ĢENERĀLADVOKĀTA M. POJAREŠA MADURU [M. POIARES MADURO] SECINĀJUMI,

sniegti 2004. gada 16. decembrī ( )

Lieta C‑160/03

Spānijas Karaliste

pret

Eurojust

Eurojust – Sludinājumi par konkursiem – Pret Eiropas Savienības iestādi celtas prasības pieņemamība – LES 35. pants – Profesionālās prasības – Eiropas Savienības iestāžu valodu lietojuma sistēma

1. Šī lieta ir svarīga divos aspektos. Pirmkārt, prasība, ko Spānijas Karaliste cēla par sludinājumiem par konkursiem uz pagaidu darbinieku vietām Eurojust, dod Tiesai iespēju vēlreiz izvērtēt Eiropas Savienības iestāžu valodu lietojuma sistēmas nozīmi un piemērojamību. Tiesa jau ir spriedusi par valodu lietojuma sistēmu, kas piemērojama reģistrācijas procedūrām, kuras ierosinātas Eiropas Kopienu iestādē – Iekšējā tirgus saskaņošanas birojā (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) ( ). Šajā lietā Tiesai jālemj par valodu lietojuma sistēmu, kas piemērojama Eiropas Savienības iestādes, Eurojust, darbā pieņemšanas procedūrām un iekšējiem darbiem. Taču, no otras puses, par to lemt var tikai tad, ja Tiesa atzīst par pieņemamu prasību atcelt tiesību aktu, ko cēla dalībvalsts par aktu, ko pieņēmusi Eiropas Savienības iestāde Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas normu ietvaros. Līdz ar to šajā lietā Tiesa ir aicināta izteikt viedokli gan par Līguma par Eiropas Savienību ietvaros pieejamajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, gan par valodu lietojuma prasībām, kas noteiktas Eiropas Savienības iestādēm.

I – Lieta un tās konteksts

2. Pirms prasības priekšmeta un pamatu izvērtēšanas ir jāizdara daži precizējumi attiecībā uz apstrīdēto sludinājumu par konkursiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētie akti”) autoru un saturu.

A – Apstrīdēto aktu autors

3. Eurojust ir būtisks Eiropas Savienības kā telpas, kurā valda brīvība, drošība un tiesiskums, attīstības elements ( ). Atbilstoši LES 29. pantam Eurojust izveide atbilst nepieciešamībai nodrošināt Eiropas Savienības pilsoņiem augstu aizsardzības līmeni, uzlabojot dalībvalstu tiesu iestāžu sadarbību.

4. Eurojust tika izveidota kā Eiropas Savienības iestāde, kam ir juridiskas personas statuss, ar Padomes 2002. gada 28. februāra Lēmumu 2002/187/TI ( ) (turpmāk tekstā – “Lēmums par Eurojust”). Tās uzdevums ir sekmēt un uzlabot smagu noziegumu izmeklēšanas un kriminālvajāšanas koordināciju starp dalībvalstīm, uzlabot sadarbību starp dalībalstu kompetentajām iestādēm un sniegt tām atbalstu.

5. Šajā sakarā tai ir īpaša uzbūve. Pirmkārt, saskaņā ar Lēmuma par Eurojust 2. pantu šīs iestādes sastāvā ir valstu locekļi, ko norīko katra dalībvalsts. Visi valstu locekļi veido kolēģiju. Tā ir atbildīga par Eurojust organizēšanu un darbību. Kolēģija ieceļ amatā administratīvo direktoru, kas ir atbildīgs par iestādes ikdienas [administratīvo] pārvaldību ( ). Otrkārt, Eurojust ir sava administratīvā uzbūve. No Eurojust iekšējā reglamenta ( ) 25. panta izriet, ka iestādes darbiniekus darbā pieņem administratīvais direktors pēc tam, kad kolēģija ir izvērtējusi un apstiprinājusi darba vietu sarakstu. Ar šo prasību tiek apstrīdēti tieši iestādes darbinieku darbā pieņemšanas nosacījumi.

B – Apstrīdēto aktu saturs

6. 2003. gada 13. februārī “Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī” tika publicēti astoņi sludinājumi par konkursiem, lai izveidotu rezerves sarakstus pagaidu darbinieku vietām Eurojust ( ). Šie sludinājumi cita starpā attiecās uz darbinieka amatu datu aizsardzības jomā, grāmatveža amatu, informātikas un Eiropas tiesu tīkla informācijas tehnoloģiju eksperta (Internet mājas lapas administratora) amatu, juridiskā padomnieka amatu, bibliotekāra/arhivāra amatu, preses atašeja amatu un vispārējās administrācijas sekretāra amatu. Visos šajos sludinājumos tika aprakstīti veicamie pienākumi, norādītas pienākumu pildīšanai nepieciešamās kvalifikācijas un precizēti kandidātu darbā pieņemšanas un atlases nosacījumi.

7. Kā nepieciešamās kvalifikācijas tostarp ir izvirzītas noteiktas valodu zināšanu prasības. Tās atšķiras atkarībā no konkrētā amata. Darbinieka amatam datu aizsardzības jomā un juridiskā padomnieka amatam ir prasītas ļoti labas franču un angļu valodas zināšanas; tāpat ir precizēts, ka spēja strādāt citās Eiropas Kopienu oficiālajās valodās tiks uzskatīta par priekšrocību. Kandidātiem uz preses atašeja amatu jābūt spējīgiem sazināties vismaz angļu un franču valodā; citu Eiropas Kopienu oficiālo valodu zināšanas tiks uzskatītas par priekšrocību. Vispārējās administrācijas sekretāra amatam ir prasītas padziļinātas angļu un franču valodas zināšanas, turklāt apmierinošas citu Eiropas Kopienu valodu zināšanas tiks uzskatītas par priekšrocību. Informātikas un informācijas tehnoloģiju eksperta amatam ir būtiskas labas angļu valodas zināšanas un prasme sazināties vismaz divās citās Eiropas Kopienu oficiālajās valodās, tostarp franču valodā, tiks uzskatīta par priekšrocību. Grāmatveža amata kandidātiem ir prasītas vienas Eiropas Kopienu oficiālās valodas padziļinātas zināšanas un apmierinošas otras Eiropas Kopienu valodas zināšanas, tostarp apmierinošas angļu valodas zināšanas. Tikai sludinājumā par bibliotekāra/arhivāra amatu netiek izvirzītas nekādas īpašas valodu zināšanu prasības.

8. Kandidatūras pieteikumu iesniegšanas nosacījumi ir vienādi visos apstrīdētajos aktos. Pirmkārt, kandidatūras pieteikums ir jāaizpilda ne tikai sludinājuma publikācijas valodā, bet arī angļu valodā. Otrkārt, atsevišķi iesniedzamie dokumenti, proti, motivācijas vēstule un CV ir jāraksta angļu valodā.

C – Prasības priekšmets un pamati

9. Šīs prasības priekšmets ir divējāds. Savā prasības pieteikumā Spānijas Karaliste lūdz Tiesu atcelt, pirmkārt, katra apstrīdētā akta punktu par angļu valodā iesniedzamiem dokumentiem un, otrkārt, punktus par valodu prasmēm apstrīdētajos aktos, kuros ir izvirzītas šādas prasības. Fokusējot prasības priekšmetu uz valodu jautājumiem, prasītāja apstrīd gan atlases kārtību, gan kritērijus.

10. Šī lūguma pamatojumam prasītāja izvirza trīs pamatus. Pirmkārt, tā apgalvo, ka apstrīdētie akti tika pieņemti, pārkāpjot Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (turpmāk tekstā – “Nodarbināšanas kārtība”) ( ). Šie akti esot pretrunā Nodarbināšanas kārtības 12. panta 2. punkta e) apakšpunktam, jo tie atkarībā no [konkrētā amata] pieprasa vairāk nekā apmierinošas tādas valodas zināšanas, kas nav kandidāta dzimtā valoda, franču valodas zināšanas un jebkurā gadījumā obligātas angļu valodas zināšanas. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka ir pārkāpti Eurojust valodu lietojuma noteikumi ( ), jo tie uzlika Eurojust par pienākumu ievērot Kopienu valodu lietojuma noteikumus, kas paredz visu Eiropas Kopienu oficiālo valodu lietošanu un respektēšanu ( ). Visbeidzot tā norāda, ka tika pārkāpts diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma princips, kas izriet no EKL 12. panta, jo prasības un nosacījumi, kas izvirzīti apstrīdētajos aktos, nepamatoti dodot priekšroku kandidātiem, kuru dzimtā valoda ir angļu vai franču valoda.

II – Prasības pieņemamība

11. Eurojust apstrīd prasības pieņemamību. Tas ir sarežģīts jautājums un, manuprāt, ir pelnījis rūpīgu izvērtējumu.

12. Par labu prasības nepieņemamībai varētu kalpot divu veidu apsvērumi. Pirmie ir vispārēja rakstura apsvērumi. To pamatā ir apstāklis, ka apstrīdētie akti ir pieņemti ārpus Kopienu tiesību sistēmas, turklāt tos ir izdevusi autonoma iestāde, kura neietilpst Eiropas Savienības institucionālajā sistēmā, ko ievieš EKL 7. pants un LES 5. pants. Līdz ar to šo divu iemeslu dēļ Kopienu tiesa nevar izvērtēt apstrīdēto aktu likumību. Otrs apsvērumu kopums izriet no Līguma normu formulējuma. Ne EKL 230. pants, ne LES 35. pants neļauj celt prasību par šāda veida aktiem. Ir iespējams tikai viens tiesību aizsardzības līdzeklis, un to var izmantot tikai neveiksmīgie kandidāti atbilstoši Civildienesta noteikumu 91. pantam, kurš saskaņā ar Nodarbināšanas kārtības 73. pantu pēc analoģijas piemērojams pagaidu darbiniekiem.

13. Nevar noliegt, ka šie apsvērumi ir zināmā mērā būtiski. Tie ļautu Tiesai panākt vienkāršu risinājumu. Tādējādi pietiktu ar to, ka Tiesa atzītu – neviens juridisks pamats neļauj izskatīt šo prasību. Tomēr šāds risinājums radītu ievērojamas problēmas, neatbilstot principiem, kuri vienmēr ir kalpojuši kā vadlīnijas Tiesas judikatūrai. Tā rezultātā dalībvalstij tiktu liegta iespēja apstrīdēt aktu, kas varētu pārkāpt Eiropas Savienības tiesību pamatprincipu. Manuprāt, ir svarīgi, ka Tiesa spriež par jautājumiem, kuri skar Eiropas Savienības pamata tiesiskā regulējuma noteikšanu. Šādi jautājumi rodas šajā lietā. Šajā sakarā, kaut arī minētos apsvērumus būtu vērts ņemt vērā, neviens no apsvērumiem, kas sniegti prasības nepieņemamības atbalstam, man nešķiet noteicošs. Gluži pretēji – par labu pieņemamībai var izvirzīt lieliskus argumentus.

14. Neskatoties uz prasītājas apgalvojumu, pieņemamību, bez šaubām, nevar pamatot ar EKL 230. pantu. Apstrīdētie akti nav Kopienu akti. Tie ir balstīti uz Līguma par Eiropas Savienību normām, kuras atļauj Eurojust izveidi, organizēšanu un darbību. Tātad prasības pieņemamība ir nosakāma, pamatojoties tieši uz šīm normām. Viena no normām par tiesu iestāžu un policijas sadarbību krimināllietās – LES 35. pants – nosaka, ka “Tiesas kompetencē ir pārbaudīt pamatlēmumu un lēmumu likumību, ja dalībvalsts vai Komisija ir griezusies [vērsusies] Tiesā sakarā ar kompetences trūkumu, par būtisku procedūras noteikumu pārkāpumiem, par šā Līguma vai jebkuru ar tā piemērošanu saistīto tiesību normu pārkāpumiem vai arī par pilnvaru nepareizu izmantošanu”.

15. Šādam formulējumam nepārprotami par paraugu ir kalpojušas EK līguma normas par prasību atcelt tiesību aktu ( ). Jāatgādina, ka šajā sakarā Tiesa ir atzinusi, ka Eiropas Kopiena ir “tiesiska kopiena, jo ne tās dalībvalstis, ne iestādes nevar izvairīties no to aktu atbilstības konstitucionālajam pamatdokumentam – Līgumam – kontroles” ( ). Tiesa secinājusi – kaut arī EKL 230. pants min tikai ierobežotu apstrīdamo aktu skaitu, “Līguma sistēma ir [..] dot iespēju celt tiešu prasību par visām iestāžu pieņemtajām tiesību normām, kuras rada tiesiskas sekas” ( ). Šādā Kopienā iestāžu, kuras darbojas saskaņā ar Līguma normām, efektīvas tiesas kontroles princips ir vispārēja, tiesību ievērošanu garantējoša principa izpausme ( ).

16. Šāds princips tādējādi ir pelnījis plašu atzīšanu. Pirmkārt, to nevar attiecināt tikai uz EKL 7. pantā noteikto institucionālo sistēmu. Tiesa ir nemainīgi atzinusi, ka Kopienu iestādes, kuras EK līgums ir apveltījis ar tiesībsubjektību, ir pakļautas arī Tiesas kontrolei ( ). Jebkāds cits lēmums būtu pretrunā principam, saskaņā ar kuru ikviens nelabvēlīgs Kopienu iestādes lēmums neatkarīgi no tā autora var tikt pakļauts efektīvai tiesas kontrolei ( ).

17. Otrkārt, šķiet, ka šobrīd nekas neliedz tiesiskas Kopienas sistēmu un no tās izrietošās garantijas attiecināt uz Eiropas Savienības sistēmu. Saskaņā ar EKL 220. pantu ar Tiesas uzdevumu jāsaprot pienākums nodrošināt tiesiskumu saskaņā ar tiesiskas Kopienas kritērijiem ( ). Atbilstoši LES 46. pantam EK līguma noteikumi, kas attiecas uz Tiesas pilnvarām un šo pilnvaru īstenojumu, attiecas uz Līguma par Eiropas Savienību noteikumiem par tiesu iestāžu un policijas sadarbību krimināllietās ( ). Tātad Tiesai ir pienākums šajā jomā nodrošināt tiesiskumu saskaņā ar tiem pašiem kritērijiem. Tā ir loģiska parādība pēc tiesiskuma principa dibinātā Savienībā, kā tas izriet no LES 6. panta ( ). Ir būtiski, lai tiesiskā Savienībā tās iestāžu aktus varētu pakļaut Savienības tiesas kontrolei, jo šie akti ir pieņemti, lai radītu tiesiskas sekas vis‑à‑vis trešām personām ( ).

18. Tas pilnīgi noteikti attiecas arī uz apstrīdētajiem aktiem ( ).

19. Tomēr nevar neievērot Līgumā par Eiropas Savienību paredzētos prasības atcelt tiesību aktu celšanas nosacījumus. Lai arī tiesiskuma un efektīvas tiesas kontroles principi, kas iedibināti Kopienu tiesiskajā sistēmā, prevalē arī tiesiskas Savienības kontekstā, no tā neizriet, ka tiesiskuma kontroles režīms un noteikumi ir identiski. Kopiena un Savienība zināmā mērā tiecas sasniegt atšķirīgus mērķus un ir pakļautas atšķirīgiem nosacījumiem. Tā kā prasība ir balstīta uz LES 35. pantu, ir jāņem vērā divi īpaši nosacījumi.

20. Pirmais nosacījums ir saistīts ar apstrīdēto aktu raksturu. LES 35. pants, šķiet, attiecina prasības tikai uz lēmumiem un pamatlēmumiem, ko saskaņā ar LES 34. pantu ir pieņēmusi Padome. Ir viennozīmīgi, ka piemērojamie tiesību akti skaidri neparedz nekādus tiesiskuma kontroles pasākumus attiecībā uz Eurojust aktiem. Tas, bez šaubām, ir tāpēc, ka šo aktu autoram, Eurojust, nav ne likumdevēja pilnvaru, ne lēmējvaras ( ). Tā ir iestāde, kura veic galvenokārt operatīvās funkcijas. Līdz ar to Lēmums par Eurojust paredz tikai atbildības noteikumus ( ) un īpašu pārsūdzības sistēmu saistībā ar tiesībām piekļūt personas datiem ( ). Tomēr tas, ka šāds “robs” tiesībās nevar būt par absolūtu šķērsli prasības pieņemamībai, nepārprotami izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Les Verts/Parlaments. Tāpat kā Tiesa tajā spriedumā varēja atzīt pret iestādi, kuras normatīvā funkcija pakāpeniski kļuvusi būtiska, celtu prasību ( ), ir jāpieņem arī prasība, kura celta pret iestādi, kura veic normatīvu funkciju, lai arī tā tiek izmantota tikai īpašos gadījumos. Tas, ka Eurojust akti nav skaidri minēti LES 35. pantā, ir arī tāpēc, ka tos izdod iestāde, kura tika izveidota pēc šīs normas sākotnējās redakcijas izstrādāšanas. Tādējādi no tā, ka šie akti nav minēti šajā normā, nevar secināt, ka tie ir neaizskarami.

21. Saistībā ar EK līguma sistēmu Tiesa jau ir atzinusi, ka prasību atcelt tiesību aktu var celt par visiem aktiem, kas rada tiesiskas sekas, neatkarīgi no to rakstura, formas vai autora ( ). Šāda judikatūra ir acīmredzami piemērojama arī Eiropas Savienības kontekstā. LES 35. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas dod iespēju atsevišķiem prasītājiem lūgt atcelt jebkuru aktu, kas pieņemts VI sadaļas ietvaros un rada tiesiskas sekas trešām personām. Manuprāt, “pati tiesiskuma ideja”, kurai jāprevalē tiesiskas Savienības sistēmā, prasa, lai tas tā būtu ( ).

22. Otrais nosacījums attiecas uz prasītāja statusu. Saskaņā ar LES 35. pantu tikai Komisija un dalībvalstis ir tiesīgas celt prasību. Sākumā šķiet, ka šis nosacījums nerada grūtības šajā lietā. Principā ar LES 35. pantu privileģētajiem prasītājiem nav pienākuma pierādīt jebkādu interesi celt prasību. Kā to saistībā ar EK līguma sistēmu ir atzinusi Tiesa, dalībvalstij, lai tās prasība tiktu atzīta par pieņemamu, nav jāpierāda, ka akts, ko tā apstrīd, tai rada tiesiskas sekas ( ). Ņemot vērā to, ka EKL un LES noteikumi par prasību atcelt tiesību aktu ir līdzīgi, šāda judikatūra ir piemērojama LES 35. panta kontekstā.

23. Tāpat ir jāņem vērā Eurojust šajā lietā celtais iebildums. Ciktāl prasību pret apstrīdētajiem aktiem var pienācīgi celt, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu, jebkurš centiens nodrošināt šīs prasības pieņemamību ir veltīgs. Tomēr šis iebildums ignorē ar šāda veida prasībām saistītās dalībvalstu intereses. Ir skaidrs, ka uz Civildienesta noteikumu normām balstītām prasībām ir īpašs raksturs, jo tās ir saistītas vienīgi ar attiecībām starp prasītāju un iestādi ( ). Taču to interešu aizstāvību, kas izriet no šīm īpašajām attiecībām, nevar uzskatīt par vienīgo pamatu vērsties Tiesā. Dalībvalstij, kurai nav interešu šajās attiecībās, jābūt tiesīgai, pamatojot prasību atcelt tiesību aktu, atsaukties uz Eiropas Savienības tiesību normu pārkāpumu ( ).

24. Šādu risinājumu pamato divi iemesli. Pirmkārt, jāatceras, ka Līguma par Eiropas Savienību sistēma piešķir dalībvalstīm ļoti privileģēta subjekta statusu ( ). Līdz ar to būtu diezgan nepamatoti ļaut celt prasību privātpersonām, nedodot arī dalībvalstīm tiesības vērsties tiesā. Otrkārt, jāatzīmē, ka ar šo prasību tiek apstrīdēts būtisks Eiropas Savienības tiesību nosacījums, kuru aizstāvēt ir dalībvalstu pienākums. No EKL 290. panta, ņemot vērā LES 41. pantā ietverto atsauci, izriet – Eiropas Savienības iestādes pilda savus pienākumus, ievērojot valodu dažādību. Kā izriet no LES 6. panta 3. punkta un EKL 149. panta, valodu dažādības respektēšana ir viens no būtiskajiem dalībvalstu nacionālās identitātes aizsardzības aspektiem ( ). Šādos apstākļos kandidātiem piedāvātā iespēja aizstāvēt savas īpašās intereses nevar tikt pretnostatīta pamatinteresēm aizsargāt tādu noteikumu kā valodu dažādība Eiropas Savienībā ( ). Privātpersonu intereses neabsorbē dalībvalstu intereses; šīs intereses celt prasību ir līdzās pastāvošas.

25. Līdz ar to uzskatu, ka šī prasība ir jāatzīst par pieņemamu.

III – Prasības pamatu vērtējums

26. Prasītāja atsaucas uz tiesību normām, kuru nozīmīgumu lietas atrisināšanai apstrīd Eurojust. Pirms apstrīdēto aktu tiesiskuma izvērtēšanas ir jāatrisina sākotnējais jautājums par šo normu piemērojamību.

A – Piemērojamo tiesību noteikšana

27. Prasītāja šajā lietā atsaucas uz diviem tiesību aktiem – Nodarbināšanas kārtību un [Lēmuma par Eurojust] normu par Eiropas Kopienu valodu lietojumu – un Kopienu tiesību vispārējo principu – EKL 12. pantā paredzēto diskriminācijas aizlieguma principu.

28. Nodarbināšanas kārtības piemērojamība nerada šaubas. Turklāt tā netiek apstrīdēta. Saskaņā ar Lēmuma par Eurojust 30. panta pirmo punktu “Eurojust personāls ir pakļauts noteikumiem un regulām, kas piemērojamas Eiropas Kopienu ierēdņiem un citiem darbiniekiem, jo īpaši attiecībā uz to pieņemšanu darbā un statusu”. No tā izriet, ka pagaidu darbinieku pieņemšana darbā Eurojust ir pakļauta Nodarbināšanas kārtības 12. pantā paredzētajiem pieņemšanas darbā nosacījumiem. Saskaņā ar šo normu “pagaidu darbinieku pieņemšana darbā ir virzīta uz to, lai iestādei nodrošinātu pakalpojumus, ko sniedz visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie cilvēki, kas pieņemti darbā, ņemot vērā pēc iespējas plašāku ģeogrāfisko teritoriju, un izraudzīti no Eiropas Kopienu dalībvalstu pilsoņiem”. Tajā tāpat paredzēts, ka “pagaidu darbinieku var pieņemt darbā vienīgi ar nosacījumu, ka viņš pierāda, ka viņam ir padziļinātas kādas Kopienu valodas zināšanas un apmierinošas kādas citas Kopienu valodas zināšanas apjomā, kas vajadzīgs viņa pienākumu veikšanai”.

29. No otras puses, Kopienu valodu lietojuma sistēmas piemērošana ir strīdīgs jautājums. Iebilstot pret tās piemērojamību, Eurojust izvirza divus pamatojumus, kuri balstīti uz vienu un to pašu iemeslu – apgalvoto Lēmuma par Eurojust 31. panta dažādo valodu versiju formulējumu atšķirību. Pirmkārt, tā kā visas šīs normas valodu versijas, izņemot spāņu valodas versiju, atsaucas uz “Savienības oficiālo valodu lietojumu” un nevis uz “Kopienas iestāžu valodu lietojumu”, ir jāsecina, ka Regula Nr. 1 šai iestādei nav piemērojama. Atbilstoši šim apgalvojumam Savienības valodu lietojums atšķiras no Kopienu valodu lietojuma, un no Savienības iestādēm tiek sagaidīts, ka tās pieņems precīzas normas šajā jautājumā. Otrkārt, pat uzskatot, ka Kopienu valodu lietojums jāatzīst par piemērojamu, Eurojust noliedz, ka tas ir piemērojams daļai no tās darbības jomas. Fakts, ka Lēmuma par Eurojust 31. pants visās tā valodu versijās, izņemot spāņu valodas versiju, precizē, ka šis lietojums piemērojams Eurojust “darbiem” vai “procedūrām”, nozīmē, ka šis režīms neattiecas uz šīs iestādes iekšējiem sakariem.

30. Neviens no šiem diviem pamatojumiem neiztur kritiku. Pirmkārt, Regulas Nr. 1 piemērojamība nepārprotami izriet no skaidri noteiktas tekstuālu atsauču ķēdes. Savienības valodu lietojums trešā pīlāra ietvaros ir paredzēts LES 41. pantā. Tajā skaidri atzīts, ka EKL 290. pantu piemēro Savienības noteikumiem, kas attiecas uz policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās. EKL 290. pants nosaka, ka noteikumus par valodu lietošanu Kopienas iestādēs pieņem Padome; tie tika pieņemti kā Padomes Regula Nr. 1, kas nosaka Kopienas valodu lietojumu ( ). Turklāt ir jāatzīmē, ka šīs regulas pēdējā grozītā redakcija skaidri atsaucas uz “Savienības iestāžu” valodām. Tātad tieši šādu valodu lietojumu Lēmuma par Eurojust 31. pants attiecina uz Eurojust kā iestādi, kas darbojas uz Līguma par Eiropas Savienību normu pamata.

31. Otrkārt, šī valodu lietojuma neattiecināšana uz daļu no Eurojust darbības arī nav pamatota. Tā ir balstīta uz atšķirībām starp operatīvajām funkcijām un administratīvajām funkcijām, un tā nav tiesiski pamatota. Nekas neliecina par to, ka uz administratīvajām funkcijām neattiecas jēdziens “darba valodas”, kas tiek izmantots Regulā Nr. 1. Gluži pretēji – ir pamats uzskatīt, ka šis jēdziens attiecas gan uz iestāžu ārējiem sakariem, gan uz iekšējiem darbiem. Turklāt tieši šādā izpratnē Tiesa ir lietojusi šo jēdzienu ( ). Valodu lietojuma piemērošanas jomā ietilpst visas Savienības iestāžu darbības – gan ārējo attiecību, gan iekšējās darbības līmenī. Tomēr tas nenozīmē, ka jebkura atšķirība starp ārējiem sakariem un iekšējiem sakariem ir noraidāma. Taču to var uzskatīt par vērā ņemamu tikai attiecībā uz valodu lietojuma piemērošanas noteikumiem ( ).

32. Atliek izskatīt jautājumu par diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principa piemērojamību. Eurojust to apstrīd tādēļ, ka, tā kā šis princips izriet no EKL 12. panta, tas nav piemērojams ārpus Kopienas ietvariem. Šāds atzinums man nešķiet pamatots. Ir skaidrs, ka EKL 12. pants nosaka Kopienu tiesību vispārēju principu ( ) kā “vispārējā vienlīdzības principa īpašu izpausmi” ( ). Šie principi ietilpst Kopienu tiesiskās kārtības “pamatprincipu” kategorijā ( ). Līdz ar to tie ir daļa no Kopienu pamata acquis ( ). Saskaņā ar LES 2. pantu Savienības mērķis ir “pilnīgi saglabāt un papildināt acquis communautaire”. Turklāt kategorija, kurā ietilpst šie principi, nav pilnīgi nepazīstama Līguma par Eiropas Savienību kontekstā, jo saskaņā ar tā 6. pantu “Savienība kā Kopienu tiesību vispārēju principu ievēro pamattiesības” ( ). Manuprāt, nediskriminācijas pamatprincips un tā īpašā izpausme – diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma princips – tādējādi ir absolūti piemērojami Līguma par Eiropas Savienību piemērošanas jomā. Līdz ar to tie jāatzīst par saistošiem iestādēm, kuras darbojas uz šī līguma pamata ( ).

33. Šis secinājums, kas balstīts uz acquis communautaire aizsardzību, atbilst arī konsekvences prasībai ( ). Telpas, kurā valda brīvība, drošība un tiesiskums, izveide balstās gan uz Līguma par Eiropas Savienību, gan uz EK līguma noteikumiem. Ir būtiski, lai šajā sakarā veiktās Savienības iestāžu darbības neatkarīgi no to pamata tiktu pakļautas tiem pašiem standartiem. LES 3. pants skaidri paredz, ka “Savienībā ir vienota organizatoriska sistēma, kas nodrošina darbības konsekvenci un nepārtrauktību, lai sasniegtu tās mērķus, reizē respektējot un paplašinot acquis communautaire”.

34. Visbeidzot sadaļā par piemērojamām tiesībām gribētu izteikt pēdējo piebildi. Manuprāt, jautājums par valodu prasībām ietilpst ne tikai noteikumu vai speciālu Līguma normu piemērošanas jomā. Šis jautājums ir saistāms ar Eiropas Savienības pamata tiesībām, principu un mērķi ( ). Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka valodu dažādības respektēšana un veicināšana nav nekādā ziņā nesaderīgas ar kopējā tirgus mērķi. Tieši pretēji – uz personu brīvu pārvietošanos balstītas Kopienas perspektīvā “indivīdu tiesību un iespēju aizsardzībai valodu sfērā ir īpaša nozīme” ( ). Ir skaidrs, ka Savienības pilsoņa tiesības lietot savu valodu var atvieglot pārvietošanās brīvības izmantošanu un integrēšanos uzņēmējas valsts sabiedrībā ( ). Šādos apstākļos Tiesa nosoda jebkuru netiešas diskriminācijas formu, kas balstīta uz valodu zināšanām ( ).

35. Savienībā, kas paredzēta kā telpa, kurā valda brīvība, drošība un tiesiskums, veidojot sabiedrību, kur valda plurālisms ( ), valodu dažādības respektēšanai ir vēl fundamentālāka nozīme. Tas izriet no Savienības pienākuma saskaņā ar LES 6. panta 3. punktu respektēt dalībvalstu nacionālo identitāti. Valodu dažādības respektēšanas princips turklāt ir skaidri noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartā ( ) un Līgumā par Konstitūciju Eiropai ( ). Šis princips ir dažādības, kas ir Eiropas Savienības pamatā, īpaša izpausme.

36. “Mana tēvzeme ir portugāļu valoda”. Šis slavenais Pesoa [Pessoa] ( ) izteiciens, ko pārņēmuši daudzi literāti – tādi kā Kamī ( ) – skaidri parāda saikni, kas var pastāvēt starp valodu un nacionālās piederības sajūtu. Valoda ir ne tikai funkcionāls sabiedrības saziņas līdzeklis. Tā ir būtisks personiskās identitātes – un tai pat laikā fundamentāls nacionālās identitātes – elements ( ).

37. Manuprāt, Savienības iestāžu valodu lietojuma [sistēmu] nedrīkst nošķirt no šī konteksta un principa. Šī sistēma nodrošina, ka tiek atzītas to indivīdu valodas tiesības, kuriem ir tieša pieeja Savienības iestādēm. Tas izriet no Savienības un tās pilsoņu attiecību īpašā rakstura. Tātad tas ir jāuzskata par Eiropas Savienībai piemītošās valodu dažādības tiešu izpausmi. Līdz ar to tas ir uzskatāms par fundamentālu Eiropas Savienības institucionālo normu.

38. No tā, protams, nevar izdarīt secinājumu, ka Savienībā pastāv absolūts valodu vienlīdzības princips. Kā izriet no iepriekš minētā Tiesas sprieduma lietā Kik/ITSB, Līgumā ietvertās atsauces uz valodu lietojumu Eiropas Savienībā “nevar uzskatīt par tāda Kopienu tiesību vispārējā principa izpausmi, kas ikvienam pilsonim garantē tiesības uz to, lai viss, kas var skart viņa intereses, tiktu noformēts viņa valodā jebkādos apstākļos” ( ). Var būt apstākļi, kādos šīs tiesības nevar tikt piemērotas. Taču šie apstākļi var būt tikai ierobežoti, un ikviens to ierobežojums ir jāpamato. Jebkurā gadījumā Savienības iestādēm ir pienākums respektēt valodu dažādības principu.

B – Piemērošana šajā lietā

39. Šajā lietā ir jāizvērtē ne tikai pagaidu darbinieku atlases un darbā pieņemšanas Savienības iestādē nosacījumu atbilstība Savienības tiesībām. Tādas valodu prasības, kādas ir apstrīdētas šajā lietā, var tikt noteiktas gan saskaņā ar valodu lietojuma režīmu, kas izvēlēts iestādes iekšējai darbībai, gan atkarībā no vakantā amata rakstura. Man šķiet, ka, analizējot šos abus pamatojumus, tie ir savstarpēji jānodala. Tādējādi ir jāveic Savienības iestāžu valodu lietojuma tiesiskā režīma iepriekšēja analīze.

1. Eiropas Savienības iestāžu valodu lietojums

40. No iepriekšējiem apsvērumiem par piemērojamām tiesībām nepārprotami izriet, ka Savienības valodu dažādības respektēšanas princips ir pamatprasība, kas izvirzīta visām Savienības iestādēm. Taču šo prasību nevar uzskatīt par absolūtu. Ir jāatzīst praksē nepieciešamie ierobežojumi, lai principa ievērošanu saskaņotu ar institucionālās un administratīvās dzīves diktētām vajadzībām. Šiem ierobežojumiem ir jābūt arī ierobežotiem un pamatotiem. Jebkurā gadījumā tie nevar [negatīvi] ietekmēt tā principa būtību, kas uzliek iestādēm pienākumu respektēt un lietot visas Eiropas Savienības oficiālās valodas.

41. Novērtējot šī principa potenciālo ierobežojumu pamatotību, ir jāņem vērā konteksts, kādā tie piemērojami. Šāda principa piemērojamības precīza definēšana ir atkarīga no konkrētās iestādes, attiecīgās situācijas apstākļiem un konfliktējošām interesēm, kas šādā situācijā ir jāņem vērā.

42. Šajā sakarā, šķiet, var nošķirt trīs dažādas situācijas.

43. Ir skaidrs, ka tieši iestāžu un Savienības subjektu sakaru ietvaros valodu dažādības respektēšanas princips prasa vislielāko aizsardzību. Tādos gadījumos šis princips ir saistīts ar demokrātijas pamatprincipu, kura ievērošanu nodrošina Tiesa ( ). Tas it īpaši prasa, lai Savienības tiesību subjektiem – dalībvalstīm un Savienības pilsoņiem – būtu viegla pieeja Savienības tiesību aktu tekstiem un iestādēm, to autorēm. Tikai šāda pieeja var dot Savienības pilsoņiem iespēju efektīvi un vienlīdzīgi piedalīties Savienības demokrātiskajā dzīvē ( ). Līdz ar to, īstenojot tiesības piedalīties, kas izriet no Savienības pilsonības, valodu dažādības respektēšana nedrīkst atdurties pret tehniskām grūtībām, ko efektīva iestāde var – un tai ir pienākums – pārvarēt.

44. Šīs tiesības attiecas arī uz pilsoņu un administrācijas attiecībām. Administratīvo procedūru ietvaros ir būtiski, lai attiecīgās personas, dalībvalstis un pilsoņi varētu saprast iestādi, ar kuru tiem ir sakari. Līdz ar to atbilstoši Regulas Nr. 1 3. pantam princips ir tāds, ka saziņas valoda ir attiecīgās personas valoda ( ). Tomēr šajā kontekstā attiecīgo personu valodas tiesības ir viennozīmīgi pakļautas zināmiem ierobežojumiem, kas pamatoti ar administratīvām vajadzībām. Tādējādi tādas valodas lietošana, kas nav attiecīgo personu valoda, atsevišķos gadījumos ir pieļaujama, ja ir skaidrs, ka attiecīgās personas ir spējīgas pareizi saprast konkrētās iestādes nostāju ( ). Šajā sakarā ir jāņem vērā apstāklis, ka procesa dalībnieki ir uzskatāmi ne tikai par dalībvalsts jurisdikcijā esošām personām Regulas Nr. 1 2. panta izpratnē, bet drīzāk par kvalificētām un ieinteresētām personām, kas izmanto kognitīvus un materiālus resursus, kuri tām ļauj būt pietiekami informētām ( ).

45. Šajos apstākļos Padome atbilstoši EKL 290. pantam var īstenot atšķirīgu attieksmi pret oficiālajām valodām. Taču, pirmkārt, Padomes izvēlei jābūt piemērotai un samērīgai, ievērojot valodu dažādības principu ( ). Otrkārt, šī izvēle nedrīkst izraisīt nepamatotu diskrimināciju starp Savienības pilsoņiem.

46. No šiem diviem pirmajiem gadījumiem ir jānošķir Savienības iestāžu iekšējās darbības režīms. Kaut arī valodu dažādība ir pamatnoteikums ārējās procedūrās, tas tā ir tāpēc, ka ir nepieciešams respektēt to subjektu valodas tiesības, kuriem ir pieeja Savienības iestādēm. Līgums un judikatūra balstās uz izpratni, ka saziņas valodas izvēle ir dalībvalsts vai tās personas ziņā, kurai ir attiecības ar iestādēm. Turpretim Savienības iestāžu iekšējās darbības kontekstā par iekšējās saziņas valodas izvēli ir atbildīgas minētās iestādes, kuras ir tiesīgas attiecināt šo izvēli uz saviem darbiniekiem. Tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 1 6. pantu “iestādes savos reglamentos var noteikt, kuras valodas ir lietojamas īpašos gadījumos”.

47. Šajā kontekstā ir piemērojamas divas pretrunīgas prasības. No vienas puses, administratīvā darba efektivitātes pamatprincipi prasa ierobežot darba valodu [skaita] izvēli ( ). Visaptveroša valodu plurālisma sistēma ir acīmredzami praktiski nepārvaldāma un ekonomiski neizdevīga iestādei, kurai ir tehniskas un specializētas pilnvaras. Taču, no otras puses, iekšējo valodu lietojumu nevar pilnībā nošķirt no iestāžu ārējo sakaru režīma. Savienības iestāžu darbībai un sastāvam vienmēr ir jāatspoguļo rūpes par Savienības ģeogrāfiskā un lingvistiskā līdzsvara saglabāšanu un jāievēro nediskriminācijas princips ( ). Tas ir arī iestāžu pienākuma pamatā – pieņemt darbā darbiniekus, ievērojot pēc iespējas plašākas dalībvalstu pilsoņu pārstāvniecības principu.

48. Tātad, nosakot iekšējo valodu lietojumu, ir jāatzīst zināma Savienības iestāžu funkcionālā autonomija. Šāda autonomija ir nepieciešama, lai nodrošinātu to pienācīgu darbību ( ). Saskaņā ar Tiesas atzinumu autonomija ir “neatņemams ikvienas institucionālās sistēmas princips” ( ). Tomēr tā ir stingri jāierobežo. To var īstenot tikai Līgumā atzītās robežās ( ). Šajā sakarā jāatgādina, ka Līgums nosauc Padomi kā galveno atbildīgo iestādi par Savienības iestāžu valodu lietojuma noteikšanu ( ). Šī atbildība ietver plašu rīcības brīvību ar nosacījumu, ka tā nekādā veidā neietekmē valodu dažādības principa būtību. Turpretim Savienības iestādēm ir tikai ierobežota rīcības brīvība valodu lietojuma noteikumu īstenošanā. Tās drīkst to izmantot tikai ar vienu mērķi – apmierināt savas iekšējās organizācijas funkcionālās vajadzības.

49. Šajos apstākļos vienas vai vairāku Savienības valodu izvēle iekšējai lietošanai ir pieļaujama vienīgi tad, ja to pamato objektīvi apsvērumi, kas saistīti ar konkrētās iestādes funkcionālajām vajadzībām, un ja tā neizraisa nepamatotu atšķirīgu attieksmi pret Savienības pilsoņiem. Pirmkārt, jāpārliecinās, vai izvēlētais režīms atbilst konkrētās iestādes specifiskajām vajadzībām, ņemot vērā, piemēram, tās izveides vēsturi, atrašanās vietu, iekšējās saziņas vajadzības vai pildāmo pienākumu raksturu. Otrkārt, jāpārbauda, vai šī izvēle nekaitē Savienības pilsoņu vienlīdzīgai pieejai Savienības iestāžu piedāvātajiem amatiem. Šajā sakarā ikvienai personai, kam ir prasmes, kas nepieciešamas vakanto amatu pienākumu pildīšanai, ir jābūt šādai pieejai un iespējai piedalīties saskaņā ar tiem pašiem nosacījumiem darbā pieņemšanas procedūrā ( ).

50. Jebkurā gadījumā nav pietiekams tāds iekšējā valodu lietojuma pamatojums, kas balstīts uz “lietu dabu” (“la naturaleza de los hechos”), kā to par gana piemērotu argumentēja Eurojust tiesvedībā Tiesā.

2. Darbā pieņemšanas nosacījumu tiesiskums

51. Apstrīdētajos aktos Eurojust paredz prasības valodu jomā, kas neatbilst no Nodarbināšanas kārtības 12. panta 2. punkta izrietošajiem nosacījumiem. Tās atšķiras gan pēc apjoma, gan prasīto zināšanu līmeņa. Spānijas Karaliste apgalvo, ka šī atšķirība per se pārkāpj Nodarbināšanas kārtību.

52. Šādi formulēts apgalvojums man nešķiet pamatots. Kopienu judikatūra pieļauj, ka Savienības iestāde izvirza profesionālās prasības, kas cita starpā saistītas ar valodu zināšanām un ir stingrākas par Nodarbināšanas kārtības minimālajiem nosacījumiem atbilstošām prasībām ( ). Tomēr šīm papildu prasībām ir jābūt pamatotām ( ), t.i., tām jāatbilst leģitīmam mērķim un jābūt samērīgām ar nosprausto mērķi.

53. Tiesvedībā Tiesā Eurojust formulēja divējādus pamatojumus.

a) ar darba valodu saistīts pamatojums

54. Pēc Eurojust domām, prasītās prasmes esot nepieciešamas, lai iestādē darbā pieņemtie kandidāti varētu savstarpēji sazināties. Tās pamato nepieciešamība pārvaldīt Eurojust darba valodas.

55. Manuprāt, iekšējās saziņas valodas izvēle, bez šaubām, var būt nepieciešama, lai nodrošinātu Savienības iestāžu pienācīgu darbību ( ). Šī izvēle šķiet jo leģitīmāka, ja konkrētā iestāde ir specializēta organizācija ar ierobežotiem resursiem. Tomēr, lai sasniegtu šo leģitīmo mērķi, divu konkrētu Savienības valodu vienlaicīgu zināšanu prasība, kas izvirzīta visiem attiecīgajiem amatiem, izņemot grāmatveža un bibliotekāra/arhivāra amatu, nešķiet piemērota. Lai nodrošinātu pienācīgu saziņu iestādē, vienas kopīgas valodas zināšanas šķiet pietiekamas. Ja visi šīs iestādes darbinieki pārvalda minēto valodu, otras darba valodas prasību acīmredzami nevar pamatot, atsaucoties uz iekšējo saziņu.

56. Ir jāprecizē, ka tas tomēr nenozīmē, ka iestāde nevar izvēlēties vairākas darba valodas. Taču šai izvēlei ir jābūt skaidri noteiktai un pamatotai ar šīs iestādes specifiskām funkcionālajām vajadzībām, it īpaši ņemot vērā darbā pieņemtā personāla dažādību. Vairāku valodu lietošana iestādes struktūrvienībās var pamatot prasību zināt vienu no šīm darba valodām. Tomēr šādā gadījumā prasība zināt kādu no šīm valodām šķiet pietiekama. Lai vai kā – dažādu valodu vienlaicīgu zināšanu prasība nav pamatojama ar iekšējās saziņas vajadzībām, un tā var norādīt vienīgi uz vēlmi piešķirt privileģētu statusu atsevišķām Savienības valodām. Nedrīkst aizmirst, ka saskaņā ar EKL 290. pantu tikai un vienīgi Padomei ir kompetence pieņemt Savienības oficiālo valodu diferencētas lietošanas noteikumus: kompetence, kas īstenojama, pienācīgi ievērojot valodu dažādības principu.

57. Šajā lietā divu konkrētu Savienības valodu vienlaicīgu zināšanu prasības sludinājumos par konkursiem uz darbinieka amatu datu aizsardzības jomā, juridiskā padomnieka, vispārējās administrācijas sekretāra, informātikas eksperta un preses atašeja amatu šķiet acīmredzami nesamērīgas. Tās nevar pamatot tikai ar mērķi nodrošināt iekšējo saziņu iestādē.

58. Prasība apmierinošā līmenī zināt angļu valodu, lai varētu ieņemt grāmatveža amatu, varētu būt pieļaujama, ja angļu kā darba valodas izvēle būtu skaidri noteikta un pienācīgi pamatota. Tomēr apsvērumos, kurus Tiesai sniedza Eurojust, trūkst skaidrības. Vietumis šķiet, ka ir izvēlēta tikai viena iekšējās saziņas valoda, tomēr šī valoda nav skaidri norādīta ( ), dažviet – ka abas valodas, kuru zināšanas prasītas konkursu sludinājumos, ir iestādes iekšējās saziņas valodas ( ). Turklāt Eurojust darbības reglamentā par to nekas nav teikts. Tā kā Eurojust nav nedz skaidri noteikusi, ne pamatojusi vienas vai vairāku darba valodu izvēli, arī šajā lietā norādītais pamatojums ir jānoraida.

59. Līdz ar to atliek vien izvērtēt otru pamatojumu, ko norādīja Eurojust, aizstāvot apstrīdēto aktu tiesiskumu.

b) Ar pienākumu raksturu saistīts pamatojums

60. Eurojust tāpat apgalvo, ka šīs valodu prasības esot saistītas ar dažādu konkrēto amatu pienākumiem.

61. Ir jāatzīst, ka paredzēto pildāmo pienākumu raksturs var pamatot prasību zināt valodu, kas nav iestādes iekšējās saziņas valoda. Tomēr akts, kurā izvirzītas plašākas valodu prasības, nekā tās ir noteiktas Nodarbināšanas kārtībā, nedrīkst būt pretrunā tādam pamatprincipam kā nediskriminācijas princips. Līdz ar to sakarā ar amata raksturu izvirzītās valodu prasības ir stingri saistāmas ar vakantajiem amatiem un tās nevar nonākt konfliktā ar Savienības iestāžu darbinieku ģeogrāfiskās dažādības prasību.

62. Kas attiecas uz pirmo no šiem nosacījumiem, ir jāpārbauda, vai izvirzītās valodu prasības uztur nepieciešamo un tiešo saikni ar paredzētajiem pildāmajiem pienākumiem. Ja šī saikne netiek konstatēta, jāatzīst – šādas prasības izraisa to Savienības pilsoņu diskrimināciju, kuriem ir nepieciešamās prasmes Nodarbināšanas kārtības 12. panta izpratnē, lai varētu ieņemt vakantos amatus. Pat neatkarīgi no pilsonības kritērija šāda diskriminācija valodas dēļ var radīt nepamatotu šķērsli pieejai darbam.

63. Runājot par otro nosacījumu, ir jāpārbauda, vai izvirzītās prasības pārlieku nekaitē mērķim nodrošināt ģeogrāfisko līdzsvaru Savienības iestādēs. Profesionālo prasību nosacījumos atsevišķām valodām dotā priekšroka pilnīgi noteikti rada priekšrocības tiem Savienības pilsoņiem, kuriem tās ir dzimtās valodas. Šāda priekšrocība var izraisīt citu Savienības pilsoņu netiešu diskrimināciju. Tādējādi diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma princips nepieļauj, ka dienesta vajadzību diktēta valodu prasība vakanto amatu galarezultātā rezervē vienas vai vairāku noteiktu valstu pilsoņiem ( ).

64. Šajā lietā netika pierādīts, ka vakantajiem amatiem izvirzītās prasības rada diskrimināciju valodas vai pilsonības dēļ.

65. Pirmkārt, apstrīdētie akti, šķiet, nav atturējuši Savienības pilsoņus, kuru dzimtās valodas zināšanas nav prasītas apstrīdētajos aktos, [atsaukties uz sludinājumiem]. Gluži pretēji – sniegtā informācija liecina par dažādu valstu pilsoņu pārstāvības līdzsvaru darbā pieņemšanas procedūrās un pašā Eurojust.

66. Otrkārt, ir taisnība, ka Eurojust nav sniegusi ļoti detalizētus paskaidrojumus par saikni, kas varētu būt starp katru no veicamajiem pienākumiem un atbilstošajām valodu prasībām. Šajā sakarā tā atsaucās uz “netieši izteiktiem” iemesliem, kas izriet no pildāmo pienākumu apraksta. Iemesli izriet it īpaši no nepieciešamības uzturēt pastāvīgus sakarus ar personām vai citām iestādēm gan valsts, gan starptautiskā līmenī un vajadzības nodrošināt ātru pieeju adekvātiem darba līdzekļiem. Šādos apstākļos ir jāatgādina, ka ir jāatzīst zināma Savienības iestāžu autonomija savu funkcionālo vajadzību satura noteikšanā. Līdz ar to tikai izvirzīto prasību klajā neatbilstība vien var ietekmēt apstrīdēto aktu tiesiskumu. Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka Spānijas Karaliste nav sniegusi nevienu konkrētu pierādījumu, kas varētu apšaubīt prasīto valodu zināšanu atbilstību amata pienākumu pildīšanai.

67. Arī tad, ja šajā gadījumā ar darba valodu saistīts pamatojums nav pietiekams, lai varētu pierādīt izvirzīto prasību pamatotību, ar pienākumu raksturu saistītu pamatojumu nevar noraidīt. Tā kā Eurojust konkursu sludinājumos izvirzīto valodu prasību prettiesiskums netika pierādīts, uzskatu, ka pret šo apstrīdēto aktu daļu izvirzītie pamati ir noraidāmi.

3. Atlases nosacījumu tiesiskums

68. Prasība, lai daļa no kandidatūras pieteikšanai vajadzīgajiem dokumentiem tiktu iesniegta angļu valodā, pārkāpj noteikumu, saskaņā ar kuru privātpersonas ir tiesīgas vērsties Savienības iestādēs, izmantojot vienu no oficiālajām valodām pēc to izvēles. Šis noteikums attiecas uz Eurojust atbilstoši 2. pantam Regulā Nr. 1, kas ir piemērojama Eurojust saskaņā ar Lēmuma par Eurojust 31. pantu ( ).

69. Tādējādi ir jānoskaidro, vai šis pārkāpums ir attaisnojams. Situācija, kādā atrodas kandidāti, kas atbild uz Savienības iestādes konkursa sludinājumu, nav salīdzināma ar situāciju, kādā ir pilsoņi, kas vēršas iestādēs sakarā ar to demokrātisko piedalīšanos Savienības dzīvē. Kandidātu pieteikums ir pakļauts organizētai atlases kārtībai un ir tieši saistīts ar noteiktu pienākumu izpildi. Šādā kontekstā konkrēto prasību var uzskatīt par pamatotu, ja, no vienas puses, tā ir tieši saistīta ar vakanto amatu pienākumu pildīšanai vajadzīgajām prasmēm un, no otras puses, tā pārlieku neaizskar potenciāli ieinteresēto personu tiesiskās intereses.

70. Tas nozīmē, ka to nekādā gadījumā nevar pamatot ar iemesliem, kas saistīti ar atlases procedūras organizācijas un vadīšanas nosacījumiem. Personai nedrīkst neļaut piedalīties darbā pieņemšanas procedūrā vienīgi materiālu iemeslu dēļ. Šāds aizliegums pārkāpj attiecīgo personu pamattiesības uz pieeju darbam. Turpretim pilnā mērā pastāv iespēja prasīt, lai kandidāts uz amatu Savienības iestādē savā kandidatūras pieteikumā pierāda, ka viņam ir noteiktas prasmes, kas vajadzīgas, lai varētu ieņemt konkrēto amatu.

71. Tā tas pilnīgi noteikti ir arī gadījumā ar sludinājumiem, kuros ļoti labas, padziļinātas vai apmierinošas angļu valodas zināšanas ir daļa no kvalifikācijām, kas vajadzīgas, lai varētu ieņemt konkrētos amatus. Šajā gadījumā var konstatēt saikni starp pienākumu noformēt pieteikumu angļu valodā un izvirzītajām profesionālajām prasībām. Turklāt ikviens interesents var iepazīties ar šīm prasībām konkursu sludinājumu publikācijā visās Eiropas Savienības oficiālajās valodās. Kandidāti patur tiesības iesniegt savus kandidatūras pieteikumus arī konkursa sludinājuma publikācijas valodā. Līdz ar to attiecīgo personu valodu tiesību aizskārumam ir ierobežots apmērs un to jebkurā gadījumā pamato konkrēto amatu pienākumi.

72. Tomēr vienā gadījumā šie nosacījumi, šķiet, nav ievēroti. Bibliotekāra/arhivāra amata konkursa sludinājums paredz, ka ar kandidatūras pieteikumu saistītie dokumenti ir iesniedzami angļu valodā. Taču tajā nav nevienas tiešas norādes uz valodu prasmēm. Saikne starp pildāmajiem pienākumiem un nosacījumu pieteikumu iesniegt angļu valodā tātad nav konstatēta. To, ka ir nepieciešamas angļu valodas zināšanas, bez šaubām, var secināt no cita konkursa sludinājumā paredzētā kritērija, saskaņā ar kuru tiek prasītas “labas galveno tiesību aktu avotu zināšanas [..] Common Law sistēmā”. Taču nekas nenorāda uz to, ka būtu nepieciešams sazināties un rakstīt angļu valodā, lai varētu pildīt konkrētā amata pienākumus.

73. Tā kā nav precīzas informācijas par attiecīgajam amatam prasītajām valodu zināšanām, nav iespējams noskaidrot, vai apstrīdētā prasība ir pamatota. Tāpēc uzskatu, ka bibliotekāra/arhivāra amata konkursa sludinājumā ietvertais nosacījums, ka kandidatūras pieteikuma dokumenti noformējami angļu valodā, ir prettiesisks.

IV – Piedāvātā risinājuma sekas

74. Spānijas Karaliste prasa Tiesai daļēji atcelt apstrīdētos aktus. Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, šī prasība ir daļēji apmierināma.

75. Tomēr ierēdņu un pagaidu darbinieku konkursu jomā pasludinātajā judikatūrā ( ) Tiesa ir vienmēr ņēmusi vērā ne tikai nepieciešamību nodrošināt tiesiskumu un netaisnīgi noraidīto kandidātu intereses, bet arī to jau atlasīto kandidātu intereses, pret kuriem nevar celt nekādus iebildumus. Līdz ar to Tiesa ir atzinusi, ka darbā pieņemšanas konkursa noteikumu pārkāpumi automātiski nenozīmē to, ka ir atceļami šī konkursa rezultāti kopumā.

76. Man šķiet, ka līdzīgs risinājums ir nepieciešams arī šajā lietā. Ja Tiesa izvēlēsies piekrist šiem secinājumiem, tai ir jāprecizē, ka sludinājuma par konkursu uz bibliotekāra/arhivāra amatu daļēja atcelšana neietekmē jau notikušo iecelšanu amatā, pamatojoties uz publicēto sludinājumu.

V – Secinājumi

77. Ņemot vērā iepriekšējos apsvērumus, ierosinu Tiesai:

1) atcelt Eurojust sludinājumu par konkursu uz bibliotekāra/arhivāra amatu, ciktāl tajā ir izvirzīta prasība, ka ar kandidatūras pieteikšanu saistītie dokumenti ir rakstāmi un iesniedzami angļu valodā;

2) prasību pārējā daļā noraidīt.