas brīdī norāda zemāku pārdošanas cenu, lai tādējādi samazinātu savu nodokļu nastu, bet vēlāk preces pārdotu par augstāku cenu. Tādējādi normas par augstākās cenas noteikšanu ir nodrošinājums, kas novērš šāda veida rīcību ( ).

24. Pamatojoties uz Direktīvas 9. panta 1. punkta otrās daļas tekstu, tālāk ir jāsecina, ka tajā skaidri nav noteikts minimālās cenas aizliegums. 9. panta 1. punkta otrajā daļā ir tikai noregulēts, ka ražotāji “brīvi” nosaka minimālo mazumtirdzniecības cenu.

1) Līdzšinējā Tiesas judikatūra

a) Par Direktīvas 95/59 9. panta 1. punkta otro daļu

25. Tiesa jau vairākkārt ir nospriedusi, ka no Direktīvas 9. panta 1. punkta otrajā daļā minētās brīvības noteikt augstāko mazumtirdzniecības cenu izriet valsts līmenī noteikts minimālās cenas aizliegums. Tā Tiesa ir secinājusi, ka augstākās mazumtirdzniecības cenas noteikšana ar valsts iestāžu starpniecību nenoliedzami ietekmē ražotāju un importētāju brīvību noteikt savu lielāko mazumtirdzniecības cenu, jo tā nekādā gadījumā nevar būt zemāka par noteikto minimālo cenu ( ).

26. Šo 9. panta izpratni Tiesa ir apstiprinājusi, aplūkojot Direktīvas jēgu un mērķi. No Direktīvas otrā un trešā apsvēruma izriet, ka tā saistībā ar akcīzes nodokļu struktūru tabakas izstrādājumiem saskaņošanas politiku ir cieši saistīta ar mērķi panākt, lai vienai grupai piederīgu dažādu kategoriju tabakas izstrādājumu konkurenci netraucētu nodokļu iekasēšanas sekas un dalībvalstu tirgi tādējādi kļūtu pieejami ( ).

27. Tādējādi dalībvalstu tiesiskie regulējumi, kuros tabakas preču izstrādājumiem ir noteikta obligāta cena, ir pretrunā Direktīvai, jo tie ietekmē ražotāju brīvību noteikt cenu un tādējādi apdraud brīvu konkurenci.

28. Savā interpretācijā Tiesa it īpaši atsaucas arī uz Direktīvas septīto apsvērumu, kurā uzsvērts, ka konkurences dēļ obligāti ir vajadzīga brīvi veidotu cenu sistēma visām tabakas izstrādājumu grupām. Noteikumi par cenas brīvu noteikšanu tabakas izstrādājumu nozarē ir apsvērumos citā vietā minētā principa par brīvu konkurenci, kas norisinās ar ierastiem konkurences nosacījumiem, izpausme ( ).

b) Par Direktīvas 95/59 9. panta 1. punkta trešajā daļā minētajām atkāpēm

29. 9. panta 1. punkta trešajā daļā ir noteikts, ka otrā daļa nevar traucēt ieviest valstu tiesību aktu sistēmas attiecībā uz cenu kontroli vai uzlikto cenu ievērošanu.

30. Tiesa savā līdzšinējā judikatūrā šīs atkāpes ir interpretējusi šauri un to nav sapratusi tādējādi, ka tās pieļauj valsts noteiktas minimālās cenas.

31. Tā uzsver, ka trešajā daļā minētās atkāpes ir jāsaskaņo ar otrajā daļā formulēto pamatlikumu par cenu noteikšanu ( ). No šī skatupunkta raugoties, frāzi “cenu kontrole” nevarētu tulkot tā, ka tas nozīmētu dalībvalstīm piešķirt pilnvaras tabakas precēm cenas noteikt pēc saviem ieskatiem, jo tik tālejošu pilnvaru īstenošanas dēļ galu galā zustu principa brīvi noteikt cenu praktiskā iedarbība ( ).

32. Tādējādi Tiesa ar “valstu tiesību aktu sistēmām attiecībā uz cenu kontroli” saprot tikai vispārīga rakstura pasākumus, kuru mērķis ir ierobežot cenu kāpumu ( ). Tāpat arī formulējumu “valsts tiesību aktu sistēmas par uzlikto cenu ievērošanu” nevar saprast tādējādi, ka tie ļauj dalībvalstīm noteikt minimālās cenas. Tieši otrādi – šī frāze būtu jāsaprot tādējādi, ka tajā domāta tās cenas ievērošana, kura pēc tās noteikšanas, ko veicis ražotājs vai importētājs un apstiprinājušas valsts iestādes kā minimālo mazumtirdzniecības cenu, noteikti ir jāievēro visā apgrozījuma ķēdē līdz pat pārdošanai gala patērētājam ( ). Tādēļ “noteiktās cenas” šīs normas izpratnē ir ražotāja, nevis tieši valsts noteiktās cenas. Šim mehānismam būtu jānovērš, ka, pārsniedzot iepriekš noteiktu cenu, tiek apdraudēta nodokļu ieņēmumu integritāte ( ).

2) Starpsecinājums

33. Saskaņā ar līdzšinējo Tiesas judikatūru Direktīvas 95/59 9. panta 1. punkts nepieļauj tādējādi valsts noteiktas minimālās cenas tabakas precēm.

3) Vai būtu jāmaina līdzšinējā judikatūra?

34. Aplūkojamajās tiesvedībās saistībā ar pienākumu neizpildi dalībvalstis atbildētājas prasa Tiesai pārdomāt savu līdzšinējo 9. panta 1. punkta interpretāciju. Ņemot vērā regulējuma kopsakaru un direktīvas mērķi, kā arī ievērojot jaunāko attīstību starptautiskā līmenī, noteikumus par minimālo cenu galu galā vairs nedrīkst vērtēt kā direktīvas pārkāpumu.

a) Argumenti par Direktīvas 95/59 mērķiem

35. It īpaši Austrijas valdība min argumentu, ka Direktīvas 9. panta 1. punkta otrā daļa, ņemot vērā tās tiesisko pamatojumu, neesot jāsaprot kā minimālās cenas aizliegums.

36. Austrija norāda, ka Direktīva 95/59 ir pamatota ar EK līguma 99. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 93. pants) un tādējādi arī ar Līguma noteikumiem par netiešo nodokļu saskaņošanu. Tādēļ Direktīvas piemērošanas jomai ir tikai vienīgi nodokļu raksturs. Dalībvalstis atbildētājas arī norāda, ka Direktīvā nav atzīts, ka, to pieņemot, ir tikuši ievēroti arī veselības aizsardzības apsvērumi. Tādēļ Direktīvu nevarot saprast tādējādi, ka ar to dalībvalstīm veselības aizsardzības mērķu vārdā principā ir aizliegts veikt pasākumus, nosakot minimālās cenas.

37. Šis Austrijas valdības arguments sākotnēji nav jānoraida. Tik tiešām, Direktīvas 95/59 tiesiskais pamats ir Līguma noteikumi par netiešo nodokļu saskaņošanu un tādēļ tā, vispirmām kārtām, ir tehnisks regulējošs režīms nodokļu ieturēšanai no tabakas precēm Kopienā. Ar to ir saskaņots akcīzes nodokļa piemērošanas veids tabakas precēm un turklāt, piemēram, minimālā mazumtirdzniecības cena kā aprēķina pamats proporcionālam akcīzes nodoklim. Minimālās cenas aizliegums tabakas precēm pirmajā brīdī nešķiet atzīstams par daļu no nodokļu saskaņošanas.

38. Dalībvalstīm ir jāpiekrīt arī jautājumā par to, ka no Direktīvas apsvērumiem nekādi neizriet, ka veselības aizsardzības apsvērumi un tabakas patēriņa kontroles nozīme arī ir ietverti Direktīvā. Šis secinājums nepārsteidz, jo Direktīva 95/59 būtībā ir vecāku direktīvu, kas pieņemtas pat 1972. gadā, kodifikācija. 1972. gadā apziņa par tabakas patēriņa draudiem bija samērā vāja. Ievērojot šo, varētu iestāties par 9. panta 1. punkta interpretāciju, saskaņā ar kuru dalībvalstīm netiek liegts veikt pasākumus tabakas patēriņa apkarošanai, tai pat laikā neatzīstot, ka Direktīvā visaptveroši ir ņemti vērā tabakas patēriņa iedarbīgas kontroles apsvērumi. Vai šādi dalībvalstu pasākumi ir saderīgi ar citām Kopienu tiesību normām, piemēram, EKL 28. pantu, varētu būt cits jautājums.

39. Šai līdzšinējai judikatūrai atšķirīgai 9. panta 1. panta interpretācijai tomēr ir jānostata pretī Direktīvas teksts, kurā skaidri ir runa par brīviem noteikumiem par augstāko mazumtirdzniecības cenu. Ja minimālo cenu ir noteikusi valsts, tad – kā to Tiesa pamatoti nospriedusi – neierobežoti nevar runāt par to, ka ražotāji brīvi var noteikt cenu. To nevar noteikt, ja minimālo cenu noteikusi valsts.

40. Otrā daļa, saskaņā ar kuru ražotāji brīvi nosaka minimālo mazumtirdzniecības cenu, turklāt ir īpašas, Direktīvā noteiktas sistēmas būtiska daļa no akcīzes nodokļu viedokļa. Lai šādu regulējuma mehānismu līgumiski izveidotu saskaņā ar brīvu konkurenci un preču aprites brīvību, noteikti ir nepieciešams, lai ražotāji brīvi noteiktu augstāko mazumtirdzniecības cenu. Jo, ja dalībvalsts nosaka minimālo cenu, pastāv draudi, ka nelabvēlīgi tiks ietekmēti ražotāji no citām dalībvalstīm, kas vēlas konkurēt ar savu izdevumu priekšrocību, piedāvājot zemākas augstākās mazumtirdzniecības cenas. Nosakot minimālās cenas, tiktu līdzsvarota konkurences priekšrocība, kas radusies ievestas preces ar zemāku pašizmaksu rezultātā.

41. Tikai ražotāja iespēja brīvi noteikt augstāko mazumtirdzniecības cenu tādējādi ir drošs pamats, ka Direktīvā paredzētā nodokļu sistēma kā blakus efekts rada konkurences izkropļojumus un ietekmē preču brīvu apriti, un tādējādi ir pretrunā EKL 93. panta saskaņošanas mērķim.

42. Otrajā apsvērumā ir skaidri norādīts, ka ekonomikas savienība, kurā ir veselīga konkurence un kuras raksturīgās iezīmes ir līdzīgas valstu vietējā tirgus raksturīgajām iezīmēm tabakas preču jomā, ir priekšnosacījums, ka nodokļi, ko piemēro dalībvalstīs, netraucē konkurenci un nekavē šo izstrādājumu brīvu apriti Kopienā. Bet tad arī aprēķina pamata proporcionālam akcīzes nodoklim veids (augstākā mazumtirdzniecības cena) nevar būt pamats, lai netiktu traucēta brīva konkurence. Tas ar Direktīvu tiek sasniegts tādējādi, ka augstāko mazumtirdzniecības cenu brīvi nosaka ražotāji. Šajā sakarā arī septītajā apsvērumā ir uzsvērts, ka konkurences dēļ ir vajadzīga brīvi veidotu cenu sistēma.

43. Ņemot vērā šos apsvērumus, Tiesas izraudzītā Direktīvas 9. panta 1. punkta interpretācija visādā ziņā liekas esam atbalstāma. Manā skatījumā tādēļ nav pamata novirzīties no līdzšinējās judikatūras. Šeit ir jāņem vērā, ka abi atbilstošie Tiesas spriedumi nav nemaz tik sen pieņemti. Tādējādi novirzīšanos no tiem var pamatot, atsaucoties uz vienotas judikatūras principu un tiesiskās drošības principu ( ).

b) Vai būtu jāmaina judikatūra PVO Pamatkonvencijas un Padomes ieteikuma dēļ?

44. Lai pamatotu novirzīšanos no līdzšinējās judikatūras, dalībvalstis atsaucas uz PVO Pamatkonvenciju par tabakas kontroli, kas tika apstiprināta ar Padomes 2004. gada 2. jūnija lēmumu ( ).

45. Turklāt dalībvalstis norāda uz Padomes 2002. gada 2. decembra Rekomendāciju par smēķēšanas novēršanu un iniciatīvām, lai uzlabotu tabakas kontroli ( ).

46. Saskaņā ar PVO Pamatkonvencijas 6. panta 1. punktu tās līgumslēdzējas puses atzīst, ka uz cenu un nodokļiem attiecināmi pasākumi ir iedarbīgs un nozīmīgs līdzeklis tabakas patēriņa samazināšanai dažādās iedzīvotāju grupās, it īpaši attiecībā uz gados jauniem cilvēkiem. 6. panta 2. punktā ir paredzēts, ka līgumslēdzējām pusēm ir jāpieņem un attiecīgajā gadījumā jāveic pasākumi, kas tajā skaitā var būt nodokļu politikas un attiecīgajā gadījumā cenu politikas tabakas izstrādājumiem īstenošana.

47. Turklāt Kopienas sekundāro tiesību normas ir jāinterpretē cik vien iespējams saskaņā ar Kopienas starptautiskajiem līgumiem. Proti, saskaņā ar EKL 300. panta 7. punktu šie līgumi ir saistoši Kopienu iestādēm. Ar sekundārajām tiesībām nedrīkst tos pārkāpt; tiem ir augstāks juridiskais spēks nekā Kopienu sekundārajām tiesībām ( ).

48. Ar PVO Pamatkonvenciju tiek pastiprināta nozīme, kas tabakas patēriņa kontrolei veselības aizsardzības nolūkā tostarp ir augusi. Tajā apskaidroti visdažādākie līdzekļi, kādi ir valstu rīcībā, lai vērstos pret tabakas patēriņu. Šajā sakarā no 6. panta izriet, ka cenu politika paralēli nodokļu politikai tiek uzskatīta par alternatīvu rīcību. Cenu politikas jēdzienam var subsumēt tabakas preču minimālās cenas.

49. Tomēr novēršanos no līdzšinējās judikatūras manā skatījumā nevar pamatot ar Pamatkonvenciju. PVO Pamatkonvencijā teiktais par pasākumiem, kas attiecas uz cenām, ir formulēts pārāk plaši, lai no tā izsecinātu citu Direktīvas 95/59 9. panta 1. punkta interpretāciju.

50. Tātad PVO Pamatkonvencijā jau nav neviena konkrēta pienākuma tabakas preces sadārdzināt ar pasākumu, kas attiecas uz cenām, ceļā. Konvencijas 6. panta 2. punktā ir tikai paredzēts, ka līgumslēdzējas pusēm būtu jāveic pasākumi, kas tajā skaitā var būt nodokļu politikas un “attiecīgajā gadījumā cenu politikas” tabakas izstrādājumiem īstenošana.

51. Pamatkonvencijā tādējādi cenu politikas tabakas precēm kontekstā līgumslēdzējām pusēm nekādā gadījumā nav noteikti konkrēti pienākumi; tajā ir tikai aprakstītas iespējamās rīcības alternatīvas, kurām nav saistošs raksturs.

52. Nekas cits neizriet arī no Padomes Rekomendācijas 2003/54, uz ko norāda dalībvalstis. Tajā dalībvalstīm 7. punktā ieteikts veikt vajadzīgos ar cenām saistītos pasākumus tabakas precēm un tos īstenot, lai apkarotu tabakas patēriņu. Arī šī rekomendācija nav piemērota, lai pamatotu vajadzību novērsties no līdzšinējās Tiesas judikatūras jautājumā par minimālo cenu tabakas precēm pieņemamību. Jo, no vienas puses, Padomes Rekomendācijai nav nekādas saistošas iedarbības, un, no otras puses, tās aptuvenā redakcija arī interpretācijas ietvaros nevar pamatot citādu izpratni par Direktīvu.

4) Starpsecinājums

53. Tātad vēl aizvien ir vietā minēt, ka ar dalībvalstu tiesiskajiem regulējumiem tiek pārkāpta 9. panta 1. punkta otrā daļa.

B – Pamatojums veselības aizsardzības iemeslu dēļ?

54. Savu valsts pasākumu par minimālās cenas ieviešanu aizstāvībai dalībvalstis turklāt atsaucas uz veselības aizsardzības apsvērumiem saskaņā ar EKL 30. pantu. Tās norāda uz cenu konkurenci, kas ir bijusi pamats lielākam piedāvājumam un lētākām cigaretēm. Tas neesot vēlams veselības politikas apsvērumu dēļ. Tādēļ tās, ieviešot minimālo cenu, mērķtiecīgi vēlas sadārdzināt lētās cigaretes.

1) Dogmatiska ierindošana

55. Visādā ziņā šaubu vērts ir tas, vai dalībvalstis vispār var atsaukties uz EKL 30. pantu. Jo EKL 30. pantā par vispārējo interešu apsvērumiem sauc tos, kas pamato iejaukšanos EKL 28. pantā (preču aprites brīvība). Šajā gadījumā taču ir runa par Direktīvas 95/59 9. panta pārkāpuma pamatojumu. Ja ar sekundāro tiesību palīdzību kāda joma ir galīgi saskaņota, tad dalībvalsts nevar atsaukties uz veselības aizsardzību, lai pamatotu Direktīvas pārkāpumu ( ). Tādējādi citus, izņemot EKL 28. pantā minētos pasākumus, nevar pamatot, atsaucoties uz EKL 30. pantu ( ). Komisija šajā tiesvedībā saistībā ar pienākumu neizpildi tomēr nav izteikusi pārmetumus par EKL 28. panta pārkāpumu. Tādējādi šis jautājums tiesvedībā nav jāapskata.

56. Tai pat laikā Tiesa savā spriedumā lietā Komisija/Grieķija ( ), kura pamatā arī bija tiesvedība saistībā ar pienākumu neizpildi noteiktas minimālās cenas tabakas precēm dēļ, secinādama, ka dalībvalstu pasākumi ir pretrunā Direktīvai 95/59, tos izvērtēja iespējama pamatojuma, kas ietverts EKL 30. pantā, kontekstā ( ). Šo vērtējumu varētu saprast kā Direktīvas interpretācijas apstiprinājumu, lietas apstākļus izvērtējot primāro tiesību kontekstā ( ). Tādējādi Tiesa skaidroja, ka lietas apstākļu izvērtēšanai tikai pēc primāro tiesību mērauklas, kuru ietvaros bija jāizvērtē pamatojums saskaņā ar EKL 30. pantu, tomēr bija tāds pats rezultāts – dalībvalsts pasākuma nepieņemamība.

57. Ņemot vērā šo, es īsi turpinājumā pievērsīšos EKL 28. un 30. pantam.

2) Veselības aizsardzības saturisks vērtējums

58. Tiesa jau ir nospriedusi, ka minimālā cena gala pārdošanai ievestām cigaretēm katrā ziņā ir pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta izpratnē, ja tā ir noteikta tādējādi, ka tiek līdzsvarota no zemākas [preces] pašizmaksas izrietoša konkurences priekšrocība ( ). Šim ir nozīme arī šajā lietā. Visādā ziņā par šo jautājumu nevar galīgi izteikties, jo tiesvedības priekšmets nav EKL 28. pants.

59. Dalībvalstu skatījumā tabakas tirgū ir vajadzīgas minimālās cenas. Tikai šādi var panākt efektīvu tabakas preču sadārdzināšanu, kas savukārt ir patēriņa krituma, it īpaši gados jaunu cilvēku vidū, rezultāts.

60. Izvairīšanās no smēķēšanas un tabakas kontrole ir nozīmīgi veselības aizsardzības aspekti. Lielākā daļa nāves gadījumu, kurus varēja aiztaupīt, Eiropas Savienībā ir saistīti ar smēķēšanu ( ). It īpaši jauniešu aizsardzībai šajā sakarā ir piešķirama ievērojama vieta. Pasākumiem pret tabakas patēriņu, it īpaši pēdējos gados, dalībvalstu un Eiropas Kopienas veselības politikā ir prioritāra nozīme. Tabakas kontrole tādējādi, bez šaubām, ir leģitīms mērķis.

61. Izšķiroši ir tas, vai aplūkotie pasākumi ir vajadzīgi šī mērķa sasniegšanai, vai arī pastāv tikpat piemērotas, taču mazāk radikālas alternatīvas. Šajā sakarā ir jāņem vērā, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, novērtējot, vai samērīguma princips ir ievērots sabiedrības veselības jomā, ir jāņem vērā, ka dalībvalsts pati var izlemt, kādā apmērā tā vēlas nodrošināt sabiedrības veselības aizsardzību un veidu, kādā tas ir sasniedzams. Dalībvalstīm šajā sakarā ir piešķirta rīcības brīvība ( ).

62. Tiesa spriedumā par minimālajām cenām tabakas precēm nonāca pie secinājuma, ka veselības aizsardzības nodrošināšanai minimālās cenas nav nepieciešamas. Sabiedrības veselības mērķi saprātīgi var sasniegt, paaugstinot nodokļus tabakas precēm, kas nekādi neskar principu brīvi noteikt cenas. Proti, dalībvalstis tādējādi var brīvi saskaņā ar Direktīvas 16. pantu noteikt nodokļu tabakas precēm kopējo apmēru ( ). Šis arguments ir vērā ņemams arī šajā tiesvedībā.

63. Pret šo dalībvalstis iebilst, ka ražotāji un importētāji nodokļu palielināšanai var stāties pretim, samazinādami savu peļņas daļu. Arī šo argumentu Tiesa ir vērtējusi savā līdzšinējā judikatūrā. Tā pamatoti norāda, ka dalībvalstis uz peļņas daļas samazināšanu var reaģēt, vēl vairāk paaugstinot nodokļu līmeni tā, ka ražotājs galu galā nevar mēroties ar nodokļu palielināšanas rezultātā radīto cenu celšanos ( ).

64. Patiesībā ražotāju un importētāju iespēja akcīzes nodokļa kāpumu viņu produktiem nenovirzīt tālāk katrā ziņā ir ierobežota ar viņu peļņas daļas apjomu tā, ka akcīzes nodokļa palielinājumam agrāk vai vēlāk ir jāatspoguļojas mazumtirdzniecības cenās. Akcīzes nodokļa palielinājumi tātad ir mazāk radikāls līdzeklis salīdzinājumā ar tādējādi nevajadzīgajām minimālajām cenām.

3) Starpsecinājums

65. Kā starpsecinājumu var minēt, ka Komisijas prasības ir pamatotas, jo dalībvalstis, noteikdamas minimālās cenas tabakas precēm, ir pārkāpušas Direktīvu 95/59.

C – Lietas C‑221/08 Komisija/Īrija īpatnības

66. Nobeigumā ir jāizvērtē divi pārmetumi, ko Komisija ir minējusi tikai lietā C‑221/08 Komisija/Īrija.

1) Augstāko cenu noteikšana

67. Attiecībā uz Īrijas noteikumiem par tabakas cenām Komisija pārmet, ka tajos ir noteiktas arī augstākās cenas, saskaņā ar kurām cena par tabakas preci nevar pārsniegt trīs procentus no sabalansētās vidējās cenas. Īrija savā atbildes rakstā ir norādījusi, ka no Īrijas noteikumiem neizriet obligāta augstākā cena par tabakas precēm.

68. Replikas rakstā Komisija norāda, ka tā tiktāl ir balstījusies uz Īrijas pārstāvju izteikumiem tikšanās reizē ar Komisiju. Pēc paskaidrojumu saņemšanas izskatās, ka Komisija vairs nevēlas pieturēties pie saviem izteikumiem par to, ka Īrijā ir noteikta šāda augstākā cena tabakas precēm. Bet tā uzsver, ka tā nebūtu saskārusies ar pārpratumiem, ja Īrija pirmstiesas procedūras laikā pietiekami būtu sadarbojusies ar Komisiju. Tādēļ Komisija tiesas sēdē paskaidroja, ka šajā daļā tā savu prasību atsauc.

69. Tā kā Komisija tomēr pati vairs neapgalvo, ka Īrijā ir noteiktas augstākās cenas tabakas precēm, šis pārmetums vairs nav jāizvērtē. Tiktāl Komisijas prasība ir jānoraida. Tam, vai šis pārmetums ir saistīts ar nepietiekamu sadarbību no Īrijas puses pirmstiesas procedūras laikā, ir nozīme vienīgi Īrijas EKL 10. panta pārkāpuma kontekstā, kas tiks izvērtēts turpinājumā.

2) EKL 10. panta pārkāpums

70. Komisijas skatījumā Īrija ir pārkāpusi EKL 10. pantu tādējādi, ka tā neesot iesniegusi vajadzīgo informāciju par piemērojamo Īrijas regulējumu, lai Komisija tādējādi varētu izpildīt savu pienākumu kontrolēt, vai ir ievērota Direktīva 95/59.

71. Saskaņā ar EKL 10. pantu dalībvalstīm ir labticīgi jāsadarbojas ar Komisiju izmeklēšanā, kas uzsākta saistībā ar EKL 226. pantu, un jāsniedz tai visa šajā sakarā pieprasītā informācija ( ).

72. Komisija savās 2002. gada 29. jūlija un 1. oktobra vēstulēs pieprasīja Īrijai informāciju par aktuālajiem Īrijas tiesību aktiem par tabakas cenām. Uz to Komisija nesaņēma nekādu atbildi. Tādēļ paralēli procedūrai par Direktīvas 95/59 pārkāpumu Komisija aizsāka arī procedūru par EKL 10. panta pārkāpumu. 2003. gada 17. oktobrī tā nosūtīja Īrijai brīdinājuma vēstuli. Tai sekoja argumentēts atzinums 2004. gada 7. jūlijā, Īrijai dodot divu mēnešu laiku no atzinuma saņemšanas brīža. Īrijas iestādes sniedza atbildi tikai 2004. gada 10. decembrī.

73. Jautājuma vērts ir tas, vai 2004. gada vēstulē sniegtā informācija ir pietiekama. Katrā ziņā šī vēstule bija novēlota.

74. Savai aizstāvībai Īrija norāda uz to, ka Komisija pietiekami esot tikusi informēta vēlāk. Visādā ziņā šis arguments nav piemērots, lai pamatotu Līguma neizpildi.

75. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, vai valsts pienākumi ir izpildīti, ir jāizvērtē, ņemot vērā to situāciju dalībvalstī, kāda tā bija brīdī, kad beidzās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, un pēc tam veiktās izmaiņas Tiesa neņem vērā ( ). Arī tad, ja līguma pārkāpums ir novērsts pēc argumentētajā atzinumā minētā termiņa beigām, tomēr interese vērsties tiesā tik un tā saglabājas. Šajā gadījumā Īrijas atbilde tika sniegta datumā pēc noteiktā termiņa.

76. Tādējādi Komisijas prasība, kas balstīta uz EKL 10. panta pārkāpumu, ir pamatota.

V – Tiesāšanās izdevumi

77. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, jāatlīdzina tiesāšanās izdevumi, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Francijas Republikai un Austrijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, savukārt Īrijai spriedums ir nelabvēlīgs lielākajā tā daļā. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, Francijas Republika, Austrijas Republika un Īrija atlīdzina tiesāšanās izdevumus attiecīgajās tiesvedībās.

VI – Secinājumi

78. Pamatojoties uz iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, ierosinu Tiesai lemt šādi:

79. Lietā C‑197/08:

1) paturēdama spēkā minimālo cenu režīmu Francijā apgrozībā laistām cigaretēm un aizliegumu tabakas preces tirgot par reklāmas cenām, kas ir pretējas sabiedrības veselības mērķiem, Francijas Republika nav izpildījusi Padomes 1995. gada 27. novembra Direktīvas 95/59/EK par nodokļiem, kas nav apgrozījuma nodokļi un kas ietekmē tabakas izstrādājumu patēriņu, 9. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;

2) Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

80. Lietā C‑198/08:

1) pieņemdama un saglabādama spēkā tiesību normas, saskaņā ar kurām valsts līmenī tikušas noteiktas minimālās cenas cigaretēm un sasmalcinātai tabakai cigarešu tīšanai, Austrijas Republika nav izpildījusi Padomes 1995. gada 27. novembra Direktīvas 95/59/EK par nodokļiem, kas nav apgrozījuma nodokļi un kas ietekmē tabakas izstrādājumu patēriņu, 9. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;

2) Austrijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

81. Lietā 221/08:

1) noteikdama minimālo mazumtirdzniecības cenu cigaretēm, Īrija nav izpildījusi Padomes 1995. gada 27. novembra Direktīvas 95/59 par nodokļiem, kas nav apgrozījuma nodokļi un kas ietekmē tabakas izstrādājumu patēriņu, 9. panta 1. punktā paredzētos pienākumus;

2) neiesniegdama vajadzīgo informāciju par piemērojamo Īrijas tiesisko regulējumu, lai Komisija tādējādi varētu izpildīt kontroles saistībā ar Direktīvas 95/59 ievērošanu pienākumu, Īrija nav izpildījusi EKL 10. pantā paredzētos pienākumus;

3) prasību pārējā daļā noraidīt;

4) Īrija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.