ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Vai – atsaucoties uz spriedumu lietā C-470/12 Pohotovosť un uz Tiesas apsvērumiem, kas ir izteikti arī tā pamatojuma 46. punktā – Savienības tiesību līdzvērtības principam ir pretrunā tiesiskais regulējums, kas, pastāvot ar likumu aizsargāto interešu un patērētāja tiesību aizsardzības no negodīgiem līguma noteikumiem līdzvērtībai, bez atbildētāja patērētāja piekrišanas liedz juridiskai personai, kuras darbības joma ir patērētāju kolektīva aizsardzība no negodīgiem līguma noteikumiem un kura ir domāta Direktīvas 93/13/EEK (1) 7. panta 1. punktā, kas ir transponēts ar Civilkodeksa 53.a panta 1. un 3. punktu, paredzētā mērķa sasniegšanai, piedalīties kā vēl vienam lietas dalībniekam (personai, kas iestājas lietā) tiesvedībā no paša sākuma un efektīvi izmantot patērētāja labā tiesiskās darbības un aizsardzības līdzekļus, lai šajā tiesvedībā īstenotu aizsardzību pret negodīgu līguma noteikumu sistemātisku izmantošanu, lai gan citos gadījumos vēl vienam lietas dalībniekam (personai, kas iestājas lietā), kas iestājas tiesvedībā, atbalstot atbildētāju un kura interese ir definēt tiesvedības priekšmeta materiālās (īpašuma) tiesības, atšķirībā no patērētāju aizsardzības asociācijas nemaz nav vajadzīga piekrišana no atbildētāja, kura atbalstam notiek iestāšanās lietā, lai piedalītos tiesvedībā no paša sākuma un efektīvi izmantotu tiesiskās aizsardzības un darbības līdzekļus atbildētāja labā?
1.

Vai LESD 67. panta 2. punktam, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 9. marta Regulas (ES) 2016/399 par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (1), 22. un 23. pantam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram autobusa pārvadājumu uzņēmumiem maršrutu satiksmē, šķērsojot Šengenas iekšējo robežu, gala rezultātā ir noteikts pienākums pārbaudīt savu pasažieru robežšķērsošanas dokumentus pirms iekšējās robežas šķērsošanas, lai novērstu ārvalstnieku bez pases un uzturēšanās atļaujas pārvadājumus Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā? It īpaši: a) Vai tāds vispārējs likumā paredzēts vai konkrētiem pārvadātājiem adresēts administratīvs pienākums nepārvadāt valsts teritorijā ārvalstniekus bez nepieciešamās pases vai uzturēšanās atļaujas, kas var tikt izpildīts, tikai pārvadātājiem pārbaudot visu pasažieru robežšķērsošanas dokumentus pirms iekšējās robežas šķērsošanas, ir personu pārbaude pie iekšējām robežām Šengenas Robežu kodeksa 22. panta izpratnē, precīzāk, vai tas ir līdzvērtīgs šādai pārbaudei? b) Vai 1. punktā minēto pienākumu noteikšana ir jāvērtē, ņemot vērā Šengenas Robežu kodeksa 23. panta a) punktu, lai gan pārvadātāji neīsteno “policijas pilnvaras” šīs tiesību normas izpratnē un, valstij nosakot pienākumu veikt pārbaudes, tiem arī formāli netiek piešķirtas tiesības īstenot valsts varas pilnvaras? c) Ja uz 1.b) jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai no pārvadātājiem pieprasītās pārbaudes, ņemot vērā Šengenas Robežu kodeksa 23. panta a) punkta otrajā teikumā paredzētos kritērijus, ir uzskatāmas par nepieļaujamu pasākumu, kas iedarbības ziņā ir līdzvērtīgs robežpārbaudēm? d) Vai 1. punktā minēto pienākumu noteikšana, ciktāl tie attiecas uz autobusa pārvadājumu uzņēmumiem maršrutu satiksmē, ir jāvērtē, ņemot vērā Šengenas Robežu kodeksa 23. panta b) punktu, atbilstoši kuram robežkontroles neesamība pie iekšējām robežām neietekmē pārvadātāju pilnvaras veikt personu drošības pārbaudes ostās un lidostās? Vai no minētā izriet pārbaužu nepieļaujamība pirmā jautājuma izpratnē arī ārpus ostām un lidostām, ja tās nav drošības pārbaudes un ja tās neveic arī personām, kas ceļo pa dalībvalsts teritoriju?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 374/16

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 10. augustā iesniedza Tribunale Amministrativo Regionale per la Basilicata (Itālija) – Olympus Italia Srl/Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico – Centro di Riferimento Oncologico della Basilicata di Rionero in Vulture (I.R.C.C.S. CROB)

(Lieta C-486/17)

(2017/C 374/22)

Tiesvedības valoda – itāļu

Iesniedzējtiesa

Tribunale Amministrativo Regionale per la Basilicata

Pamatlietas puses

Prasītāja: Olympus Italia Srl

Atbildētājs: Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico – Centro di Riferimento Oncologico della Basilicata di Rionero in Vulture (I.R.C.C.S. CROB)

Prejudiciālais jautājums

Vai Kopienu [Savienības] tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās noteiktības principi, kopā ar preču brīvas aprites, brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem, kas paredzēti Līgumā par Eiropas Savienības darbību (LESD), kā arī no tiem atvasinātajiem principiem, piemēram, vienlīdzīgas attieksmes principu, nediskriminācijas principu, savstarpēju atzīšanu, samērīgumu un pārskatāmību, kas paredzēti Direktīvā 2014/24/ES (1), liedz piemērot tādu valsts tiesisku regulējumu, kāds ir Itālijas tiesiskais regulējums, kurš izriet no Leģislatīvā dekrēta Nr. 50/2016 95. panta 10. punkta un 83. panta 9. punkta un atbilstoši kuram tas, ka publisko būvdarbu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā iesniegtajos ekonomiskajos piedāvājumos nav atsevišķi norādītas uzņēmuma drošības izmaksas, katrā ziņā izraisa uzņēmuma, kurš iesniedzis piedāvājumu, izslēgšanu bez iespējas izmantot sākotnējo palīdzību arī tad, ja pienākums veikt atsevišķo norādi nav konkrēti precizēts pievienotajā veidlapā, kura aizpildāma, lai iesniegtu piedāvājumus, un arī neatkarīgi no tā, ka pēc būtības piedāvājumā ir ievērotas minimālās uzņēmuma drošības izmaksas?

(1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 26. februāra Direktīva 2014/24/ES par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (OV L 94, 65. lpp.).
I)

Vai LESD 49. pants vienkopus ar 54. pantu nepieļauj pamatlietā aplūkoto valsts nodokļu tiesību normu, ar kuru atbrīvojums no nodokļa par ienākumiem no kapitāla par izmaksātajām dividendēm netiek piešķirts mātesuzņēmumam nerezidentam, kura vienīgā kapitāldaļu īpašniece ir iekšzemē reģistrēta kapitālsabiedrība, ja tā dalībnieki ir personas, kurām nebūtu tiesību uz nodokļa atmaksu vai atbrīvojumu, ja tās ienākumus gūtu tieši, un uzņēmuma nerezidenta attiecīgajā saimnieciskajā gadā gūto bruto ieņēmumu avots nav paša saimnieciskā darbība, kā arī 1) attiecībā uz šiem ieņēmumiem uzņēmuma nerezidenta līdzdarbība nenorisinās komerciālu vai citādu vērā ņemamu iemeslu dēļ vai 2) uzņēmums nerezidents nepiedalās savam komercdarbības mērķim atbilstošā komercdarbībā kopējā ekonomiskā apritē, savukārt mātesuzņēmumam rezidentam atbrīvojums no nodokļa par ienākumiem no kapitāla tiek piešķirts, neņemot vērā iepriekš minētos nosacījumus?
3)

Turklāt, vai papildus 2) [jautājumā] minētajam pienākumam “tiesības uz atindeksāciju”, kas ir atzītas iepriekš minētajā Eiropas Savienības Tiesas spriedumā, ir jāinterpretē tādējādi, ka meklētājprogrammas operatoram, apmierinot lūgumu par atindeksāciju, ir pienākums, izmantojot “ģeobloķēšanas” tehniku no IP adreses, par kuru tiek pieņemts, ka tā atrodas “tiesību uz atindeksāciju” saņēmēja dzīvesvietas valstī, izdzēst strīdīgos rezultātus, kas parādās pēc meklējuma, kas veikts, izmantojot savu vārdu, vai pat, plašāk, no IP adreses, par kuru tiek pieņemts, ka tā atrodas dalībvalstī, kam ir piemērojama 1995. gada 24. oktobra Direktīva, neatkarīgi no interneta lietotāja, kas veic meklēšanu, izmantotā domēna nosaukuma paplašinājuma?
3.

Analizējot visu pieejamo informāciju un ņemot vērā to, ko Slovēnijas Republika ir darījusi zināmu pirmstiesas posmā, kā arī to, ka nav neviena pierādījuma par pretējo, ir redzams, ka joprojām nav saņemts galīgs lēmums par piecu poligonu (Bočna – Podhom, Dogoše, Mala gora, Tuncovec – steklarna un Stara vas) slēgšanu, kā tas prasīts direktīvas 14. panta b) punktā, lasot to kopsakarā ar 13. panta b) punktu, lai arī Slovēnijas Republika apgalvo, ka to slēgšana lielā mērā esot pabeigta. Tādējādi Komisija no tā secina, ka saistībā ar šiem pieciem poligoniem Slovēnijas Republika joprojām nav izpildījusi direktīvas 14. panta b) punktā noteiktos pienākumus.
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 357/2

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2017. gada 17. janvāra spriedumu lietā T-225/15 QuaMa Quality Management GmbH/Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs 2017. gada 20. martā iesniedza QuaMa Quality Management GmbH

(Lieta C-139/17 P)

(2017/C 357/02)

Tiesvedības valoda – vācu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: QuaMa Quality Management GmbH (pārstāvis – C. Russ, advokāts)

Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs, Microchip Technology, Inc.

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

— atcelt Vispārējās tiesas 2017. gada 17. janvāra spriedumu;

— atcelt EUIPO Apelācija ceturtās padomes 2015. gada 19. februāra lēmumu apvienotajās lietās R 1809/2014-4 un R 1680/2014-4.

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības iesniedzēja savu pret Vispārējās tiesas spriedumu iesniegto apelācijas sūdzību pamato ar šādiem apsvērumiem:

Apelācijas sūdzībā ir norādīts, ka esot ticis pārkāpts Regulas Nr. 207/2009 (1) 41. panta 1. punkts. Vispārējā tiesa esot kļūdaini pieņēmusi, ka 2013. gada 9. aprīlī persona, kas iestājusies lietā, ir iesniegusi pareizu pieteikumu par īpašuma tiesību maiņas reģistrāciju un ir vienīgi izmantojusi nepareizu veidlapu. Faktiski pieteikums attiecībā uz “īpašnieka nosaukuma vai adreses maiņu” esot attiecies uz visām SMSC Europe GmbH preču zīmēm (14) un EUIPO, kā to pierāda 2013. gada 14. aprīļa dokuments, to tā arī esot uztvēris. Līdz ar to esot konstatēts, ka EUIPO esot pilnībā noraidījis 2013. gada 9. aprīļa pieteikumu un esot apmierinājis vienīgi pēc iebildumu iesniegšanas termiņa beigām iesniegto 2013. gada 14. jūnija pieteikumu.

Turpmāk apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka esot ticis pieļauts Regulas Nr. 207/200 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums. Nedz Iebildumu nodaļa, nedz arī Apelācijas padome neesot ne tuvu pietiekamā mērā izskatījušas konkrētās sabiedrības daļas noteikšanas jautājumu. Pārkāpuma riska vērtējumu nevarot veikt, ja nav noteikta konkrētā sabiedrības daļa un individuālā atšķirtspēja attiecībā uz atsevišķām precēm un pakalpojumiem. Tas it īpaši esot piemērojams, ievērojot Vispārējās tiesas pieņēmumu, ka attiecīgo apzīmējumu līdzība attiecībā uz profesionāļiem – kuriem Vispārējā tiesa nav piederīga – ir “neliela”.

(1) Padomes 2009. gada 26. februāra Regula (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi, OV 2009, L 78, 1. lpp.
2)

noteikt, ka Tiesa pati var lemt par prasītājas prasījumiem atlīdzināt zaudējumus, un līdz ar to: a) ES, ko pārstāv Eiropas Savienības Tiesa, atlīdzināt Guardian Europe zaudējumus, kas radās tādēļ, ka Vispārējā Tiesa neizlēma lietu saprātīgā termiņā atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantam un Eiropas Cilvēktiesību un Pamatbrīvību konvencijas 6. panta 1. punktam, konkrēti piespriest izmaksāt šādas summas: (i) EUR 1 388 000 par alternatīvajām izmaksām/negūto peļņu; (ii) EUR 143 675,78 par papildu garantijas izmaksām; un (iii) par nemantisko kaitējumu, to izsakot atbilstošā procentuālā apmērā no naudas soda, kas Guardian ir uzlikts ar lēmumu; b) ES, ko pārstāv Komisija un Eiropas Savienības Tiesa, piespriest atlīdzināt Guardian zaudējumus, kas ir nodarīti tādēļ, ka Komisija un Vispārējā tiesa ir pārkāpušas vienlīdzīgas attieksmes principu, konkrēti piespriest izmaksāt šādas summas: (i) EUR 7 712 000 par alternatīvajām izmaksām/negūto peļņu; (ii) par nemantisko kaitējumu, to izsakot atbilstošā procentuālā apmērā no naudas soda, kas Guardian ir uzlikts ar lēmumu; c) noteikt kompensācijas procentus summām par a) apakšpunktā minēto (sākot no 2010. gada 27. jūlija līdz dienai, kurā Tiesa pieņems nolēmumu par šo apelāciju) un par b) apakšpunktā minēto (sākot no 2010. gada 19. novembra līdz dienai, kurā Tiesa pieņems nolēmumu par šo apelāciju), atbilstoši ikgadējās inflācijas likmei, ko Eurostat konstatē dalībvalstī (Luksemburgā), kur Guardian Europe ir reģistrēta; d) noteikt kavējuma procentus summām par a) un b) apakšpunktā minēto sākot no dienas, kurā Tiesa pasludinās spriedumu par šo apelāciju, līdz to pilnīgai samaksai, atbilstoši Eiropas Centrālas bankas (ECB) savām galvenajām kapitāla refinansēšanas operācijām piemērotajai likmei, to palielinot par diviem procentpunktiem;
3)

Ja atbilde uz 2) punktā minēto jautājumu ir apstiprinoša, vai atšķirības vispārējās jurisdikcijas tiesnešu pieņemšanas pastāvīgā darbā procedūrā, to salīdzinot ar likumā paredzētajām atlases procedūrām, kas pieņemtas miertiesnešu pieņemšanai darbā uz noteiktu laiku, ir objektīvs pamats saskaņā ar Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas transponēts ar Direktīvu 1999/70/EK, 4. klauzulas 1. punktu un/vai 4. punktu, lai attaisnotu to, ka nesenākajā tiesas judikatūrā (“diritto vivente”) – Kasācijas tiesas apvienotās palātas spriedumā Nr. 13721/2017 un Consiglio di Stato [Valsts Padome] 2017. gada 8. aprīļa atzinumā Nr. 464/2017 – miertiesnešiem, kā prasītāja – noteikta laika darba ņēmēja gadījumā, nav piemēroti tie paši darba nosacījumi, kādus piemēro vispārējās jurisdikcijas tiesnešiem – salīdzināmajiem pastāvīgā darba ņēmējiem; kā arī to, ka nav piemēroti preventīvie un soda pasākumi par uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, kas minēti iepriekš minētā Pamatnolīguma, kas transponēts ar Direktīvu 1999/70/EK, 5. klauzulā, un Leģislatīvā dekrēta Nr. 368/2001 5. panta 4.a punktā minētā transponējošā valsts tiesību norma. Tas notiek situācijā, kurā nav valsts tiesiskajā regulējumā vai Konstitūcijas normā paredzēta pamatprincipa, kas varētu leģitimizēt gan diskrimināciju saistībā ar darba nosacījumiem, gan absolūto aizliegumu pārveidot miertiesnešu darba attiecības par pastāvīgām darba attiecībām, arī ņemot vērā agrāko valsts tiesību normu (Likuma Nr. 217/1974 1. pants), kas jau bija paredzējusi pielīdzināt darba nosacījumus un stabilizēt goda tiesnešu secīgas darba attiecības uz noteiktu laiku?
—

atzīt, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi tai Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 5. pantā (pēc grozījumiem – EKL 10. pants, kas savukārt kļuvis par Līguma par Eiropas Savienības darbību 4. panta 3. punktu) paredzētos pienākumus, neatlīdzinot pašu resursus, kas bija jākonstatē ar Regulas Nr. 1552/1989 (1) 2., 6., 10, 11. un 17. pantu (tagad Regulas Nr. 1150/2000 (2) 2., 6., 10., 11. un 17. pants) un kas bija jānodod Savienības budžetā, zaudējumu, jo nav ticis izdot neviens pārvadājuma sertifikāts EUR.1, pārkāpjot Padomes Lēmuma 91/482 (3) 101. panta 1. punktu un šā lēmuma II pielikuma 12. panta 6. punktu attiecībā uz piena pulvera un rīsu importu no Kirasao laikposmā no 1997. līdz 2000. gadam, un, attiecīgi, Padomes Lēmuma 2001/822 (4) 35. panta 1. punktu un šā lēmuma III pielikuma 15. panta 4. punktu attiecībā uz putraimu un rupja maluma miltu importu no Arubas laikposmā no 2002. līdz 2003. gadam;
7)

Vai tabakas izstrādājuma piemērotību “košļāšanai” Direktīvas 2014/40/ES 2. panta 8) punkta izpratnē var secināt arī no tādas pasniegšanas formas, kas pastāv neatkarīgi no pārstrādātās tabakas, kā, piemēram, no celulozes maisiņa?
1.2)

Vai Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2000/78/EK 17. pants un Pamattiesību hartas 47. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka tām pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram dienestā esošajiem ierēdņiem atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas 2014. gada 11. novembra spriedumā lietā C-530/13 (Schmitzer) sniegtajai Direktīvas 2000/78 9. un 16. panta interpretācijai tiek liegts pieprasīt, lai viņu tiesiskais statuss no atalgojuma viedokļa, atsaucoties uz Direktīvas 2000/78 2. pantu, tiktu noteikts pirms pārejas uz jauno atalgojuma sistēmu, paredzot, ka atbilstošais juridiskais pamats vairs nav piemērojams ar atpakaļejošu spēku no tā vēsturiski sākotnējā likuma spēkā stāšanās brīža un it īpaši izslēdzot to pirms nodarbinātības laikposmu pirms dienesta uzsākšanas ieskaitīšanu, kas ir pabeigti pirms 18 gadu vecuma sasniegšanas?
3)

Vai jēdzienu “pretruna” Direktīvas 2005/29/EK 3. panta 4. punktā var uzskatīt par izpildītu tikai gadījumā, kad pastāv radikāla nesaderība starp tiesiskā regulējuma par negodīgu komercpraksi noteikumiem un citām no Eiropas tiesībām atvasinātām tiesību normām, kas reglamentē specifiskus komercprakses aspektus, vai arī pietiek ar to, ka konkrētās tiesību normas nosaka regulējumu, kas atšķiras no negodīgas komercprakses tiesiskā regulējuma, tā, ka tiek radīta tiesību normu kolīzija saistībā ar vienu un to pašu konkrēto gadījumu?
1)

Vai Flāmu valdības atzīta sociālo mājokļu sabiedrība, kura patērētājam izīrē dzīvokli par īres maksu, kura ir atkarīga no tirgus vērtības, ko šī sabiedrība pati ir noteikusi, no vienas puses, un no īrnieka ienākumiem un ģimenes struktūras, no otras puses, ir uzskatāma par uzņēmumu Savienības tiesību izpratnē?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 318/10

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 18. jūlijā iesniedza Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Ungārija) – Human Operator Zrt./Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatóság

(Lieta C-434/17)

(2017/C 318/15)

Tiesvedības valoda – ungāru

Iesniedzējtiesa

Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

Pamatlietas puses

Prasītāja: Human Operator Zrt.

Atbildētāja: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatóság

Prejudiciālais jautājums

Vai Padomes 2015. gada 10. decembra Īstenošanas lēmums (ES) 2015/2349 (1) ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu Ungārijas praksi, saskaņā ar kuru tiek uzskatīts, ka uz Īstenošanas lēmuma pamata pieņemtā valsts tiesību aktu norma, ar ko nosaka atkāpi no Direktīvas 2006/112/EK 193. panta, ir stājusies spēkā no 2015. gada 1. janvāra, no kura tā ir jāsāk piemērot, jo minētajā Īstenošanas lēmumā nav nevienas tiesību normas par tās iedarbību vai piemērojamību ar atpakaļejošu spēku un arī savā pieprasījumā atļaut atkāpi Ungārija norādīja šo datumu kā piemērošanas sākuma dienu?

(1) Padomes 2015. gada 10. decembra Īstenošanas lēmums (ES) 2015/2349, ar ko Ungārijai atļauj piemērot pasākumu, atkāpjoties no 193. panta Direktīvā 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu OV L 330, p. 53. lpp.).
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 309/29

Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2017. gada 4. maija spriedumu lietā T-403/15 JYSK sp. z o.o./Eiropas Komisija 2017. gada 4. jūlijā iesniedza JYSK sp. z o.o.

(Lieta C-402/17 P)

(2017/C 309/38)

Tiesvedības valoda – angļu

Lietas dalībnieki

Apelācijas sūdzības iesniedzēja: JYSK sp. z o.o. (pārstāvis – H. Sønderby Christensen, advokat)

Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi:

Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējās tiesas spriedums, ar kuru tās prasība atzīta par nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka Komisijas 2015. gada 11. maija Lēmums C(2015) 3228 final viņu neskar tieši un individuāli, ir jāatceļ, balstoties uz to, ka ar to ir pārkāpts efektīvu tiesību aizsardzību tiesā princips

Pamati un galvenie argumenti

Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka netieša piekļuve Tiesai, Polijas tiesām iesniedzot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, nenodrošina Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punktā paredzēto aizsardzību.

Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka iepriekš minētais Komisijas lēmums to skar tieši un individuāli.
4)

Neatkarīgi no iepriekšējiem jautājumiem, vai privāta elektroenerģijas tīkla klasificēšana par slēgtu sadales sistēmu Direktīvas 2009/72/EK 28. panta izpratnē ļauj valsts likumdevējam paredzēt – par labu šādai sistēmai – tikai tās pašas direktīvas 28. pantā un 26. panta 4. punktā aplūkotās atkāpes no sadales sistēmu vispārējā režīma, vai arī – ņemot vērā direktīvas preambulas 29. un 30. “apsvērumā” pausto – dalībvalstij ir atļauts vai tiek uzlikts pienākums paredzēt turpmākus izņēmumus no sadales sistēmu vispārējā regulējuma piemērošanas, lai nodrošinātu minētajos “apsvērumos” norādīto mērķu sasniegšanu?
LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis C 293/19

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2017. gada 16. jūnijā iesniedza Munkaügyi Bíróság (Ungārija) – Shajin Ahmed/Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

(Lieta C-369/17)

(2017/C 293/22)

Tiesvedības valoda – ungāru

Iesniedzējtiesa

Munkaügyi Bíróság

Pamatlietas puses

Prasītājs: Shajin Ahmed

Atbildētājs: Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal

Prejudiciālais jautājums

Vai no Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 13. decembra Direktīvas 2011/95/ES par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (1) 17. panta 1. punkta b) apakšpunktā ietvertā formulējuma “viņš izdarījis smagu noziegumu” izriet, ka sods par attiecīgo noziegumu, kas atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesībām ir paredzēts tiesību aktos, var būt vienīgais kritērijs, lai noteiktu, vai pieteikuma iesniedzējs ir izdarījis noziegumu, par kuru viņš var tikt izslēgts no to personu loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību?

(1) OV L 337, 9. lpp.
4)

Vai kompetentajai iestādei saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 854/2004, ar ko paredz īpašus noteikumus par lietošanai pārtikā paredzētu dzīvnieku izcelsmes produktu oficiālās kontroles organizēšanu (2) [..], I pielikuma I sadaļas II nodaļas D daļas 1. punktu ir atļauts pārbaudes ietvaros no kaušanas līnijas noņemt liemeņus un veikt to piesārņojuma pārbaudes no ārpuses un iekšpuses, kā arī zem taukaudiem?
2)

Vai Savienības tiesības, it īpaši Pamattiesību hartas 21. pants, to lasot kopā ar Direktīvas 2000/78/EK 2. panta 5. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgā direktīva pirmajā jautājumā minēto valsts tiesisko regulējumu, kas – ņemot vērā iedzīvotāju kopējo skaitu un lielākās daļas piederību Romas katoļu baznīcai – piešķir tiesības tikai salīdzinoši nelielai noteiktu (citu) konfesiju piekritēju grupai, neskar tāpēc, ka tas ir pasākums, kas demokrātiskā sabiedrībā ir vajadzīgs, lai aizsargātu citu personu tiesības un brīvības, it īpaši, tiesības uz brīvu reliģijas praktizēšanu?
2)

Vai mehāniskais transportlīdzeklis, kurš ir samontēts no būtiskām sastāvdaļām, kas izgatavotas pirms Direktīvas 2007/46 piemērošanas sākuma, no vienas puses, un no būtiskām sastāvdaļām, kas pievienotas tikai pēc šīs direktīvas piemērošanas sākuma, no otras puses, ir mehāniskais transportlīdzeklis, kas pastāvēja jau pirms direktīvas piemērošanas sākuma, vai arī šāds transportlīdzeklis ir izgatavots tikai pēc direktīvas piemērošanas sākuma?
2)

Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai dalībvalstu procesuālās autonomijas princips, ņemot vērā līdzvērtības, efektivitātes un samērīguma principus, saistībā ar LESD 151. un 153. panta un Direktīvas 2008/94 sociālajiem mērķiem ir jāsaprot tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts pasākumu kā Zakon za Garantiranite vzemania na rabotnitsite i sluzhitelite pri nesastoyatelnost na rabotodatelia 25. pants, atbilstoši kam, beidzoties divu mēnešu termiņam no lēmuma par maksātnespējas procesa uzsākšanu reģistrācijas dienas, zūd garantēto prasījumu pieteikšanas un apmierināšanas tiesības, ja pastāv tāda dalībvalsts tiesību norma kā Kodeks na truda (Darba kodekss) 358. panta 1. punkta 3) apakšpunkts, saskaņā ar kuru neapmierinātu no darba attiecībām izrietošu prasījumu pieteikšanas termiņš ir trīs gadi, sākot no dienas, kad prasījums būtu bijis jāapmierina, un pēc šā termiņa beigām veikti maksājumi netiek uzskatīti par izmaksātiem nepamatoti?