ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

No visa iepriekš minētā izriet, ka LESD 288. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka valsts tiesa – kura šim nolūkam valsts tiesībās paredzētas procedūras ietvaros konstatē, ka minētās tiesas dalībvalsts nav izpildījusi savu pienākumu pareizi transponēt Direktīvu 2001/82, – atsakās pieņemt tiesas nolēmumu, kurā tiek atzīts, ka šī dalībvalsts nav pareizi transponējusi šo direktīvu un tai ir pienākums to novērst, [šādu valsts tiesas lēmumu] pamatojot ar to, ka valsts tiesību akti šīs tiesas izpratnē atbilst Regulai 2019/6, ar kuru iepriekš minētā direktīva tiek atcelta un kura tiks piemērota no 2022. gada 28. janvāra.
Tiesas (astotā palāta) 2021. gada 16. septembra spriedums Komisija/Itālija (Akcīzes nodoklis – atpūtas kuģu degviela)

(lieta C‑341/20) ( 1 )

Valsts pienākumu neizpilde – LESD 258. pants – Direktīva 2003/96/EK – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – 14. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Tādu energoproduktu atbrīvošana no nodokļa, kas kā degviela vai kurināmais tiek izmantoti kuģošanai Eiropas Savienības ūdeņos – Atbrīvojums no nodokļa, kas ir piešķirts tikai privātiem atpūtas kuģiem, par kuriem ir noslēgts fraktēšanas līgums

Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – Tādu energoproduktu atbrīvošana no nodokļa, kas ir piegādāti nolūkā tos izmantot kā degvielu vai kurināmo kuģošanai Eiropas Savienības ūdeņos – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru atbrīvojums tiek piešķirts tikai privātiem atpūtas kuģiem, par kuriem ir noslēgts fraktēšanas līgums, neatkarīgi no to faktiskās izmantošanas – Nepieļaujamība

(Padomes Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

(skat. 29., 34.– 36., 40. – 45. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)

Rezolutīvā daļa

1) Paredzot, ka atbrīvojums no akcīzes nodokļa par degvielu, ko izmanto privāti atpūtas kuģi, tiek piešķirts tikai tad, ja par šiem kuģiem ir noslēgts fraktēšanas līgums, neatkarīgi no tā, kādā veidā tie faktiski tiek izmantoti, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kuri tai ir saskaņā ar Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 14. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

2) Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

( 1 ) OV C 339, 12.10.2020.
2)

Vai katrā ziņā – neskarot iepriekš minēto un atbildi uz iepriekšējo jautājumu –, ņemot vērā Eiropas Savienības Tiesas judikatūru, tostarp 2018. gada 8. maija spriedumu K.A. u.c. (Ģimenes atkalapvienošanās Beļģijā) (C‑82/16, EU:C:2018:308), ar Spānijas valsts Karaļa dekrēta 240/2007 7. panta automātisku piemērošanas praksi ir pārkāpts LESD 20. pants, atsakot uzturēšanās atļauju Savienības pilsoņa, kurš nekad nav īstenojis brīvas pārvietošanās tiesības, laulātās, kas ir trešās valsts pilsone (kuriem abiem savukārt ir kopīgs nepilngadīgs dēls, kas ir Spānijas pilsonis un arī nav īstenojis brīvas pārvietošanās tiesības), nepilngadīgajam dēlam, kas ir trešās valsts pilsonis, tā iemesla dēļ vien, ka Savienības pilsonis nav izpildījis šajā tiesību normā paredzētos nosacījumus, un konkrēti un individuāli neizvērtējot, vai starp šo Savienības pilsoni un trešās valsts pilsoni pastāv tādas atkarības attiecības, kuru ietekmē – jebkāda iemesla dēļ un ņemot vērā attiecīgos apstākļus – gadījumā, ja trešās valsts pilsonim tiek atteiktas uzturēšanās tiesības, Savienības pilsonis nevarētu šķirties no ģimenes locekļa, kurš no viņa ir atkarīgs, un viņam būtu jāizceļo no Savienības, it īpaši, ņemot vērā, ka Spānijas pilsonis un viņa laulātā, kas ir trešās valsts pilsone, savukārt ir vecāki nepilngadīgam dēlam, kas ir Spānijas pilsonis un kas arī varētu būt spiests izceļot no Spānijas teritorijas kopā ar saviem vecākiem?”
25

No tā izriet, ka atbilstoši līdzvērtības principam, ja uz iekšzemes tiesību normu pamata valsts tiesai, izskatot lietu apelācijas instancē, ir iespēja vai pienākums pēc savas ierosmes izvērtēt tiesību akta tiesiskumu no valsts sabiedriskās kārtības normu skatpunkta, tai ir jābūt arī iespējai vai pienākumam pēc savas ierosmes izvērtēt šāda akta tiesiskumu no attiecīgās Direktīvas 93/13 normas skatupunkta – pat tad, ja jautājums par šā akta tiesiskumu no šo normu skatupunkta pirmajā instancē netika izvirzīts. Ja šādā situācijā apelācijas sūdzību izskatošās valsts tiesas rīcībā ir lietas materiāli, kuri tai rada šaubas, vai līguma noteikums nav negodīgs, minētajai tiesai pēc savas ierosmes ir jāizvērtē šā noteikuma tiesiskums no šajā direktīvā minēto kritēriju skatpunkta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 30. maijs, Jőrös, C‑397/11, EU:C:2013:340, 30. punkts).
48

Pamatlietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka, uzsākot piespiedu izpildes procesu – kā jau daļēji norādīts šā sprieduma 31. punktā –, kompetentā tiesa pēc savas ierosmes pārbaudīja, vai kāds no attiecīgā līguma noteikumiem varētu tikt kvalificēts kā negodīgs. Atzinusi, ka tas tā nav, minētā tiesa uzdeva veikt izpildi; tā kā neviens no līguma noteikumiem netika atzīts par negodīgu, tās nolēmumā šī pārbaude pēc savas ierosmes netika minēta ar tiešu formulējumu. No šā nolēmuma arī izriet, ka, beidzoties desmit dienu termiņam, kurš skaitāms no tiesas nolēmuma paziņošanas un kurā var celt iebildumus pret izpildi, parādnieks zaudē tiesības iebilst pret piespiedu izpildi – arī tā iemesla dēļ, ka ar pārdevēju vai piegādātāju noslēgta līguma noteikumi varētu būt negodīgi.
8

No 2007. gada 2. aprīļaSony NEC Optiarc kopā ar tai pilnībā piederošu meitasuzņēmumu Sony Optiarc America (iepriekš – Sony NEC Optiarc America Inc.) – otra apelācijas sūdzības iesniedzēja –, veica sarunas un iepirkuma procedūras beigās saņēma tiesības slēgt līgumus, kā arī vismaz no Dell Inc. pieņēma pasūtījumus attiecībā uz optiskajiem diskdziņiem. Sony NEC Optiarc un Sony NEC Optiarc America kopā strīdīgajā lēmumā ir apzīmētas kā “Sony Optiarc”. Savukārt “Sony/Optiarc” strīdīgajā lēmumā apzīmē veidojumu, kas sastāv no Sony Corporation un Sony Optiarc, kuras kopīgi iesniedza mutvārdu paziņojumus un atbildēja uz Komisijas informācijas pieprasījumiem. Pēc 2007. gada 1. septembraSony NEC Optiarc turpināja piedalīties Dell organizētajās iepirkuma procedūrās. Tai asistēja viens no Sony Electronics (Singapore) Pte. Ltd, kas rīkojas Sony Optiarc vārdā un pamatojoties uz tās instrukcijām, darbiniekiem.
14

2009. gada 14. janvārī Komisija no Koninklijke Philips NV saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.). 2009. gada 29. janvārī un 2. martā šis pieteikums tika papildināts, lai papildus minētajai sabiedrībai tajā iekļautu Lite‑On IT Corporation un to kopīgo uzņēmumu Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation.
165

Visbeidzot, ar ceturto – jeb pēdējo – pamatu Comune di Milano būtībā norāda uz to, ka ir pārkāptas vairākas Padomes reglamenta normas par protokola sagatavošanu, lēmumu pieņemšanu un aktu formu un nav izpildīts pienākums norādīt pamatojumu. Turklāt Comune di Milano apgalvo, ka atlases procedūra, it īpaši izlozes posms, esot norisinājusies, pārkāpjot šī sprieduma 17. punktā minētajā 2017. gada 31. oktobra paziņojumā paredzētos noteikumus, it īpaši – ciktāl tajā bija paredzēta trīsdesmit minūšu pauze starp katru izlozes posmu.
117

Tiesa ir precizējusi, ka šāda veida glabāšanas pasākums var tikt attiecināts ne tikai uz to personu datiem, kuras pirms tam ir identificētas kā tādas, kas apdraud attiecīgās dalībvalsts sabiedrības drošību vai valsts drošību, vai kuras konkrēti tiek turētas aizdomās par smaga nozieguma izdarīšanu vai valsts drošības apdraudējumu. Proti, Tiesa ir atzinusi, ka, ievērojot Direktīvas 2002/58 15. panta 1. punktā, lasot to Hartas 7., 8. un 11. panta, kā arī 52. panta 1. punkta gaismā, noteiktos ietvarus un ņemot vērā šā sprieduma 70. punktā minētos apsvērumus, šādu pasākumu – atkarībā no valsts likumdevēja izvēles un ievērojot absolūti nepieciešamā robežas – var attiecināt arī uz informāciju par datu plūsmu un atrašanās vietas datiem saistībā ar personām, kas nav tās, kuras tiek turētas aizdomās par to, ka tās ir plānojušas vai izdarījušas smagu noziegumu vai valsts drošības apdraudējumu, ciktāl šie dati, pamatojoties uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, var veicināt šāda noziedzīga nodarījuma vai valsts drošības apdraudējuma atklāšanu, piemēram, cietušās personas dati, kā arī dati par tās sociālo vai profesionālo vidi veidojošo personu loku (spriedumi, 2020. gada 6. oktobris, La Quadrature du Net u.c., C‑511/18, C‑512/18 un C‑520/18, EU:C:2020:791, 165. punkts, kā arī 2022. gada 5. aprīlis, Commissioner of An Garda Síochána u.c., C‑140/20, EU:C:2022:258, 88. punkts).
16

EURIBOR ir atsauces procentu likmju kopums, kura mērķis ir atspoguļot to starpbanku aizdevumu izmaksas, kurus bieži izmanto starptautiskajos kapitāla tirgos. Šī likme ir definēta kā indeksēta likme, par kādu eurozonas ietvaros augstākā reitinga banka citai augstākā reitinga bankai piedāvā starpbanku termiņnoguldījumus euro. EURIBOR tiek aprēķināta kā vidējā likme no cenu piedāvājumiem, kurus ik dienu piedāvā banku izlase, kuras sastāvā laikposmā, uz ko attiecas apstrīdētais lēmums, ietilpa 47 augstākā reitinga bankas – tostarp šī sprieduma 7. punktā minētās bankas –, un kuri no plkst. 10.45 līdz 11.00 tiek nosūtīti uz Thomson Reuters, kas ir likmju aprēķinātājs Eiropas Banku federācijas (EBF) uzdevumā. Bankas sniedz datus par katru no 15 dažādajām EURIBOR procentu likmēm, kas mainās atkarībā no to termiņa, no vienas nedēļas līdz divpadsmit mēnešiem. EONIA pilda EURIBOR līdzīgu uzdevumu, tikai saistībā ar dienas likmēm. To aprēķina Eiropas Centrālā banka (ECB) kā vidējo lielumu no likmēm par nenodrošinātiem starpbanku aizdevumiem (“unsecured”) no tām pašām izlases bankām, kuru dati tiek izmantoti EURIBOR noteikšanai.
258

Līdz ar to prasībām, kas izriet no pašas Savienības tiesību dabas, neatbilst nekāds valsts tiesiskais regulējums vai prakse, kā rezultātā samazinātos Savienības tiesību efektivitāte, ja tiesai, kuras kompetencē ir piemērot šīs tiesības, tiktu liegtas pilnvaras šajā piemērošanas brīdī darīt visu nepieciešamo, lai netiktu piemērota tāda valsts tiesību norma vai prakse, kura, iespējams, rada šķērsli Savienības tiesību normu pilnīgai efektivitātei (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 22. jūnijs, Melki un Abdeli, C‑188/10 un C‑189/10, EU:C:2010:363, 44. punkts un tajā minētā judikatūra; 2016. gada 5. aprīlis, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, 41. punkts, kā arī 2018. gada 4. decembris, Minister for Justice and Equality un Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, 36. punkts).
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Benedetti Pietro e Angelo Ss, Capparotto Giampaolo e Lorenzino Ss, Gonzo Dino Ss, Mantovani Giuseppe e Giorgio Ss, Azienda agricola Padovani Luigi, Azienda agricola La Pila di Mastrotto Piergiorgio e C. Ss, Azienda agricola Mastrotto Giuseppe un Soc. agr. semplice F.lli Isolan, kas ir Itālijas piena ražotāji, un Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) (Atbalsta piešķiršanas aģentūra lauksaimniecības nozarē, Itālija) par tā papildmaksājuma aprēķinu, kas šiem ražotājiem jāmaksā piena un piena produktu realizācijas periodā no 2005. gada 1. aprīļa līdz 2006. gada 31. martam (turpmāk tekstā – “references periods”).
7

2013. gada 15. jūlijāBürgerausschuss für die Bürgerinitiative “Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe” (Pilsoņu iniciatīvas Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe pilsoņu komiteja) iesniedza Komisijai Eiropas pilsoņu iniciatīvu (turpmāk tekstā – “EPI”) ar nosaukumu Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe (turpmāk tekstā – “attiecīgā ierosinātā EPI”).
486

Šajā ziņā jāatgādina, pirmkārt, ka 78,1 % no attiecīgā importa vērtības un 69,8 % no apjoma pārkāpuma laikposmā par cenām, kas ir zemākas nekā MPC, proti, 50 % no VKC, bija robežās no 0 līdz 10 % no VKC un ka šajās robežās ietvertais imports par ļoti zemām cenām pārkāpuma laikposmā pakāpeniski un ievērojami pieauga, lai, sasniedzot aptuveni 80 %, kļūtu par lielāko daļu no pārāk zemu novērtētā importa. Otrkārt, lai gan aplūkotā krāpšana saistībā ar pārāk zemu novērtējumu sākumā skāra vairākas dalībvalstis, pārkāpuma laikposmā pirmām kārtām un arvien nozīmīgāk tā skāra Apvienoto Karalisti, kā to turklāt dažādo sanāksmju laikā ar šīs valsts muitas iestādēm norādīja Komisijas pārstāvji. Šajās sanāksmēs šo iestāžu uzmanība atkārtoti tika pievērsta attiecīgajiem pieaugošajiem pašu resursu zaudējumam, lai tās veiktu atbilstošus pasākumus to izbeigšanai.
24

Izskatot šo pēdējo minēto pieteikumu, šai palātai, kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā, radās šaubas par Savienības tiesību interpretāciju. Vispirms minētā tiesa uzskata, ka saikne, kas pamatlietā ir ar šīm tiesībām, izriet no tā, ka tajā paredzētais efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips ir piemērojams ne tikai tiesvedībām valstu tiesās, kurās tiek piemērotas Savienības materiālās tiesības. Proti, šis princips esot piemērojams arī gadījumos, kad ir jāizvērtē, vai dalībvalsts izpilda no LES 4. panta 3. punkta un 19. panta 1. punkta otrās daļas izrietošo pienākumu nodrošināt, lai iestādes, kas kā tiesas Savienības tiesību izpratnē var lemt jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, atbilstu prasībām, kas izriet no minētā principa, un it īpaši prasībai, lai šādas iestādes būtu uzskatāmas par neatkarīgām un objektīvām, tiesību aktos noteiktām tiesām. Tādējādi šāda prasība būtu jāievēro, ja dalībvalsts tādai instancei kā atbildētājs pamatlietā piešķir pilnvaras noteikt tiesu, kuras kompetencē ir izskatīt disciplinārlietas pret tiesnešiem.
49

Turklāt no lietas materiāliem acīmredzami neizriet, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi faktus, uzskatīdama, ka izmeklēšanas “vardarbības” daļu ir veicis viens izmeklētājs. Proti, šāds konstatējums neizslēdz, ka šim izmeklētājam izmeklēšanas ietvaros ir palīdzējušas citas personas. Tātad šāda argumentācija nav pieņemama, ciktāl ar to Parlaments patiesībā cenšas saņemt no Tiesas jaunu faktisko elementu vērtējumu, tomēr nesagrozot tos. Taču, kā izriet no šī sprieduma 46. punktā minētās judikatūras, šāds vērtējums nav pakļauts Tiesas pārbaudei apelācijas tiesvedībā.
18

Lai saņemtu oficiālo atļauju, kas minēta darbības kritēriju 28. panta a) punktā kā obligāts nosacījums pamatlietā aplūkotā sabiedriskā pakalpojuma organizēšanai un veikšanai, BX saņēma sava darba devēja norādījumus par 160 stundu profesionālo apmācību. Šī apmācība notika 2017. gada martā un aprīlī, pamatojoties uz profesionālās apmācības līgumu, ko D. pašvaldības pārvalde bija noslēgusi ar profesionālās apmācības uzņēmumu, – šajā līgumā BX parādījās kā galīgais pakalpojumu saņēmējs. Minētās mācības norisinājās šī uzņēmuma telpās no pirmdienas līdz piektdienai no plkst. 15.00 līdz plkst. 20.00, sestdienās no plkst. 13.00 līdz plkst. 18.00 un svētdienās no plkst. 13.00 līdz plkst. 19.00. Visbeidzot 124 stundas no BX apmeklētajām mācību stundām notika ārpus parastā darba laika.
36

Pēc tam tā noraidīja Vialto argumentus par to, ka OLAF ir pārkāpis tiesības uz labu pārvaldību, nediskriminācijas principu, samērīguma principu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. Attiecībā uz šo pēdējo principu, pēc tam, kad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 114. punktā atgādināja nosacījumus, kas jāizpilda, lai indivīds varētu uz to atsaukties, tā minētā sprieduma 116. un 117. punktā konstatēja, ka šajā lietā OLAF darbinieki nolēma atkāpties no OLAF pamatnostādnēs paredzētās procedūras attiecībā uz datu, kā arī šajā nolūkā izmantotā informācijas nesēja ieguves un apstrādes vietu, pēc tam, kad Vialto bija atteikusies apmierināt viņu likumīgos pieprasījumus ievākt datus. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā no tā secināja, ka Vialto nevar sev par labu atsaukties uz pietiekami būtisku tādas tiesiskās paļāvības aizsardzības – kas tai bija radusies saistībā ar to, ka tās labā varētu tikt piemērota atkāpi saturoša prakse,– principa pārkāpumu, neraugoties uz tās atteikumu apmierināt OLAF darbinieku lūgumus atbilstoši Regulas Nr. 2185/96 7. panta 1. punktam.
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Stichting Cartel Compensation (turpmāk tekstā – “SCC”) un Equilib Netherlands BV (turpmāk tekstā – “Equilib”), no vienas puses, un Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Deutsche Lufthansa AG, Lufthansa Cargo AG, British Airways plc, Air France SA, Singapore Airlines Ltd, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Swiss International Air Lines AG, Air Canada, Cathay Pacific Airways Ltd, Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden, SAS AB un SAS Cargo Group A/S, no otras puses, par tā kaitējuma atlīdzināšanu, kas izriet no EKL 81. panta pārkāpuma, kuru esot pieļāvušas šīs lidsabiedrības.
201

AW norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 192. punktā Vispārējā tiesa ir minējusi, ka pirms 2007. gada pārbaudes ceļa ēnnodeva bija balstīta uz pārmērīgi augstu IRR – 10,77 %. Vispirms – no 6. pielikuma, konkrētāk, no tā 1. pielikuma 3. punkta, izrietot, ka ceļa ēnnodeva bija noteikta konkrētā apmērā Polijas zlotu (PLN) izteiksmē bez nevienas norādes uz IRR, turpinot – no 6. pielikuma, konkrētāk, tā 1. pielikuma 4. punkta izrietot, ka šī likme bija pakļauta indeksācijai, kas balstīta uz formulu, bez nevienas norādes uz IRR, un, visbeidzot, no 6. pielikuma, konkrētāk, tā 4. punkta d) apakšpunkta – ka IRR ir bijusi piemērojama tikai kopš ceļa ēnnodevu pārbaudes, proti, kopš 2007. gada 1. novembra. Līdz ar to, apstiprinot, ka ceļa ēnnodevas likmes pirms 2007. gada oktobra tika noteiktas, izmantojot IRR, tiktu sagrozīti lietas materiālos iekļautie pierādījumi.
122

Tomēr šai argumentācijai nevar piekrist, jo, kā izriet no judikatūras, jautājums par to, vai selektīva priekšrocība atbilst samērīguma principam, rodas selektivitātes analīzes trešajā posmā, kad tiek izvērtēts, vai minēto priekšrocību var attaisnot ar attiecīgās dalībvalsts nodokļu sistēmas raksturu vai vispārējo uzbūvi. Šajā posmā dalībvalsts tādējādi tiek aicināta pierādīt, ka atšķirīga attieksme, kura izriet no pasākuma mērķa, atbilst samērīguma principam, jo tā nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, un to nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. septembris, Paint Graphos u.c., no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550, 75. punkts).
Tomēr šai tiesai ir arī jāpārbauda, vai, kā rakstveida apsvērumos būtībā ir norādījusi Spānijas valdība, sociālās iniciatīvas īpašie nodarbinātības centri to raksturiezīmju dēļ spēj efektīvāk īstenot Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punktā paredzēto sociālās integrācijas mērķi, kas varētu objektīvi attaisnot atšķirīgu attieksmi salīdzinājumā ar uzņēmējdarbības iniciatīvas īpašajiem centriem. Šajā ziņā minētā valdība ir precizējusi, ka sociālās iniciatīvas īpašie nodarbinātības centri palielina sociālo un neekonomisko vērtību, ņemot vērā, pirmām kārtām, to, ka to mērķis nav peļņas gūšana un ka to gūtā peļņa tiek reinvestēta to sociālo mērķu sasniegšanai, otrām kārtām, to, ka tiem ir raksturīga demokrātisku un uz līdzdalību balstītu principu izmantošana to pārvaldībā, un, trešām kārtām, to, ka to darbībai tādējādi ir lielāka sociālā ietekme, nodrošinot kvalitatīvākus darbus un labākas personu ar invaliditāti un nelabvēlīgā situācijā nonākušu personu sociālās un profesionālās integrācijas un reintegrācijas iespējas.
41

Šādi rīkojoties, Savienības konkurences tiesībās, kas attiecas uz uzņēmumu darbību, par noteicošo kritēriju ir atzīta vienota rīcība tirgū, un formāla dažādu sabiedrību nošķiršana, kas izriet no to atšķirīgā juridiskā statusa, nevar būt šķērslis šādai vienotībai konkurences tiesību normu piemērošanas nolūkā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1972. gada 14. jūlijs, Imperial Chemical Industries/Komisija, 48/69, EU:C:1972:70, 140. punkts, kā arī 2006. gada 14. decembris, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, EU:C:2006:784, 41. punkts). Jēdziens “uzņēmums” tātad attiecas uz jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un finansēšanas veida un tādējādi nozīmē ekonomisku vienību, pat ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 10. septembris, Akzo Nobel u.c./Komisija, C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 54. un 55. punkts, kā arī 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 47. un 48. punkts). Šāda ekonomiska vienība sastāv no personāla, materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas, kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt LESD 101. panta 1. punktā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 84. un 86. punkts).
13

Prasītājas pamatlietā par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā, to izvirzītajā pirmajā un otrajā pamatā apgalvojot, ka Likumdošanas dekrēta Nr. 163/2006 115. pants vai – pakārtoti – Civilkodeksa 1664. pants – pretēji Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (Sardīnijas Reģionālā administratīvā tiesa) nospriestajam – ir piemērojami līgumam pamatlietā. Turklāt prasītājas pamatlietā apstrīdēja it īpaši Likumdošanas dekrēta Nr. 163/2006 115., 206., 210. un 217. panta atbilstību Savienības tiesībām, norādot, ka šie noteikumi, ciktāl ar tiem transporta nozarē ir izslēgta cenu pārskatīšana, it īpaši šajā nozarē ietilpstošo uzkopšanas līgumu cenu pārskatīšana, ir pretrunā tostarp LES 3. panta 3. punktam, LESD 26., 101. un nākamajiem pantiem, kā arī Direktīvai 2004/17. Tādējādi valsts tiesiskajā regulējumā esot paredzētas nepamatotas un pārmērīgas prasības salīdzinājumā ar Savienības tiesisko regulējumu. Tajā arī uzņēmums, kam piešķirtas tiesības slēgt līgumu par uzkopšanas pakalpojumu, kuram salīdzinājumā ar transporta nozares galveno pakalpojumu ir papildu raksturs, varot tikt nostādīts pakļautības un vājākā stāvoklī attiecībā pret uzņēmumu, kas sniedz galveno pakalpojumu, un tādēļ netaisnīgi un nesamērīgi tiktu izmainīts līgumiskais līdzsvars un galu galā tiktu mainīti tirgus darbības noteikumi. Visbeidzot gadījumā, ja cenas pārskatīšanas izslēgšana līgumos, kas noslēgti īpašajās nozarēs, izrietētu tieši no Direktīvas 2004/17, tā būtu jāatzīst par spēkā neesošu.
75

Taču pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa, ciktāl ar to ir noraidīta apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība, ir pamatota. Proti, pirmkārt, no šī sprieduma 48. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti nospriedusi, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. pantā, kā arī 2004. gada VĪN 4. panta 4. punktā nav prasīts, lai šajā 3. pantā paredzētā uzklausīšana notiktu iecēlējinstitūcijā. Otrkārt, kā izriet no šī sprieduma 65.–70. punkta, Vispārējā tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdu, nosprieda, ka tas, ka minētajā 3. pantā paredzēto uzklausīšanu veica nevis pati iecēlējinstitūcija, bet gan šim nolūkam pilnvarots IDOC, nevarēja apdraudēt apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību, it īpaši viņas tiesības tikt uzklausītai.
60

Tādējādi no Direktīvas 2009/72 3. panta 2. un 6. punkta izriet, ka dalībvalstīm nav jāpiešķir finansiāla kompensācija, ja tās nolemj uzlikt sabiedriska pakalpojuma saistības atbilstoši šī 3. panta 2. punktam. Tas pats noteikti attiecas uz šo saistību finansēšanas shēmu, kas – kā izriet no pirmā jautājuma pārbaudes – ir daļa no tām. Līdz ar to šādas kompensācijas neesamība sabiedriska pakalpojuma saistību finansēšanas shēmā pati par sevi nav pretrunā pēdējai minētai tiesību normai.