ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN]

SECINĀJUMI,

sniegti 2014. gada 22. maijā ( 1 )

Lieta C‑525/12

Eiropas Komisija

pret

Vācijas Federatīvo Republiku

“Valsts pienākumu neizpilde — Direktīva 2000/60/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā — 2. panta 38. punkts — Ūdens pakalpojumi — 2. panta 39. punkts — Ūdens izmantošana — 9. pants — Ūdens pakalpojumu izmaksu atgūšana — Valsts tiesiskais regulējums, kurā no pienākuma atgūt izmaksas piemērošanas jomas izslēgti atsevišķi ūdens pakalpojumi — Ūdens ieguve apūdeņošanai, rūpniecībai un lietošanai personīgām vajadzībām — Uzkrāšana elektroenerģijas ieguves vajadzībām, kuģniecībai un aizsardzībai pret plūdiem — Ūdens uzglabāšana — Ūdens attīrīšana un sadale rūpniecības un lauksaimniecības vajadzībām”

I – Ievads

1. Eiropas Savienība 2000. gadā veica radikāli novatorisku pasākumu, pieņemot Direktīvu 2000/60/EK ( 2 ) (turpmāk tekstā – “ŪPD”). Pirmo reizi Savienības tiesību aktā tika definēta sistēma kopīgai ūdens resursu apsaimniekošanai un aizsardzībai, pamatojoties ne tikai uz valstu robežām vai politiku, bet arī uz hidroloģiskiem veidojumiem, proti, upes baseinu ilgtspējīgas attīstības perspektīvā. Turklāt ŪPD bija arī novatorisks pasākums, iekļaujot ekonomiskos apsvērumus ūdens resursu politikā, kuri izpaužas ne tikai kā principa “piesārņotājs maksā” piemērošana, bet arī kā pienākums veikt atsevišķu izmaksu vai ūdens izmantošanas veidu ekonomisko novērtējumu ( 3 ), kā arī tādu instrumentu izmantošana kā ūdens cenu politika.

2. Ar savu prasību Eiropas Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, “izslēdzot atsevišķus pakalpojumus (piemēram, ūdens uzkrāšanu elektroenerģijas ieguves vajadzībām, kuģniecībai un aizsardzībai pret plūdiem, ūdens ieguvi apūdeņošanai un rūpniecībai, kā arī lietošanu personīgām vajadzībām) no jēdziena “ūdens pakalpojumi” piemērošanas, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi ŪPD, it īpaši tās 2. panta 38. punktā ( 4 ) un 9. pantā ( 5 ), paredzētos pienākumus” ( 6 ). Saskaņā ar Komisijas pašas viedokli šī prasība “galvenokārt attiecas uz ŪPD 2. panta 38. punktā minētā jēdziena “ūdens pakalpojumi” interpretāciju”. Komisija uzskata, ka minētā jēdziena interpretācija rada “būtiskas sekas attiecībā uz jautājumu par ŪPD 9. panta piemērošanas jomu” ( 7 ).

3. Iesākumā vēlos norādīt, ka šī lieta ir nozīmīga vairākos aspektos. Vispirms pirmo reizi Tiesai tiek lūgts precizēt ūdens pakalpojumu cenu noteikšanas principa piemērošanas jomu saistībā ar ŪPD. Tas ir būtisks problēmjautājums, lai kopumā īstenotu ŪPD. Turklāt, kā to tiesas sēdē apstiprināja Komisija, šī lieta ir “parauglieta” tādējādi, ka Komisija varētu iesniegt lielu skaitu prasību un tas ir atkarīgs no Tiesas sniegtās interpretācijas šajā lietā ( 8 ).

4. Vācijas Federatīvā Republika, kuru šajā ziņā atbalsta vairākas dalībvalstis, uzskata, ka ar ŪPD ir ieviesta vispusīga ūdens resursu apsaimniekošanas sistēma, kurā vides aizsardzības mērķi ir jāsasniedz, galvenokārt izmantojot ŪPD paredzētās pasākumu programmas un apsaimniekošanas plānus. Tādējādi ūdens pakalpojumu izmaksu atgūšanas pienākums esot nevis galvenais un noteicošais instruments, lai atrisinātu problēmas, kas radušās Eiropā ūdens resursu jomā, bet gan drīzāk īpašs pasākums, kurš ir jāpiemēro ūdensapgādes un notekūdeņu savākšanas un attīrīšanas jomā.

5. Vienlaikus pieļaujot, ka Komisijas prasībā ir būtiski trūkumi procesuālā līmenī, šajos secinājumos esmu paredzējis aizstāvēt interpretāciju par to, ka Savienības likumdevējs ŪPD ir paredzējis cenu noteikšanu attiecībā uz divām galvenajām darbībām. Pirmkārt, runa ir par ūdensapgādi, kas definēta ŪPD 2. panta 38. punkta a) apakšpunktā, kura formulējums atspoguļo vēlmi identificēt visus individuālos posmus, kas ir jāietver cenā, kuru maksā galalietotājs. Otrkārt, runa ir par notekūdeņu savākšanu un attīrīšanu ŪPD 2. panta 38. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Privātam vai valsts patērētājam, kas pārstāv rūpniecības vai lauksaimniecības nozari, ūdens pakalpojumu piedāvā pakalpojumu sniedzējs. Šādu interpretāciju, kas man šķiet vienīgā loģiskā pieeja, apstiprina gan ŪPD redakcija un sistēma, gan tās pieņemšanas vēsture, juridiskais pamats un tās galvenais mērķis, proti, ūdens resursu kā kopīga mantojuma aizsardzība.

II – Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā

6. Komisija 2006. gada augustā saņēma sūdzību, kurā norādīts, ka Vācijas Federatīvā Republika definīciju “ūdens pakalpojumi”, kas iekļauta ŪPD 2. panta 38. punktā, ir interpretējusi tādējādi, ka attiecīgos pakalpojumus esot ierobežojusi tikai attiecībā uz ūdensapgādi un notekūdeņu savākšanu, attīrīšanu un novadīšanu, līdz ar to ierobežojot ŪPD 9. panta piemērošanas jomu.

7. Komisija 2007. gada 7. novembrī nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā norādīja, ka Vācijas tiesiskais regulējums nav saderīgs ar vairākiem ŪPD noteikumiem un ka šī dalībvalsts nav pareizi piemērojusi jēdzienu “ūdens pakalpojumi”.

8. Vācijas Federatīvā Republika uz šo brīdinājuma vēstuli atbildēja 2008. gada 6. martā un 2009. gada 24. septembrī.

9. 2010. gada 30. septembrī Komisija Vācijas Federatīvajai Republikai nosūtīja papildu brīdinājuma vēstuli, uz kuru tā atbildēja 2010. gada 18. novembrī. 2011. gada 27. jūlijā minētā dalībvalsts informēja Komisiju par 2011. gada 20. jūlija Noteikumiem par virszemes ūdeņu aizsardzību, kuros transponēts ŪPD 5. pants.

10. 2011. gada 30. septembrī Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai argumentētu atzinumu. Vācijas Federatīvā Republika 2012. gada 31. janvārī, proti, noteiktajā termiņā, kurš pēc tās lūguma bija pagarināts, atbildēja uz argumentēto atzinumu. 2012. gada jūlijā tā informēja Komisiju par ŪPD 2. panta 38. un 39. punkta un 9. panta transponēšanu.

11. Lai gan attiecīgie noteikumi tika transponēti, Komisija uzskatīja, ka problēma saistībā ar ūdens pakalpojumu definīcijas atšķirīgu interpretāciju un līdz ar to, pēc Komisijas domām, attiecībā uz nepilnīgu ŪPD 9. panta piemērošanu turpina pastāvēt. Tādēļ 2012. gada 11. novembrī tā cēla šo prasību.

12. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2013. gada 2., 5., 8., 11. un 15. aprīļa rīkojumiem attiecīgi Austrijas Republikai, Zviedrijas Karalistei, Somijas Republikai, Ungārijai, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei, kā arī Dānijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu atbalstam.

13. Vācijas Federatīvā Republika, Ungārija, Somijas Republika, Zviedrijas Karaliste, kā arī Komisija tika uzklausītas tiesas sēdē, kas notika 2014. gada 5. martā.

III – Par prasības pieņemamību

14. Ar savu prasību Komisija būtībā norāda, ka, šauri un tādējādi, pēc Komisijas domām, kļūdaini interpretējot ŪPD 2. panta 38. punktā minēto jēdzienu “ūdens pakalpojumi”, Vācijas Federatīvā Republika neesot izpildījusi ŪPD 9. panta prasības. Vācijas Federatīvā Republika apstrīd prasības, kuras mērķis, pēc Vācijas domām, esot noskaidrot vienīgi teorētiskus jautājumus, kurā trūkstot precizitātes un kura neatbilstot argumentētā atzinuma priekšmetam, pieņemamību. Somijas un Zviedrijas valdība arī apgalvo, ka prasība nav pieņemama.

15. Tādējādi procesuālā ziņā grūtības, kas rodas sakarā ar šo prasību, vispirms ir saistītas ar pārmestās pienākumu neizpildes priekšmeta un rakstura skaidru noteikšanu, jo Komisijas prasībā pilnīgi trūkst saskaņotības šajā ziņā. Tomēr šīs noteikšanas pamatā ir Komisijas prasības pieteikuma pārbaude, ko veic Tiesa. Tādas prasības atzīšana par iespējamu, kura attiektos vienīgi uz direktīvas kļūdainu interpretāciju, nenosakot Komisijai pienākumu raksturot, kāds ir pārmestais trūkums, nozīmētu atļaut Komisijai celt tādu prasību sakarā ar pienākumu neizpildi attiecībā uz “interpretāciju”, kuras mērķis būtu saņemt Tiesas apstiprinājumu par Savienības tiesību interpretāciju. Tas tomēr neatbilst procedūras saskaņā ar LESD 258. pantu, kuras mērķis ir konstatēt, ka dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, sistēmai un mērķim. Konstatējot šādu pienākumu neizpildi, attiecīgajai dalībvalstij saskaņā ar LESD 260. panta 1. punktu jāveic pasākumi, kas vajadzīgi Tiesas sprieduma izpildei ( 9 ).

16. Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasības pieteikuma 1. punktā ( 10 ) Komisija norāda, ka tās prasība “galvenokārt attiecas uz ŪPD 2. panta 38. punktā minētā jēdziena “ūdens pakalpojumi” interpretāciju”. Komisija tomēr piebilst, ka pirmstiesas procedūras gaitā ŪPD 2. panta 38. punkta un 9. panta noteikumi esot tikuši transponēti ar 2012. gada 18. jūlija valdības projekta starpniecību, kurā paredzēta to burtiska transponēšana. Tomēr Komisija uzskata, ka “atbildētājas interpretācija neatbilst precīzam tiesību normas saturam” ( 11 ). Līdz ar to Komisija uzskata, ka ūdens pakalpojumu definīcijas atšķirīgas interpretācijas problēma un tādējādi “ŪPD 9. panta nepilnīga piemērošana” turpina pastāvēt. Tādēļ Komisija nolēma “ierobežot savu prasību attiecībā uz nepareizu ŪPD 2. panta 38. punkta un 9. panta transponēšanu” ( 12 ).

17. Savā replikā Komisija aizstāv savas prasības pieņemamību, norādot, ka “pārkāpuma būtība ir saistīta ar atbildētājas veikto direktīvas 2. panta 38. punkta interpretāciju”. Komisija uzskata, ka ŪPD 9. panta atšķirīga un kļūdaina piemērošana Vācijas teritorijā ir pretrunā ŪPD preambulas 14. un 18. apsvērumam ( 13 ). Visbeidzot, prasības pieteikuma prasījumā Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, “izslēdzot atsevišķus pakalpojumus no jēdziena “ūdens pakalpojumi” piemērošanas, Vācijas Federatīvā Republika” nav izpildījusi ŪPD [..] paredzētos pienākumus” ( 14 ).

18. Līdz ar to nav skaidrs, vai Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai: — nepareizu transponēšanu tiesību aktos federālajā līmenī vai federālo zemju līmenī, — precīzas ŪPD nepareizu piemērošanu, kuru atspoguļo konkrēti piemēri, vai — pastāvīgu un vispārīgu praksi, kas ir pretrunā ŪPD, vienlaikus atzīstot atbilstību valsts tiesiskajam regulējumam.

19. Ir skaidrs, ka katrā pieteikumā par lietas ierosināšanu ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums un tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Tiesa varētu veikt savu pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota prasība, pašā prasības pieteikuma tekstā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī vispār nelemj par kādu iebildumu ( 15 ).

20. Pirmkārt, attiecībā uz jautājumu, vai Komisija norāda uz ŪPD nepareizu transponēšanu vai šīs direktīvas nepareizu piemērošanu, es norādu, ka Komisija mēģina sniegt un analizēt vairākus pakalpojumu piemērus, kurus tā uzskata par ūdens pakalpojumiem, tomēr nenosakot saikni ar ŪPD piemērošanu atbildētājas dalībvalsts teritorijā. Tikai prasības pieteikuma pēdējos punktos pienākumu neizpilde ir precizēta ar iebildumu par to, ka atsevišķu federālo zemju tiesību aktos ( 16 ) neesot paredzēta ieguves maksa un savukārt šāda maksa tikai nesen esot ieviesta citās federālajās zemēs ( 17 ). Komisija kritizē arī atkāpes ūdens ieguves jomā un izvirza ūdens ieguves problēmu apakšzemes un virszemes minerālu ieguves rūpniecības vajadzībām, kura noteikti ir apšaubāma, ņemot vērā ŪPD ( 18 ). Replika nevieš lielāku skaidrību.

21. Šāda prasības struktūra varētu likt uzskatīt, ka Komisija galvenokārt norāda uz trūkumiem, kas skar valsts tiesību normu piemērošanu, kuras pieņemtas ŪPD 9. panta, skatot to kopā ar direktīvas 2. panta 38. punktu, noteikumu transponēšanai. Tomēr, tā kā šādas kļūdainas piemērošanas piemēri izriet no tiesību aktiem, kurus pieņēmušas vairākas federālās zemes, tas apstiprina apgalvojumu par pienākumu neizpildi saistībā ar nepareizu transponēšanu. Turklāt Komisija tikai uzskaita attiecīgās federālās zemes, atsaucoties uz interneta saitēm, lai vismaz daļēji piekļūtu strīdīgajiem tiesību aktiem, neprecizējot to saturu ( 19 ).

22. Saskaņā ar judikatūru no Komisijas prasības pieteikuma ir skaidri jāizriet, vai prasība attiecas uz veidu, kādā direktīva ir transponēta valsts tiesību sistēmā, vai drīzāk runa ir par kritiku attiecībā uz tiesiskā regulējuma, ar kuru tā transponēta, piemērošanas konkrēto rezultātu. Kā ir precizējusi Tiesa, tikai pirmajā gadījumā, lai pierādītu, ka direktīva ir nepietiekami vai neatbilstīgi transponēta, nav jānosaka, kādas ir valsts transponējošā tiesiskā regulējuma faktiskās sekas. Pietiek salīdzināt pašus noteikumus, lai noteiktu, ka transpozīcija ir nepietiekama vai kļūdaina ( 20 ).

23. Taisnība, ka dažos gadījumos transponēšana uzliek dalībvalstīm pienākumu ne tikai pieņemt pilnīgu tiesisko regulējumu, bet arī īstenot konkrētus un specifiskus pasākumus, kas ļauj sasniegt paredzēto rezultātu. Tāds, piemēram, ir Direktīvas 92/43/EEK ( 21 ), sauktas par “Dzīvotņu” direktīvu, gadījums, kurā noteikts, ka stingras aizsardzības sistēmas priekšnoteikums ir arī saskaņoti un koordinēti preventīvie pasākumi, kas ļauj novērst dzīvnieku sugu vairošanās un atpūtas vietu noplicināšanu vai iznīcināšanu ( 22 ). Tomēr šajā gadījumā Komisijai ir pienākums sniegt pierādījumu par valsts pienākumu neizpildi, norādot konkrētus piemērus, kas pierāda efektīvas aizsardzības sistēmas neesamību ( 23 ). Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ tā tas nav šīs prasības gadījumā.

24. Katrā ziņā, ja šī prasība tika uzskatīta par tādu, kas attiecas uz nepareizu transponēšanu, man šķiet, ka Tiesa nevar noteikt, kāds bija federālo zemju izdoto un Komisijas minēto tiesību aktu stāvoklis 2012. gada 30. janvārī, proti, datumā, kas atbilst argumentētajā atzinumā norādītajam beigu termiņam ( 24 ). Ir skaidrs, ka argumentētajā atzinumā un prasībā iebildumi ir jāizklāsta loģiski un precīzi, lai ļautu Tiesai precīzi novērtēt norādītā Savienības tiesību pārkāpuma apmēru, kas ir obligāts nosacījums, lai Tiesa varētu pārbaudīt apgalvoto valsts pienākumu neizpildi ( 25 ).

25. Šajā ziņā jānorāda, ka, lai atspoguļotu tiesību aktu stāvokli Bavārijas, Hesenes un Tīringenes federālajās zemēs, Komisija savā prasības pieteikumā neprecīzi atsaucas uz Reinzemes-Pfalcas federālās zemes valdības likuma projekta paskaidrojuma rakstu un doktrīnas rakstu ( 26 ). Turklāt ir jānorāda, ka Reinzemes-Pfalcas federālās zemes likums par ieguves maksu, kas minēts prasības pieteikuma zemsvītras piezīmē ( 27 ), tika pieņemts 2012. gada 3. jūlijā. Tādējādi Komisijai būtu bijis jāpaskaidro, kādā ziņā iespējamais minētā likuma projekts attiecas uz pirmstiesas procedūru. Argumentētajā atzinumā ir ietverti tikai Ziemeļreinas-Vestfālenes federālās zemes (Nordrhein-Westfalen) ( 28 ), kā arī Brandenburgas federālās zemes tiesību akti ( 29 ).

26. Otrkārt, ņemot vērā prasības formulējumu, ir jānorāda, ka Komisija nelūdz Tiesu konstatēt vienu vai vairākus precīzus pienākumu neizpildes gadījumus, kurus tā, šķiet, pārmet atsevišķām federālajām zemēm, lai gan tai būtu tiesības kritizēt šādas “individuālas” pienākumu neizpildes attiecībā uz konkrētiem gadījumiem ( 30 ), jo minimis noteikums nav piemērojams saistībā ar LESD 258. pantu ( 31 ). Tā vietā, lai norādītu konkrētus pārkāpumus, kas izriet vai nu no federālajiem tiesību aktiem, vai federālo zemju tiesību aktiem, Komisija prasījumā tikai vispārīgi norāda uz atsevišķu ūdens pakalpojumu izslēgšanu ŪPD izpratnē.

27. Treškārt, attiecībā uz pieņēmumu par strukturālu pienākumu neizpildi, ir skaidrs, ka uz administratīvo praksi var attiekties prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, ja šī prakse ir zināmā mērā pastāvīga un vispārīga ( 32 ). Tas prasa, lai Komisija noteiktu pienākumu neizpildes horizontālo raksturu. Tiesa ir atzinusi tādas Komisijas prasības pieņemamību, kura pamatojas uz precīzu atsauci uz to, ka dalībvalsts ir strukturēti un vispārīgi pārkāpusi tiesību normas vides jomā ( 33 ). Saskaņā ar judikatūru tiek pieļauts, ka Komisija šajā nolūkā savā prasībā pamatojas un “vispārēju pieeju” ( 34 ).

28. Ja prasība attiecas uz valsts tiesību normas konkrētu īstenošanu, pienākumu neizpildes pierādīšanai ir nepieciešams iesniegt īpaša rakstura pierādījumus salīdzinājumā ar tiem, kuri parasti tiek ņemti vērā saistībā ar valsts pienākumu neizpildes prasību, kas attiecas tikai uz valsts tiesību normas saturu. Ja prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi priekšmets attiecas uz valsts tiesību normas piemērošanu, pienākumu neizpildi var konstatēt, tikai pietiekami dokumentēti un detalizēti pierādot, ka ir īstenota prakse, kurā tiek vainota attiecīgā dalībvalsts un par kuru tā ir atbildīga ( 35 ). Taču šajā lietā prasības pieteikums neatbilst šīm prasībām.

29. Katrā ziņā es nepieļauju, ka Komisija nav izpildījusi judikatūrā noteiktās prasības par strīda apmēru ( 36 ). Tā kā šīs pienākumu neizpildes priekšmets ir neskaidrs, vairs pat nav runas par pieņēmumu attiecībā uz tā izvēršanu.

30. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es uzskatu, ka, tā kā šī prasība acīmredzami neatbilst precizitātes un saskaņotības prasībai Tiesas judikatūras izpratnē, nav iespējams noteikt tās priekšmeta robežas. Tādēļ es iesaku galvenokārt uzskatīt to par nepieņemamu. Līdz ar to analīze par prasības būtību tiek sniegta pakārtoti.

IV – Par lietas būtību

A – Lietas dalībnieku argumenti

31. Komisija uzskata, ka ŪPD 2. panta 38. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz katru no minētajiem ūdens pakalpojumiem ir jāievēro izmaksu atgūšanas princips un pasākumi ūdens resursu efektīvas izmantošanas veicināšanai, kā prasīts ŪPD 9. pantā. Komisija norāda, ka saistībā ar ŪPD piemērošanu Vācijas Federatīvajā Republikā attiecībā uz atsevišķiem ūdens pakalpojumiem netiek veikta minētā atgūšana, lai gan šie pakalpojumi ir nozīmīgi saistībā ar ūdenstilpi, tādējādi pārkāpjot ŪPD 9. pantu. Komisija norāda uz Eiropas Vides aģentūras ziņojumu ( 37 ), no kura izrietot, ka strīdīgās interpretācijas sekas būtu tādas, ka tikai 21 % no ūdens ieguvēm Eiropā tiktu uzskatītas par ūdens pakalpojumiem un tādējādi aptuveni 80 % no kopējām ūdens ieguvēm Eiropā izvairītos no ŪPD 9. panta piemērošanas, kas nopietni apdraudētu ŪPD lietderīgo iedarbību. Vienlaikus uzsverot, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība, lai izslēgtu atsevišķus ūdens pakalpojumus no izmaksu atgūšanas saskaņā ar minēto 9. pantu, Komisija uzskata, ka ūdens pakalpojumu izslēgšana ievērojamā apmērā, kā to dara atbildētāja, pārsniedz minēto rīcības brīvību.

32. Lai precizētu jēdziena “pakalpojumi” definīciju, Komisija piedāvā atsaukties uz Direktīvu 2004/35/EK ( 38 ) un norāda, ka pakalpojumi vides tiesību jomā neietverot nedz cilvēka kā pakalpojumu sniedzēja vai saņēmēja līdzdalību, nedz līgumisku attiecību esamību, kā tas ir “ekosistēmu pakalpojumu” ( 39 ) gadījumā. Tādējādi ūdens ieguvi personīgām vajadzībām arī ir jāuzskata par ūdens pakalpojumu.

33. Savā iebildumu rakstā Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka cenu noteikšana attiecībā uz ūdens izmantošanu nav vienīgais pasākums, lai saskaņā ar ŪPD stimulētu taupīgāku un piesardzīgāku ūdens resursu apsaimniekošanu. Komisija neesot ņēmusi vērā citus apsaimniekošanas instrumentus, kurus likumdevējs esot paredzējis gan saskaņā ar subsidiaritātes principu, gan efektivitātes labad.

34. Turklāt minētā dalībvalsts norāda uz ŪPD 2. panta 38. punkta a) apakšpunktā iekļautās ūdens pakalpojumu definīcijas struktūru. Tajā esot uzskaitītas darbības, kas ir savienotas ar saikli “un”, un tas nozīmējot, ka visi ūdensapgādes posmi tiek ņemti vērā izmaksu aprēķinā. Tādējādi ūdens pakalpojumu jēdziens ietverot ūdensapgādi kopumā, nevis tikai noteiktu darbību skaitu, izņemot, ja tiek veikta prettiesiska definīcijas paplašināšana.

35. Turklāt, lai definētu jēdzienu “pakalpojumi” ŪPD 2. panta 38. punkta izpratnē, Vācijas Federatīvā Republika piedāvā atsaukties uz LESD 57. pantu un uzskatīt, ka tas prasa divpusējas attiecības, kas nepastāvot, piemēram, ūdens izmantošanas kuģniecībai vai aizsardzības pasākumu pret plūdiem gadījumā, bet kas ir noteikts ūdensapgādes vai notekūdeņu attīrīšanas darbībās. Atbildētāja dalībvalsts apšauba Direktīvas 2004/35 piemērotību un atsauci uz jēdzienu “ekosistēmu pakalpojumi”.

36. Savos iestāšanās rakstos Dānijas, Ungārijas, Austrijas, Somijas, Zviedrijas un Apvienotās Karalistes valdības būtībā atbalsta ŪPD 2. panta 38. punkta interpretāciju, kuru norāda Vācijas Federatīvā Republika.

37. Dānijas valdība piebilst, ka atšķirībā no ūdens sadales un notekūdeņu attīrīšanas darbībām finanšu instrumentiem nav tāds pats regulējošs raksturs saistībā ar tādu darbību sekām kā ūdens ceļu attīstība kuģniecībai un aizsardzība pret plūdiem. Savukārt Ungārijas valdība norāda, ka ar Komisijas izmantoto nozīmi tiek dzēsta robežšķirtne starp jēdzienu “ūdens izmantošana” un jēdzienu “ūdens pakalpojumi”. Tā atgādina, ka likumdošanas darbu gaitā, kuru rezultātā tika pieņemta ŪPD, Komisijas nostāja, lai izmaksu atgūšanas princips tiktu attiecināts uz visām darbībām, kas saistītas ar ūdens resursiem, skaidri tika noraidīta. Savukārt Austrijas valdība uzsver, ka pasākumu programmas un apsaimniekošanas plāni ir galvenie instrumenti, lai sasniegtu ŪPD mērķus. Mērķim ar ūdens cenu politiku stimulēt ūdens efektīvu izmantošanu esot nozīme tikai attiecībā uz ūdens piegādi patērētājiem, nevis, piemēram, attiecībā uz hidroenerģiju, jo tās rezultātā tiktu paaugstinātas no tās iegūtās atjaunojamās elektroenerģijas izmaksas.

38. Somijas valdība apstrīd pārlieku plašo interpretāciju, kuru aizstāv Komisija attiecībā uz ūdens pakalpojumu jēdzienu. Tā izjaucot līdzsvaru, kas pastāv starp ŪPD instrumentiem, kuri skar ūdens resursu apsaimniekošanu, lai gan šī direktīva esot tikai “pamata” tiesiskais regulējums un pieļaujot plašu valsts likumdevēja rīcības brīvību, izvēloties īstenojamos līdzekļus ( 40 ). Zviedrijas valdība uzskata, ka ir skaidrs, ka Komisijas piedāvātajā definīcijā nekādā veidā nav ņemti vērā dažādu dalībvalstu īpašie dabas un ģeogrāfiskie apstākļi. Arī Apvienotās Karalistes valdība apstrīd Komisijas apgalvojumu.

B – Vispārīgi apsvērumi par ūdens resursu politikas problēmjautājumiem

39. Septiņdesmitajos gados Kopienas tiesību aktos ūdens resursu politikas jomā vispirms tika izrādīta interese par ūdens izmantošanas veidiem (dzeramais ūdens, peldvietas, zivkopība, gliemju kultivēšana), vēlāk – par piesārņojuma samazināšanu (notekūdeņi, lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti) ( 41 ). Tādējādi Eiropas tiesību akti ietvēra vairākas nozaru direktīvas par ūdens resursiem. Šī fragmentārā pieeja tika uzskatīta par novecojušu, nekonsekventu un grūti pielāgojamu progresam, kas izriet no zinātniskajām zināšanām.

40. Uzskatot to par Kopernika revolūciju ūdens resursu politikas jomā ( 42 ), ar ŪPD tika izveidota kopīga sistēma, lai koordinētu un daļēji aizvietotu Kopienas un valstu spēkā esošo tiesību aktu mozaīku ( 43 ).

41. ŪPD ir izšķirošs posms ūdens resursu politikas attīstībā, jo tā reglamentē ūdens kvalitātes pārvaldību, jautājumus par kvantitatīvo apsaimniekošanu minētajā direktīvā izskatot tikai papildus ( 44 ). Turklāt to atspoguļo ŪPD, kura pieņemta, pamatojoties uz EKL 175. pantu (tagad – LESD 192. pants) saistībā ar bijušo koplēmuma procedūru, juridiskais pamats. Savukārt šajā ziņā ir jānorāda, ka no EKL 175. panta 2. punkta izriet, ka attiecībā uz ūdens resursu kvantitatīvās apsaimniekošanas problēmu vai to, kas tieši vai netieši skar minēto resursu pieejamību, likumdošanas procedūrā būtu prasīta vienprātība.

42. ŪPD mērķis ir saglabāt un uzlabot vidi Savienībā. Ūdens resursu kvalitāte ir tieši saistīta ar šo mērķi, lai gan kvantitatīvā apsaimniekošana tajā ir tikai papildu elements, kas palīdz sasniegt labu ūdens kvalitāti. Tāpēc ŪPD ir ietverti arī pasākumi saistībā ar daudzumu, kuri pakļauti labas kvalitātes mērķim ( 45 ).

43. Šajā ziņā ir jānorāda, ka šīs prasības problēma ir saistīta ar to, ka uz ūdens resursu politiku kā cilvēkiem būtisku elementu, kas turklāt ir kopējs īpašums, attiecas vairāku līmeņu tiesiskais regulējums Savienības tiesībās, un tas prasa samierniecisku pieeju. Tādējādi ir jāuzsver saikne starp ŪPD un virkni papildu direktīvām, piemēram, Gruntsūdeņu direktīvu ( 46 ), Direktīvu par notekūdeņu attīrīšanu ( 47 ), Nitrātu direktīvu ( 48 ), Vides kvalitātes standartu direktīvu ūdens resursu politikas jomā ( 49 ), Plūdu direktīvu ( 50 ) un Direktīvu par tehniskajām specifikācijām ūdens stāvokļa ķīmiskajām analīzēm un monitoringam ( 51 ).

44. Otrkārt, ir jāatceras starpnozaru perspektīva ūdens resursu ilgtspējīgas apsaimniekošanas kontekstā, pienācīgi ņemot vērā it īpaši kopējās lauksaimniecības politikas un reģionālās politikas instrumentus, tiesību aktus, kas pieņemti atjaunojamās enerģijas jomā vai vēl iekšzemes ūdensceļu pārvadājumu jomā, kā arī noteikumus par zemes izmantošanu un ievērojot nepieciešamo pielāgojumu klimata pārmaiņām ( 52 ).

45. Turklāt, lai gan virszemes ūdeņi un gruntsūdeņi ir atjaunojami dabas resursi ( 53 ), ūdens resursu nevienlīdzīgais sadalījums Eiropas Savienībā padara tiesiskā regulējuma par ūdens aizsardzību pieņemšanu un īstenošanu par ļoti sarežģītu ( 54 ). Saldūdens resursi uz vienu iedzīvotāju Ziemeļeiropas valstīs ir 20 reizes lielāki nekā Dienvideiropas valstīs ( 55 ). Šī iemesla dēļ upju baseinu apsaimniekošanas plāni ir galvenie ŪPD īstenošanas instrumenti ( 56 ). Šajā ziņā ŪPD preambulas 13. apsvērumā ir uzsvērts, ka “Kopienā ir daudzveidīgi apstākļi un vajadzības, kam vajadzīgi īpaši risinājumi. Šī dažādība jāņem vērā, plānojot un īstenojot pasākumus, lai nodrošinātu ūdens aizsardzību un ilgtspējīgu izmantošanu upes baseinā. Lēmumi jāpieņem iespējami tuvāk vietām, kurās ūdens tiek ietekmēts vai izmantots. Prioritāte jāpiešķir pasākumiem, par kuriem atbildīgas ir dalībvalstis, sastādot pasākumu programmas, kas pielāgotas reģionāliem un vietējiem apstākļiem” (mans izcēlums).

46. Visbeidzot ir jāuzsver, ka ŪPD raksturīgā sarežģītība ir likusi Komisijai pieņemt daudzus skaidrojošos dokumentus un ziņojumus par ŪPD īstenošanu ( 57 ) un ir sekmējusi Eiropas ūdens resursu aizsardzības konceptuālā plāna izstrādi ( 58 ).

47. Strīdīgie noteikumi ir jāanalizē, ņemot vērā šos vispārīgos apsvērumus.

C – Par ŪPD noteikto izmaksu atgūšanas principu

1) Par ŪPD 2. panta 38. punkta un 9. panta saturu

48. Kā norāda Komisija, “šīs lietas būtība” attiecas uz ŪPD 2. panta 38. punkta interpretāciju. Lai noteiktu Savienības tiesību normas piemērojamību, ir jāņem vērā gan tās formulējums, gan konteksts, gan arī tās mērķi ( 59 ). Savienības tiesību normas vēsturiskais konteksts arī var būt viens no tās interpretācijas elementiem ( 60 ).

49. Vispirms norādu, ka ūdens pakalpojumu izmaksu cenu noteikšanas princips, kas izriet no ŪPD 9. panta, ir novatorisks instruments, lai nodrošinātu labāku principa “piesārņotājs maksā” piemērošanu attiecībā uz ūdens izmantošanu ( 61 ). Tādējādi ŪPD ir viena no iniciatīvām, kuras mērķis ir nostiprināt ekonomisko instrumentu nozīmi vides politikā.

50. Līdz ar to ŪPD 9. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis ņem vērā ūdens pakalpojumu izmaksu atgūšanas principu. Precīzāk, dalībvalstis nodrošina, ka ūdens cenu politika mudina lietotājus efektīvi izmantot ūdens resursus un līdz ar to palīdz sasniegt ŪPD vides aizsardzības mērķus. Dažādas ekonomikas jomas, starp kurām ŪPD ir nodalīts rūpniecības, mājsaimniecības un lauksaimniecības sektors, nodrošina pienācīgu ieguldījumu ūdens pakalpojumu izmaksu atgūšanā, pamatojoties uz ekonomisko analīzi, kas veikta saskaņā ar ŪPD III pielikumu, un ņemot vērā principu “piesārņotājs maksā”.

51. ŪPD 2. panta 38. punktā ūdens pakalpojumi ir definēti kā visi pakalpojumi, kas “nodrošina”, pirmkārt, “virszemes ūdeņu vai gruntsūdeņu ieguvi, uzkrāšanu, uzglabāšanu, apstrādi un sadali” un, otrkārt, “notekūdeņu savākšanas un attīrīšanas iekārtas, no kurām ūdens izplūst virszemes ūdeņos”.

52. Tātad var pamatoti uzskatīt, ka Savienības likumdevējs ir definējis ūdens pakalpojumus divu tādu galveno darbību perspektīvā, kas nepieciešamas attiecībā uz ūdens izmantošanu, proti, vispirms ūdensapgādes un pēc tam notekūdeņu attīrīšanas perspektīvā.

53. Iepriekš atgādinātā definīcija noteikti ietver pakalpojumu sniedzēja esamību. Turklāt no tās arī izriet, ka attiecīgās darbības tiek uzskatītas par ūdens pakalpojumu sniegšanu tikai, ciktāl tās tiek veiktas saistībā ar ūdensapgādi vai notekūdeņu attīrīšanu. Turklāt ŪPD 2. panta 38. punkta a) apakšpunktā uzskaitītās darbības tiek precizētas tikai tādēļ, lai tās tiktu ņemtas vērā cenu noteikšanas procesā. Kā tiesas sēdē uzsvēra Somijas valdības pārstāvis, likumdevējs ir uzskatījis par nepieciešamu nodrošināt, lai visas ar ūdens sadali saistītās darbības tiktu ņemtas vērā ŪPD 9. pantā minēto izmaksu aprēķinā. Ja 38. punktā būtu ietverts tikai jēdziens “apgāde”, šo noteikumu būtu iespējams interpretēt kā tādu, kas attiecas vienīgi uz pēdējo posmu, proti, ūdens sadali galalietotājam.

54. Tādējādi es piekrītu Vācijas Federatīvas Republikas nostājai, ka ŪDP 2. panta 38. punkta mērķis ir iekļaut ūdensapgādi visos tās aspektos un noteikt cenu, kas ļauj atgūt izmaksas, izmantojot ŪPD 9. pantu ( 62 ). Manuprāt, minētais princips ir jāpiemēro neatkarīgi no apgādes ķēdes sastāva. Citiem vārdiem sakot, izmaksās, ko maksā patērētājs vai jebkurš cits dzeramā ūdens lietotājs, ir jāietver visi pakalpojumi neatkarīgi no iesaistīto pakalpojuma sniedzēju skaita.

55. Šādu ŪPD 2. panta 38. punkta interpretāciju apstiprina šo jēdzienu parastās nozīmes interpretācija, kā arī tās vēsturiskais konteksts, ŪPD struktūra un minētā noteikuma teleoloģiskā interpretācija.

2) Gramatiskā interpretācija

56. Ir skaidrs, ka ŪPD 2. pantā ir ietvertas definīcijas minētās direktīvas piemērošanai. Līdz ar to tā interpretācijai galvenokārt ir jābalstās uz kopsaucēju, kurš atbilst jēdzienu parastajai nozīmei, attiecībā uz visām dalībvalstīm. Manuprāt, tas vēl jo vairāk nepieciešams tādēļ, ka ŪPD ir pamatdirektīva.

57. Šajā ziņā es atgādinu, ka Tiesa jau ir noraidījusi Komisijas argumentāciju, kas sniegta saistībā ar prasību par valsts pienākumu neizpildi nodokļu jomā, kurā tā pārmeta dalībvalstij, ka tā nav veikusi interpretāciju, mainot attiecīgās direktīvas noteikumu, lai gan bija tās satura burtisks atveidojums valsts tiesību sistēmā. Man šķiet, ka šajā lietā Komisija izmanto līdzīgu pieeju, pamatojoties uz iepriekš minēto regulu par virszemes ūdeņu aizsardzību. Savā spriedumā Tiesa atsaucās uz tiesiskās noteiktības principu, kurš prasa, lai Savienības tiesiskais regulējums ļauj ieinteresētajām personām precīzi zināt saistību, ko tas tām nosaka, apjomu ( 63 ). Turklāt Tiesa ir atgādinājusi, ka noteikumu skaidra un nepārprotama formulējuma gadījumā, ko apstiprina to struktūra, tajā ietverto jēdzienu nevar interpretēt tādējādi, lai paplašinātu ar to saistītos dalībvalstu pienākumus ( 64 ).

58. Ņemot vērā plašās diskusijas pirms ŪPD pieņemšanas un katrā ziņā tās novatorisko raksturu vides aizsardzības aspektā, ņemot vērā dabiskus ģeogrāfiskus un hidroloģiskus veidojumus, nevis politiskās robežas, uzskatu, ka katrā ziņā nav lietderīgi meklēt precizējumus saistībā ar ŪPD jēdzieniem citos atvasināto tiesību aktos, piemēram, Pakalpojumu direktīvā vai Direktīvā par atbildību vides jomā, līdzīgi Komisijas un Vācijas Federatīvās Republikas analīzei. Turklāt norādu, ka ŪPD ir ietvertas šādas skaidras atsauces, ja likumdevējs to uzskatīja par noderīgu, it īpaši attiecībā uz jēdziena “dzeramais ūdens” definīciju, kas iekļauta ŪPD 2. panta 37. punktā, kurā ir veikta atsauce uz Direktīvas 80/778EEK ( 65 ) definīciju.

59. Vispirms atbilstoši tā parastajai nozīmei jēdziens “pakalpojums” ir jāsaprot kā tāds, kurš attiecas uz darbību, ko piedāvā pakalpojuma sniedzējs jebkāda veida pakalpojumu saņēmējiem, kuri pārstāv mājsaimniecības, valsts iestādes, lauksaimniecību vai rūpniecību. Savukārt lietošanas personīgām vajadzībām uzskatīšana par pakalpojumu neatbilst šī jēdziena parastajai nozīmei. Lai gan ir taisnība, ka pastāv gadījumi, kuros īpašā noteikumā ir paredzēts, ka juridiski persona tiek uzskatīta par tādu, kas sniedz pakalpojumu pati sev, tomēr šāda nozīme neatbilst izmantošanai parastajā izpratnē un tai ir skaidri jāizriet no attiecīgā noteikuma formulējuma ( 66 ).

60. Protams, dažādās valodu versijās ŪPD 2. panta 38. punkts nesakrīt. Direktīvas franču valodas versijā ir iekļauts jēdziens pakalpojumi, kas “couvrent” [aptver] minētā 38. punkta a) un b) apakšpunktā uzskaitītās darbības, kuras tieši nenorāda uz pakalpojumu sniegšanu par labu saņēmējam.

61. Tomēr es atgādinu, ka nepieciešamība vienveidīgi piemērot un līdz ar to interpretēt Savienības tiesību normas nepieļauj, ka šaubu gadījumā tiesību normas teksts tiek aplūkots izolēti tikai vienā no versijām, bet, gluži pretēji, liek to interpretēt un piemērot, ņemot vērā citu oficiālo valodu versijas. Gadījumā, ja Savienības tiesību teksts dažādu valodu versijās atšķiras, attiecīgā norma ir jāinterpretē saistībā ar tā tiesiskā regulējuma vispārējo sistēmu un mērķi, kurā šī norma ietilpst ( 67 ).

62. Lielākajā daļā citu valodu versiju ir uzsvērts tas, ka tiek piedāvātas vai padarītas lietotājam pieejamas ŪPD 2. panta 38. punkta a) un b) apakšpunktā uzskaitītās darbības ( 68 ). Tas liecina par labu apgalvojumam, ka likumdevējs ir skaidri vēlējies noteikt divpusējas attiecības, kuras ietver darbību, ko viena puse veic otras puses labā.

63. Savukārt man šķiet, ka nav lietderīgi analizēt strīdīgo noteikumu saistībā ar tā struktūru, it īpaši ar tajā izmantotajiem saikļiem un komatiem. Ja Savienības tiesību normai ir iespējami vairāki interpretācijas veidi, priekšroka ir jādod tam interpretācijas veidam, kas nodrošina tās lietderīgo iedarbību ( 69 ). Turpmāk norādīto iemeslu dēļ ŪPD 2. panta 38. punkta interpretācijas, kā to ierosina Komisija, sekas ir tādas, ka netiek ievērota atšķirība starp, pirmkārt, ūdens pakalpojumu jēdzienu un, otrkārt, ūdens izmantošanas jēdzienu un galu galā tiek apdraudēta likumdevēja piešķirtā saikne starp vairākiem instrumentiem, lai nodrošinātu ŪPD lietderīgo iedarbību.

64. Visbeidzot jautājums, vai tam ir jābūt apmaksātam pakalpojumam, šajā ziņā man nešķiet īpaši nozīmīgs, jo ŪPD noteikumu par cenu noteikšanu mērķis ir tieši prasīt, lai attiecībā uz visiem ūdens pakalpojumiem tiktu izrakstīti rēķini, kurus ir jāapmaksā lietotājam ( 70 ).

3) Vēsturiskā interpretācija

65. Pretēji Komisijai esmu pārliecināts, ka tiesību akta vēsturiskais konteksts ir uzticams un īpaši bagāts avots, kas ļauj izsekot tiesību akta pieņemšanas apspriešanai, kā arī zināmā mērā likumdevēja nodomam. Manuprāt, vēl jo vairāk tas tā ir tādā jutīgā jomā kā politika ūdens resursu jomā, kuri tiek uzskatīti par mantojumu, kam vajadzīga īpaša aizsardzība.

66. Tiesību akta priekšlikumā Komisija uzsvēra, ka ar ŪPD ir paredzēts izveidot Kopienas sistēmu ūdens resursu aizsardzībai saskaņā ar kopīgu pieeju saistībā ar kopīgiem mērķiem, pamatojoties uz kopīgiem principiem un pasākumiem ( 71 ).

67. Tādējādi minētajā priekšlikumā tā izvirzīja pieeju, kas pamatojas uz pilnīgu izmaksu atgūšanu tādējādi, ka visas ūdens pakalpojumu izmaksas būtu jāatgūst pilnībā, ņemot vērā visus lietotājus katrā ekonomikas sektorā ( 72 ).

68. Turpretī Eiropas Savienības Padome, kopējā nostājā noraidot šādu pieeju, uzsvēra, ka dalībvalstis ir tās, kurām, pamatojoties uz ekonomisko analīzi, ir jānosaka veicamie pasākumi, lai piemērotu atgūšanas principu ( 73 ).

69. Tātad ar ŪPD tiek veicināta izmaksu tarifikācija, neesot obligātam pilnīgas atgūšanas principam, izņemot gadījumus, kad sniegti ūdens pakalpojumi, kuri tiek uzskatīti par pakalpojumiem, kas ietver ūdensapgādi un notekūdeņu attīrīšanu. Turklāt šādu interpretāciju apstiprina Samierināšanas komitejas ziņojums par kopīgo projektu, no kura izriet, ka galvenā uzmanība sarunās tika pievērsta cenu noteikšanai saistībā ar šiem abiem ūdens izmantošanas veidiem ( 74 ).

70. Turklāt, kā izriet no likumdošanas darbu analīzes, viens no galvenajiem jautājumiem, par kuru bija domstarpības starp dalībvalstīm, bija saistīts ar atšķirību attiecībā uz pieeju, ar kuru galvenā uzmanība ir tikusi pievērsta ūdens kvalitātei pretstatā daudzumam. Ņemot vērā galīgo ŪPD redakciju, ir jākonstatē, ka kvantitatīvās apsaimniekošanas problēma tika izslēgta no tās piemērošanas jomas, kas turklāt atbilst izmantotajam juridiskajam pamatam ( 75 ), kaut gan daži kvantitatīvi aspekti ir ietverti papildus.

71. Faktiski man šķiet, ka Komisijas prasības mērķis ir paplašināti interpretēt pienākumu noteikt cenas attiecībā uz ūdens izmantošanu, un tas var paplašināt ŪPD piemērošanas jomu, lai tajā iekļautu tiesisko regulējumu attiecībā uz ūdens resursu kvantitatīvo apsaimniekošanu vai vismaz “tieši vai netieši” skartu ūdens resursu “pieejamību”. ŪPD III pielikumā paredzētajā ekonomiskajā analīzē arī ir jāietver apjomi, cenu un izmaksu aprēķini saistībā ar ūdens pakalpojumiem, kas apstiprina, ka saistībā ar ŪPD sistēmu cenu noteikšanā daudzuma aspekts šajā ziņā tiek aplūkots pakārtoti ūdens resursu apsaimniekošanai. Līdz ar to Komisijas izvirzītā pieeja varētu būt pretrunā ŪPD juridiskajam pamatam, jo tā ir vērsta uz to, lai apietu prasību, kas izriet no EKL bijušā 175. panta 2. punkta.

4) Sistēmiskā interpretācija

72. Jāatgādina, ka ŪPD galvenie principi ir: apsaimniekošana saistībā ar upes baseinu, mērķu noteikšana saistībā ar “ūdenstilpi”, plānošana un programmu izstrāde, izmantojot īpašu darba metodi un termiņus, ūdens cenu noteikšanas nosacījumu ekonomiskā analīze un vides izmaksu iekļaušana, kā arī sabiedriskā apspriešana, kuras mērķis ir nostiprināt ūdens resursu politikas pārskatāmību.

73. ŪPD ir arī noteikta dalībvalstīm kopīga darba metode, kura ir balstīta uz četriem galvenajiem dokumentiem: vietu stāvoklis, kas ļauj identificēt izskatāmās problēmas; apsaimniekošanas plāns, kurā noteikti vides aizsardzības mērķi; pasākumu programma, kurā noteiktas darbības, kas ļaus sasniegt mērķus, un monitoringa programma, kura uzrauga noteikto mērķu sasniegšanu. Vietu stāvoklis, apsaimniekošanas plāns un pasākumu programma tiek atjaunināti ik pēc sešiem gadiem.

74. Šādā perspektīvā ŪPD 9. pants, kurā paredzēts izmaksu atgūšanas princips, nevar tikt analizēts izolēti. Faktiski tas ir pasākums, kas ir cieši saistīts ar ŪPD 11. pantu par dalībvalstīm uzlikto pienākumu izstrādāt pasākumu programmu, kura ir viens no galvenajiem ūdens resursu kvalitatīvās apsaimniekošanas instrumentiem. Atbilstoši šim 11. panta 3. punkta b) apakšpunktam katras programmas pamatprasību kopumā ir iekļauti pasākumi, kurus uzskata par atbilstīgiem minētā 9. panta mērķiem. Tādēļ pasākumi, kas saistīti ar ūdens pakalpojumu izmaksu atgūšanu, ir pasākumu programmu neatņemama sastāvdaļa. Tādējādi no šāda aspekta Komisijai būtu bijis jānoskaidro, vai dalībvalsts ievēro no ŪPD izrietošos pienākumus.

75. ŪPD 9. pants ir jāinterpretē arī saistībā ar tās 4. pantu, jo ūdens cenu politika var stimulēt lietotājus izmantot ūdens resursus efektīvi, palīdzot sasniegt ŪPD 4. pantā noteiktos vides aizsardzības mērķus.

76. Līdz ar to man šķiet skaidrs, ka cenu noteikšana nav ŪPD autonoms instruments, bet tā ir jāpiemēro ciešā saistībā ar daudziem citiem instrumentiem, kas paredzēti šajā pašā direktīvā.

77. Turklāt ir jānorāda, ka ŪPD 2. pantā tiek nošķirti, pirmkārt, tā 38. punktā iekļautie “ūdens pakalpojumi” un, otrkārt, tā 39. punktā iekļautā “ūdens izmantošana”. Saskaņā ar šo pēdējo minēto punktu “ūdens izmantošana” ir pakalpojumi, kas saistīti ar ūdens izmantošanu kopā ar jebkādu citu darbību, kura var ievērojami ietekmēt ūdens resursu stāvokli. Tādēļ nav apstrīdams, ka ūdens izmantošanas definīcijas piemērošanas jomā ir ietverta ŪPD 2. panta 38. punktā noteikto pakalpojumu kategorija. Turklāt pati Komisija to ir apstiprinājusi atsauces dokumentā par dalībvalstu veikto ŪPD transponēšanu ( 76 ).

78. Ūdens izmantošana ietver darbības, kas ievērojami ietekmē ūdens resursu stāvokli. Turklāt ir pašsaprotami, ka arī ūdens pakalpojumiem ir šāda ietekme. Turpretī tādus Komisijas minētos ūdens izmantošanas piemērus kā peldvietas vai sporta zveja gluži nevar uzskatīt par tādiem, kuri var ievērojami ietekmēt ūdens resursu stāvokli. Ja tas tā būtu, Komisijas piedāvātās interpretācijas rezultātā ŪPD 2. panta 39. punkts zaudētu savu piemērojamību.

79. Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka Komisija savā prasībā kritizē virkni darbību, kuras var šķist apstrīdamas no ekoloģiskā viedokļa, kā arī ūdens resursu ilgtspējīgas apsaimniekošanas kontekstā, it īpaši kalnrūpniecības nozarē, un kuras ietver ūdens izmantošanu. Tomēr man šķiet, ka tādējādi Komisija nav ievērojusi instrumentus, kuri ir dalībvalstu rīcībā saistībā ar ūdenstilpes jēdzienu, kas ŪPD ietvaros veido novērtēšanas un koordinēšanas vienību.

80. Tā kā attiecībā uz ūdenstilpes stāvokli tiek veikts monitorings, katrā upes baseinā tiek ieviesta monitoringa programma, lai novērtētu ūdenstilpju stāvokli un nodrošinātu mērķu īstenošanu. Tādēļ man šķiet, ka Komisijai būtu bijusi jāpiemēro šāda pieeja, lai pierādītu pienākumu neizpildi.

81. Šajā ziņā ir jānorāda, ka ŪPD 4. panta 3. punkts izņēmuma kārtā ļauj dalībvalstīm atzīt ūdenstilpi par stipri pārveidotu. Šo ŪPD paredzēto kvalifikāciju piemēro ūdenstilpēm, kurās veic vienu vai vairākas tā sauktās precizētās darbības, kas būtiski izmaina ūdenstilpes sākotnējās hidromorfoloģiskās īpašības tādējādi, ka būtu neiespējami panākt labus ekoloģiskās kvalitātes rādītājus bez ievērojamas nelabvēlīgas ietekmes uz attiecīgo darbību. Lai ūdenstilpes tiktu atzītas par stipri pārveidotām vai mākslīgām, tām ir jāatbilst vairākiem kritērijiem, kuri ir uzskaitīti ŪPD. Šāds apzīmējums ir skaidri jānorāda apsaimniekošanas plānā (skat. ŪPD 4. panta 3. punkta b) apakšpunktu).

82. Turklāt man šķiet, ka daži Komisijas iebildumi faktiski attiecās uz Direktīvu 2006/118 par gruntsūdeņu aizsardzību. Minētajā direktīvā ir paredzēti kritēriji gruntsūdeņu ķīmiskās kvalitātes novērtēšanai, kritēriji piesārņojošo vielu koncentrācijas ievērojamu un stabilu augšupejošu tendenču noteikšanai un maiņai, kā arī pasākumi, lai novērstu un ierobežotu piesārņojošo vielu izplūdes gruntsūdeņos.

83. Cenu noteikšanas principa interpretācija kā dalībvalstu rīcībā esošs pasākums parādās arī vairākos dokumentos, kurus saistībā ar ŪPD ir publicējusi Komisija. Pirmajā paziņojumā par ŪPD piemērošanu ( 77 ) Komisija precizēja, ka tas, ka vides izmaksas netiek internalizētas, varētu arī būt papildu iemesls ūdens izmantošanai pretēji ilgtspējīguma principiem. Tomēr ar ŪPD ir radīta sistēma, kurā noteikts, ka, aprēķinot dažādu lietotāju ieguldījumu ūdens pakalpojumu izmaksu atgūšanā ( 78 ), ir jāņem vērā vides un resursu izmaksas. Tas skaidri liecina par cenu noteikšanas papildu raksturu.

84. Es piebildīšu, ka valstu sistēmās pastāv arī citi vides izmaksu internalizēšanas līdzekļi saistībā ar ūdens izmantošanu. Piemēram, ūdenstilpju ievērojamas izmantošanas gadījumi var tikt pakļauti pienākumam kompensēt jebkuru no tā izrietošu kaitējumu, it īpaši attiecībā uz attiecīgajiem iedzīvotājiem, citiem ūdens resursu lietotājiem un ieinteresētajām personām. Turklāt Padomes 2012. gada secinājumos “Vide” ir norādīti citi instrumenti un līdzekļi, kuri nav ekonomiska rakstura un kuri var uzlabot ūdens resursu racionālu izmantošanu, piemēram, izglītība un izpratnes veicināšana ( 79 ).

85. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Komisijas sniegtā interpretācija nevar tikt pieņemta.

5) Teleoloģiskā interpretācija

86. Ir skaidrs, ka ŪPD ir vairāki mērķi, piemēram, piesārņojuma novēršana un samazināšana, ūdens ilgtspējīgas izmantošanas veicināšana, vides aizsardzība, ūdens ekosistēmu stāvokļa uzlabošana un plūdu un sausumu izraisīto seku novēršana. ŪPD ir noteikti mērķi attiecībā uz virszemes ūdeņu stāvokļa aizsardzību un atjaunošanu (saldūdens un piekrastes ūdeņi) un attiecībā uz gruntsūdeņiem. Galvenais mērķis ir līdz 2015. gadam panākt visu ūdens resursu “labu stāvokli” ekoloģiskā un ķīmiskā ziņā Eiropas teritorijā.

87. Kopienas ūdens resursu politika, kas ir ietverta ŪPD, veido pārredzamu, efektīvu un saskaņotu tiesisko pamatu, kurā ir noteikti kopējie darbības principi un nostādnes rīcībai globālā mērogā un kurš nodrošina koordināciju un integrāciju un tālākā perspektīvā turpina attīstīt vispārējos principus un struktūras Savienības ūdens resursu aizsardzībai un ekoloģiski ilgtspējīgai izmantošanai saskaņā ar subsidiaritātes principu ( 80 ).

88. Lai gan Tiesai vēl nav bijusi izdevība interpretēt ŪPD kopumā, tā ir lēmusi par atsevišķiem aspektiem, kuri ir būtiski attiecībā uz šo tiesvedību. Tādējādi tā ir nospriedusi, ka ŪPD ir pamatdirektīva, kurā ir noteikti kopējie darbības principi un nostādnes rīcībai globālā mērogā, lai aizsargātu ūdens resursus un nodrošinātu vispārējo principu un to struktūru koordināciju, integrāciju un ilgtermiņa attīstību, kas ļauj aizsargāt un ekoloģiski ilgtspējīgi izmantot Kopienas ūdens resursus. Tajā paredzētie kopējie darbības principi un nostādnes rīcībai globālā mērogā turpmāk ir jāattīsta dalībvalstīm, kurām direktīvā paredzētajos termiņos ir jāveic virkne īpašu pasākumu. Šī direktīva tomēr neliek pilnībā saskaņot dalībvalstu tiesisko regulējumu ūdens resursu jomā ( 81 ).

89. Tādējādi ŪPD ir tāda veida tiesību akts, kas liek dalībvalstīm veikt pasākumus, kuri vajadzīgi, lai nodrošinātu atsevišķu un vispārīgi formulētu mērķu sasniegšanu, pieļaujot zināmu dalībvalstu rīcības brīvību, tām izvēloties veicamos pasākumus ( 82 ).

90. Tādēļ, ņemot vērā iepriekš 86.–89. punktā minētos apsvērumus un ŪPD iezīmes, kas izklāstītas šo secinājumu 39.–50. punktā un 72.–74. punktā, man šķiet skaidrs, ka, lai sasniegtu ŪPD mērķus, dalībvalstīm būtu jāveic pasākumi, it īpaši efektivitātes aspektā attiecībā uz savas valsts sistēmu, un tādējādi jāņem vērā reģionālās, sociālās, vides un ekonomiskās īpatnības. Tātad tām ir plaša rīcības brīvība, kas nevar tikt vienādota, lai piemērotu tādu ekonomisko pieeju, kādu aizstāv Komisija, kura turklāt, šķiet, izriet no kļūdaina pieņēmuma, ka ūdens resursi vienmēr un visās dalībvalstīs ir publiski, kas ļautu valstij noteikt cenu attiecībā uz tādu ūdens izmantošanu kā lietošana personīgām vajadzībām vai ieguve hidroelektroenerģijas ražošanai.

91. Turklāt specializētajos pētījumos ir norādīts, ka galvenās problēmas pamatā, šķiet, ir cenu noteikšanas struktūra, nevis vienīgi tās ieviešana ( 83 ). Es arī norādu, ka iepriekšēju atļauju sistēma attiecībā uz pasākumiem, kas var ietekmēt ūdenstilpes vai gruntsūdeņu zonas, piemēram, ieguve vai uzkrāšana, vai atsevišķos gadījumos tās pilnīga aizliegšana, ir piemērotāks instruments, lai nodrošinātu labu ūdens resursu stāvokli, kā arī to ekoloģiski ilgtspējīgu izmantošanu.

92. Katrā ziņā cenu noteikšanas principa vienveidīga piemērošana, kura kļūdaini balstās uz ūdens pakalpojumu definīcijas ŪPD 2. panta 38. punkta izpratnē plašu interpretāciju, nevar tikt pieņemta, ņemot vērā ne tikai ievērojamās atšķirības, kas pastāv starp dalībvalstīm ūdensapgādes jomā ģeogrāfisko un klimatisko apstākļu dēļ, bet arī vairāku ūdens apsaimniekošanas modeļu dalībvalstīs esamības dēļ ( 84 ).

93. Turklāt norādu, ka Komisijas piedāvātā interpretācija, kā pamatoti norāda Vācijas un Austrijas valdība, var radīt ekonomiskos stimulus, kas nav atbalstāmi no ekoloģiskā viedokļa. Tādējādi vispārējs cenu noteikšanas pienākums varētu atturēt no atjaunojamās hidroelektroenerģijas ražošanas, iekšzemes kuģniecības un aizsardzības pret plūdiem. Faktiski šāds pienākums liktu dalībvalstīm radīt ekonomiskos stimulus attiecībā uz hidroelektrostacijām, lai veicinātu plūdus upes augštecē no aizsprosta un ūdens trūkumu lejup no tā.

94. Vispārīgāk ir taisnība, ka visās dalībvalstīs pastāv primāri ekoloģiskie apsvērumi, kas pamato pamudinājumu ierobežoti izmantot saldūdeni apgādes ietvaros. Tomēr šāda tīri kvantitatīva pieeja tikpat kā neattiecas uz dalībvalstīm, kurās ir ievērojami ūdens resursi, attiecībā uz tādu izmantošanu kā enerģijas ražošana un aizsardzība pret plūdiem. Minētajās valstīs galvenais mērķis ir aizsargāt ūdens kvalitāti un nodrošināt līdzsvarotu gadskārtējās ūdens cirkulācijas pārvaldību, lai izvairītos no pārāk lielām ūdens līmeņa svārstībām ūdenstilpēs, kuras veido integrētu hidroloģisko sistēmu. Šis pēdējais aspekts var būt galvenais noteikto dzīvotņu un apdraudēto sugu ekoloģiskajai ilgtspējai. Tieši tādēļ ŪPD ir pieņemta vispusīga pieeja attiecībā uz ūdens resursu apsaimniekošanu, kas izslēdz to, ka tāds instruments kā cenu noteikšana ir vispārēji piemērojams visās dalībvalstīs neatkarīgi no to ekoloģiskajām un hidroloģiskajām īpatnībām.

95. Ņemot vērā visus izklāstītos apsvērumus, es iesaku Komisijas prasību noraidīt kā nepamatotu.

D – Analīze attiecībā uz pierādīšanas pienākumu

96. Ja Tiesa, neņemot vērā norādītās nepilnības lietas priekšmeta un apjoma, kā arī pārmestās pienākumu neizpildes rakstura noteikšanas ziņā, tomēr atzītu šo prasību par pieņemamu un pieņemtu Komisijas piedāvāto interpretāciju, izvirzīto pierādījumu nepietiekamība tomēr šķiet acīmredzama. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv pienākumu neizpilde. Tādējādi Komisijai ir jāsniedz Tiesai vajadzīgie pierādījumi, lai tā varētu pārbaudīt, vai pastāv šī pienākumu neizpilde, turklāt Komisija nedrīkst pamatoties ne uz kādiem pieņēmumiem ( 85 ).

97. Kā to jau esmu konstatējis šo secinājumu 20. un nākamajos punktos, savā prasībā Komisija galveno uzmanību pievērsa interpretācijai, kas sniedzama attiecībā uz ŪPD noteikumu, paralēli nesniedzot Tiesai pierādījumus, kas ļauj noteikt pārmesto pienākumu neizpildi. Turklāt vienīgie Komisijas sniegtie piemēri saistībā ar atbildētājas dalībvalsts īstenoto iespējamo ūdens pakalpojumu jēdziena neviendabīgo piemērošanu pazūd starp vispārīgiem apsvērumiem saistībā ar ŪPD interpretāciju. Tādējādi, lai atspoguļotu riskus attiecībā uz ūdens resursu stāvokli, Komisija vairākkārt it īpaši atsaucas uz piemēriem, kuru atbilstība var šķist apšaubāma (piemēram, norāde uz Ženēvas ezeru vai apgalvojums, ka 44 % Savienībā iegūto ūdens resursu tiekot izmantoti enerģijas ražošanai), ar to tomēr nespējot pierādīt Vācijas Federatīvās Republikas pienākumu neizpildi.

98. Līdz ar to man šķiet, ka prasība ir nepamatota pierādījumu trūkuma dēļ.

V – Secinājumi

99. Iesaku Tiesai: — noraidīt Eiropas Komisijas prasību kā nepieņemamu vai katrā ziņā kā nepamatotu un — piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 23. oktobra Direktīva 2000/60/EK, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā (OV L 327, 1. lpp.).

( 3 ) Skat. ŪPD 4. panta 3. un 5. punktu un III pielikumu.

( 4 ) Saskaņā ar ŪPD 2. panta 38. punktu jēdziens “ūdens pakalpojumi” ir “visi pakalpojumi, kuri mājsaimniecībām, valsts iestādēm vai jebkādai saimnieciskai darbībai nodrošina”, pirmkārt, virszemes ūdeņu vai gruntsūdeņu ieguvi, uzkrāšanu, uzglabāšanu, apstrādi un sadali, un, otrkārt, “notekūdeņu savākšanas un attīrīšanas iekārtas, no kurām ūdens izplūst virszemes ūdeņos”.

( 5 ) Saskaņā ar ŪPD 9. panta 1. punktu ar nosaukumu “Ūdens pakalpojumu izmaksu atgūšana”“dalībvalstis ievēro ūdens pakalpojumu izmaksu, tostarp vides aizsardzības un resursu izmaksu, atgūšanas principu, ņemot vērā ekonomisko analīzi, kas veikta saskaņā ar III pielikumu, un jo īpaši saskaņā ar principu, ka maksā piesārņotājs”.

( 6 ) Prasījuma Komisijas prasības pieteikumā pilnīgs citējums.

( 7 ) Komisijas prasības pieteikuma 1. punkts.

( 8 ) Skat. arī 2012. gada 31. maija paziņojumu presei IP/12/536, kā arī 2011. gada 27. oktobra paziņojumu presei IP/11/1264.

( 9 ) Skat. it īpaši spriedumu Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3, 37. punkts).

( 10 ) Ņemot vērā procesuālās grūtības saistībā ar šo prasību, šķiet, ka ir jāsniedz detalizētas atsauces uz prasības pieteikumu, vienlaikus apzinoties, ka rakstveida apsvērumi nav sabiedrībai pieejami.

( 11 ) Skat. prasības pieteikuma 15. punktu.

( 12 ) Prasības pieteikuma 14. punkts.

( 13 ) Saskaņā ar ŪPD preambulas 14. apsvērumu “šīs direktīvas centienu pamatā ir cieša sadarbība un saskaņota rīcība Kopienā, dalībvalstī un vietējā līmenī, kā arī sabiedrības, tostarp lietotāju informēšana, apspriešanās ar tiem, kā arī to iesaistīšana”. Saskaņā ar tās preambulas 18. apsvērumu “Kopienas ūdens resursu politikai ir vajadzīgs pārredzams, efektīvs un saskaņots tiesiskais pamats. Kopienai jānodrošina kopēji darbības principi un nostādnes rīcībai globālā mērogā. Šai direktīvai jānodrošina šāds pamats, jākoordinē un jāintegrē, un tālākā perspektīvā jāturpina attīstīt vispārējie principi un struktūras Kopienas ūdens resursu aizsardzībai un ilgtspējīgai izmantošanai saskaņā ar subsidiaritātes principiem”.

( 14 ) Skat. prasījumu prasības pieteikumā, kurš minēts šo secinājumu 2. punktā.

( 15 ) Spriedums Komisija/Polija (C‑281/11, EU:C:2013:855, 122. un123. punkts).

( 16 ) Bavārijas, Hesenes un Tīringenes federālās zemes.

( 17 ) Reinzemes-Pfalcas federālajā zemē no 2013. gada 1. janvāra, Brandenburgas federālajā zemē kopš 2012. gada 1. janvāra un Ziemeļreinas-Vestfālenes federālajā zemē kopš 2011. gada 1. janvāra.

( 18 ) Šajā ziņā skat. ŪPD 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

( 19 ) Skat. Bavārijas, Hesenes un Tīringenes federālo zemju piemērus prasības pieteikuma 105. punktā.

( 20 ) Spriedums Komisija/Beļģija (C‑435/09, EU:C:2011:176, 59. punkts). Šajā ziņā skat. arī spriedumus Komisija/Īrija (C‑392/96, EU:C:1999:431, 59. un 60. punkts), kā arī Komisija/Īrija (C‑66/06, EU:C:2008:637, 59. punkts).

( 21 ) Padomes 1992. gada 21. maija Direktīva par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 7. lpp.).

( 22 ) Skat. spriedumu Komisija/Francija (C‑383/09, EU:C:2011:369).

( 23 ) Spriedums Komisija/Francija (EU:C:2011:369). Attiecībā arī uz pienākumu izstrādāt apsaimniekošanas plānus saistībā ar atkritumiem skat. spriedumus Komisija/Grieķija (C‑45/91, EU:C:1992:164) un Komisija/Itālija (C‑297/08, EU:C:2010:115).

( 24 ) Komisija pagarina termiņu tikai vienu reizi pretēji tam, ko liek domāt prasības pieteikuma 14. punkts, kurā ir norādīts “divkāršs pagarinājums”.

( 25 ) Šajā ziņā skat. spriedumus Komisija/Slovēnija (C‑365/10, EU:C:2011:183, 19. punkts), Komisija/Portugāle (C‑34/11, EU:C:2012:712, 43. punkts), kā arī Komisija/Polija (EU:C:2013:855, 122. punkts).

( 26 ) Skat. prasības pieteikuma 105. punktu.

( 27 ) Skat. 19. zemsvītras piezīmi attiecībā uz prasības pieteikuma 105. punktu.

( 28 ) Argumentētā atzinuma 113. punkts, Wasserentnahmeentgeltgesetz des Landes Nordrhein-Westfalen (2007. gada 27. janvāraWasEG).

( 29 ) Argumentētā atzinuma 117. punkts, kurš attiecas uz Wassergesetz Brandenburgs. Prasības pieteikumā Komisija citē Brandenburgas federālās zemes Likumu par ūdens resursiem tā redakcijā, kas paziņota 2012. gada 2. martā.

( 30 ) Skat. it īpaši spriedumus Komisija/Vācija (C‑20/01 un C‑28/01, EU:C:2003:220), Komisija/Spānija (C‑157/03, EU:C:2005:225), Komisija/Spānija (C‑503/03, EU:C:2006:74), Komisija/Vācija (C‑441/02, EU:C:2006:253) un nesen pieņemto spriedumu Komisija/Ungārija (C‑288/12, EU:C:2014:237).

( 31 ) Ģenerāladvokāta D. Ruisa-Harabo Kolomera [D. Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi lietā Komisija/Itālija (C‑45/95, EU:C:1996:479, 31. punkts).

( 32 ) Skat., piemēram, spriedumus Komisija/Īrija (C‑494/01, EU:C:2005:250, 28. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Komisija/Somija (C‑229/00, EU:C:2003:334, 53. punkts).

( 33 ) Spriedumi Komisija/Grieķija (C‑502/03, EU:C:2005:592), Komisija/Francija (C‑423/05, EU:C:2007:198) un Komisija/Francija (C‑304/02, EU:C:2005:444).

( 34 ) Spriedums Komisija/Grieķija (C‑416/07, EU:C:2009:528, 23. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumus lietā Komisija/Īrija (C‑494/01, EU:C:2004:546).

( 35 ) Skat. ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumus lietā Komisija/Beļģija (C‑287/03, EU:C:2005:149, 41.–43. punkts).

( 36 ) Vispirms Komisijas argumentētais atzinums un prasība ir jāpamato ar vienādiem iebildumiem (skat. spriedumus Komisija/Somija, EU:C:2003:334, 44. un 46. punkts, Komisija/Vācija, C‑433/03, EU:C:2005:462, 28. punkts, kā arī Komisija/Somija, C‑195/04, EU:C:2007:248, 18. punkts). Turpinājumā Komisija var precizēt sākotnējos iebildumus prasības pieteikumā ar nosacījumu, ka tā negroza strīda priekšmetu (skat. spriedumu Komisija/Nīderlande, C‑576/10, EU:C:2013:510, 34. un 35. punkts).

( 37 ) Eiropas Vides aģentūras (EEA) ziņojums ar nosaukumu “Eiropas vide – stāvoklis un perspektīvas” (State and Outlook of the European Environment Report – SOER, 2010), kas minēts prasības pieteikuma 39. lpp.

( 38 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīva par atbildību vides jomā attiecībā uz videi nodarītā kaitējuma novēršanu un atlīdzināšanu (OV L 143, 56. lpp.).

( 39 ) Komisija šeit atsaucas uz jēdzienu “ecosystem services”, kas ir definēts saistībā ar ANO Tūkstošgades ekosistēmu novērtējumu, kurš attiecas uz cilvēkiem sniegtiem pakalpojumiem, piemēram, saldūdens apgādi un iekšējiem ūdensceļiem.

( 40 ) Tā atsaucas uz spriedumu Komisija/Luksemburga (C‑32/05, EU:C:2006:749, 41. punkts).

( 41 ) Skat. attiecībā uz vēsturisko kontekstu direktīvas, kas uzskaitītas Komisijas priekšlikumā COM(97) 49, galīgā redakcija, “Priekšlikums Padomes direktīvai, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu jomā”, 1997. gada 26. februāris, 3. lpp.

( 42 ) Morgera, E. “Water Management and Protection in the EU”. No: Environmental protection in multi-layered systems, 2012, 265.–287. lpp., it īpaši 266. lpp.

( 43 ) Priekšlikums COM(97) 49, galīgā redakcija, 77. lpp.

( 44 ) Skat. Aubin, D. un Varone, F., “The Evolution of European Water Policy”, no: Kissling and Kuks (izd.), The evolution of national water regimes in Europe, Kluwer, 2004, 49.–86. lpp.

( 45 ) ŪPD preambulas 19. apsvērums. Skat. ŪPD preambulas 20. apsvērumu par gruntsūdeņu daudzuma līmeni.

( 46 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīva 2006/118/EK par gruntsūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu un pasliktināšanos (OV L 372, 19. lpp.).

( 47 ) Padomes 1991. gada 21. maija Direktīva 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu attīrīšanu (OV L 135, 40. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 29. septembra Regula (EK) Nr. 1882/2003, ar ko Padomes Lēmumam 1999/468/EK pielāgo noteikumus par komitejām, kuras palīdz Komisijai īstenot tai piešķirtās ieviešanas pilnvaras, kas noteiktas dokumentos, uz kuriem attiecas EK līguma 251. pantā minētā procedūra (OV L 284, 1. lpp.), kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Regula (EK) Nr. 1137/2008, ar ko vairākus instrumentus, kuriem piemēro Līguma 251. pantā noteikto procedūru, pielāgo Padomes Lēmumam 1999/468/EK attiecībā uz regulatīvo kontroles procedūru – Pielāgošana regulatīvajai kontroles procedūrai – pirmā daļa (OV L 311, 1. lpp.).

( 48 ) Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīva 91/676/EEK attiecībā uz ūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti (OV L 375, 1. lpp.).

( 49 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīva 2008/105/EK par vides kvalitātes standartiem ūdens resursu politikas jomā, un ar ko groza un sekojoši atceļ Padomes Direktīvas 82/176/EEK, 83/513/EEK, 84/156/EEK, 84/491/EEK, 86/280/EEK, un ar ko groza Direktīvu 2000/60/EK (OV L 348, 84. lpp.).

( 50 ) Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 23. oktobra Direktīva 2007/60/EK par plūdu riska novērtējumu un pārvaldību (OV L 288, 27. lpp.).

( 51 ) Komisijas 2009. gada 31. jūlija Direktīva 2009/90/EK, ar ko atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2000/60/EK nosaka tehniskās specifikācijas ūdens stāvokļa ķīmiskajām analīzēm un monitoringam (OV L 201, 36. lpp.).

( 52 ) Piemēram, Komisija šos dažādos mērķus ņēma vērā hidroenerģijas jomā, kas ir visnozīmīgākais atjaunojamās enerģijas avots Savienībā un ir būtisks instruments, lai cīnītos ar klimata pārmaiņām. Šajā ziņā skat. rakstisko jautājumu, kuru uzdeva N. Glante, par pretrunu starp Ūdens pamatdirektīvu un Atjaunojamo energoresursu direktīvu, kas pieejams interneta vietnē http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=‑//EP//TEXT+WQ+E‑2010–2277 + 0+DOC+XML+V0//FR, un Komisijas atbildi: http://www.europarl.europa.eu/sides/getAllAnswers.do?reference=E‑2010–2277&language=FR.

( 53 ) Skat. ŪPD preambulas 28. apsvērumu.

( 54 ) Komisijas brošūra “Ūdens – resurss dzīvei – kā pamatdirektīva par ūdeni veicina Eiropas resursu aizsardzību”, 8. lpp., http://ec.europa.eu/environment/water/pdf/wfd_brochure_fr.pdf.

( 55 ) http://epp.eurostat.ec.europa.eu/statistics_explained/index.php?title=File:Freshwater_resources_per_inhabitant_%E2 %80 %94_long‑term_average_(1)_(1_000_m%C2 %B3_per_inhabitant)_YB14.png&filetimestamp= 20140228120245.

( 56 ) Skat. Komisijas ziņojumu, kas pieejams šādā interneta vietnē: http://ec.europa.eu/environment/pubs/pdf/factsheets/wfd/fr.pdf.

( 57 ) Skat. tostarp Komisijas ziņojumus par ŪPD īstenošanu, it īpaši Komisijas 2007. gada 22. marta paziņojumu ar nosaukumu “Ceļā uz ilgtspējīgu ūdens apsaimniekošanu Eiropas Savienībā – Ūdens pamatdirektīvas 2000/60/EK īstenošanas pirmais posms” COM(2007) 128, galīgā redakcija, Ziņojumu par ŪPD īstenošanu (COM(2012) 670, galīgā redakcija; Ziņojumu “The Fitness Check of EU Freshwater Policy”, http://www.rapportage.eaufrance.fr/sites/default/files/DCE/2012/retour_commission/SWD‑2012–393.pdf, un Ziņojumu par Eiropas ūdens trūkuma un sausuma novēršanas politikas novērtējumu (COM(2012) 672, galīgā redakcija).

( 58 ) COM(2012) 673, galīgā redakcija, skat.: http://ec.europa.eu/environment/water/blueprint/pdf/COM‑2012–673final_EN_ACT‑cov.pdf.

( 59 ) Skat. spriedumus NCC Construction Danmark (C‑174/08, EU:C:2009:669, 23. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Komisija/Īrija (C‑85/11, EU:C:2013:217, 35. punkts).

( 60 ) Šajā ziņā skat. spriedumu Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, 135. punkts).

( 61 ) Skat. COM(97) 49, galīgā redakcija, 20. lpp., kurā Komisija atzīst, ka šis princips nebija iekļauts 1996. gada paziņojumā, kas ir Komisijas tiesību akta priekšlikuma pamatā, bet minētais princips tika izvirzīts apspriedēs, kuras notikušas pirms šī priekšlikuma izstrādes.

( 62 ) Skat. iebildumu raksta 42. punktu.

( 63 ) Spriedums Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑582/08, EU:C:2010:429, 49.–52. punkts).

( 64 ) Turpat, 51. punkts.

( 65 ) Padomes 1980. gada 15. jūlija Direktīva par dzeramā ūdens kvalitāti (OV L 229, 11. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1998. gada 3. novembra Direktīvu 98/83/EK (OV L 330, 32. lpp.).

( 66 ) Skat. Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 26. pantu (OV L 347, 1. lpp.).

( 67 ) Spriedums Profisa (C‑63/06, EU:C:2007:233, 13. punkts un tajā minētā judikatūra).

( 68 ) Skat. šādas valodu versijas: spāņu valodā “en beneficio de”, vācu valodā “zur Verfügung stellen”, angļu valodā “provide”, itāļu valodā “che forniscono”, lietuviešu valodā “teikiamos”, poļu valodā “umożliwiają”, somu valodā “tarjoavat” un zviedru valodā “tillhandahåller”.

( 69 ) Skat. it īpaši spriedumus Land de Sarre u.c. (187/87, EU:C:1988:439, 19. punkts), Komisija/Francija (C‑434/97, EU:C:2000:98, 21. punkts), kā arī Sturgeon u.c. (C‑402/07 un C‑432/07, EU:C:2009:716, 47. punkts).

( 70 ) ŪPD 9. panta 1. punkta trešā daļa un 4. pants, skatot tos kopā, tomēr neizslēdz zināmu elastīguma pakāpi, piemērojot šo prasību.

( 71 ) Priekšlikums Padomes direktīvai COM(97) 49, galīgā redakcija.

( 72 ) COM(97) 49, galīgā redakcija, 21. lpp.

( 73 ) 1999. gada 22. oktobra Kopējā nostāja (EK) Nr. 41/1999, kuru pieņēma Padome, lemjot saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 251. pantā paredzēto procedūru, lai pieņemtu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvu, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā (OV C 343, 1. lpp.).

( 74 ) Ziņojums par Samierināšanas komitejā apstiprināto Padomes direktīvas, ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā, kopīgo projektu – Parlamenta delegācija Samierināšanas komitejā (A5‑0214/2000). Skat. Apvienotās Karalistes iesniegtā iestāšanās raksta 15. punktu. Faktiski likumdevējs centās noteikt izmaksu atgūšanas principu attiecībā uz ūdensapgādi un notekūdeņu attīrīšanu, kuras atsevišķās dalībvalstīs tiek ļoti subsidētas, vienlaikus ļaujot Īrijai saglabāt savu praksi, ar kuru minētie pakalpojumi tiek finansēti tieši no valsts budžeta.

( 75 ) Albin, D. un Varone, F. European Water Policy, A path towards an integrated resource management, Luvenlanēva, 2002. gada 29. marts.

( 76 ) Skat. Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive (2000/60/EC) šādā interneta vietnē: http://ec.europa.eu/environment/water/water-framework/objectives/pdf/strategy2.pdf (74. lpp.).

( 77 ) Komisijas 2007. gada 22. marta paziņojums ar nosaukumu “Ceļā uz ilgtspējīgu ūdens apsaimniekošanu Eiropas Savienībā – Ūdens pamatdirektīvas 2000/60/EK īstenošanas pirmais posms” COM(2007) 128, galīgā redakcija. Šajā ziņojumā Komisija it īpaši pauž bažas par to, ka vairākas dalībvalstis varētu nesasniegt ŪPD mērķus tieši ūdens ekosistēmu fiziskas degradēšanās dēļ, kas it īpaši ir saistīta ar ūdens resursu izšķērdēšanu un būtisku piesārņojuma līmeni no difūziem avotiem.

( 78 ) COM(2007) 128, galīgā redakcija, 6. lpp.

( 79 ) Eiropas ūdens resursu aizsardzības konceptuālais plāns – Padomes secinājumi, skat. http://www.rapportage.eaufrance.fr/sites/default/files/DCE/2012/retour_commission/Conclusions%20du%20conseil%20du%2017 %20dec%202012 %20adoptees.pdf.

( 80 ) Skat. ŪPD preambulas 18. apsvērumu.

( 81 ) Spriedums Komisija/Luksemburga (EU:C:2006:749, 41. punkts).

( 82 ) Skat. attiecībā uz ŪPD noteikumu lielāko daļu spriedumus Komisija/Itālija, sauktu “San Rocco” (C‑365/97, EU:C:1999:544, 67. un 68. punkts), kā arī Komisija/Francija (C‑60/01, EU:C:2002:383, 27. punkts), kas abi ir citēti spriedumā Komisija/Luksemburga (EU:C:2006:749, 39. un 43. punkts).

( 83 ) Eiropas Vides aģentūras Ziņojums Nr. 1/2012 “Towards efficient use of water resources in Europe”, http://www.eea.europa.eu/publications/towards‑efficient‑use‑of‑water, 30.–35. lpp. – ūdens pēdas (water footprint) jēdziens – it īpaši tiek piemērots Spānijā.

( 84 ) Tādējādi, piemēram, Somijā un Zviedrijā ūdenstilpes veido zemes īpašumu tiesību kategoriju, kas tolaik tika reglamentēta ar vispusīgiem tiesību aktiem, kuros ietvertas gan privāttiesību, gan publisko tiesību attiecības, kas ar tām saistītas gan kvalitatīvā, gan kvantitatīvā ziņā. Šajās dalībvalstīs visa ievērojamā ūdens resursu izmantošana dažādām vajadzībām, piemēram, ieguve, hidroenerģijas ražošana vai kuģniecība, ir pakļauta atļaujas procedūrai, kuru īsteno tiesas vai kompetentās iestādes. Turklāt sistēmā ir paredzēti absolūti aizliegumi, kā arī svērums starp dažādām vispārējām un konkrētām interesēm saistībā ar attiecīgo ūdenstilpi. Turklāt ir jānošķir federālais modelis, kuru piemēro Vācijā, un reģionālais modelis, kas ir noteicošais Spānijā, Itālijā un Apvienotajā Karalistē. Visbeidzot, pastāv arī vienots modelis, kuru atspoguļo Francijas Republika un Polijas Republika. Skat. Alberton, M., Environmental Protection in Multi-Layered Systems, Leyde, 2012.

( 85 ) Skat. it īpaši spriedumus Komisija/Nīderlande (C‑408/97, EU:C:2000:427, 15. punkts), Komisija/Somija (C‑246/08, EU:C:2009:671, 52. punkts), kā arī Komisija/Nīderlande (C‑79/09, EU:C:2010:171).