ĢENERĀLADVOKĀTA D. RUISA‑HARABO KOLOMERA [D. RUIZ‑JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,





sniegti 2004. gada 17. februārī ( )

Lieta C‑336/02

Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

pret

Brangewitz GmbH

[Landgericht Düsseldorf (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Augu šķirnes – Aizsardzības režīms – Regulas (EK) Nr. 2100/94 14. panta 3. punkts un Regulas (EK) Nr. 1768/95 9. pants – Ievāktā aizsargātas šķirnes produkta izmantošana, ko pavairošanas nolūkā veic lauksaimnieki – Apstrādātāji – Pienākums sniegt informāciju Kopienu aizsardzības saņēmējam

1. Landgericht Düsseldorf (Diseldorfas apgabaltiesa, Vācija), kas ir reģionāla tiesu iestāde, kam piekritīgas civillietas un krimināllietas, uzdeva Tiesai divus prejudiciālus jautājumus par Regulas (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību ( ) 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma, kā arī Regulas (EK) Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību ( ), 9. panta interpretāciju.

Tā vēlas noskaidrot, vai aizsargātās augu šķirnes īpašnieks var no apstrādātāja pieprasīt informāciju nolūkā pārbaudīt to lauksaimnieku identitāti, kas izmanto minētā 14. panta 1. punktā paredzēto atkāpi ( ), neatkarīgi no tā, vai pastāv norāde uz to, ka apstrādātājs aizsargātajai augu šķirnei ir veicis šādas darbības. Gadījumā, ja šādas norādes ir nepieciešamas, iestāde vaicā, vai informācija jāsniedz par visu to lauksaimnieku kopumu, kas izmantojuši attiecīgās šķirnes sēklas, vai vienīgi par tiem, par kuriem ir norādes, ka tie veikuši apstrādi.

I – Pamata prāvas fakti

2. Saatgut-TreuhandverwaltungsGmbH, kas ir prasītājs pamata prāvā, ir aizsargātu augu šķirņu īpašnieku un ekskluzīvu licenču īpašnieku organizācija. Tā ir reģistrēta kā sabiedrība ar ierobežotu atbildību un pārstāv savu biedru un Bundesverband Deutscher Pflanzenzüchter eV intereses, kas, savukārt, ir tās dalībniece, un kuras vārdā tā ceļ prasību pret atbildētāja uzņēmumu – Brangewitz GmbH par zināmām tiesībām saņemt informāciju jautājumā par ražas novākšanas rezultātā iegūtu sēklu apstrādi pavairošanas nolūkā.

Tika pieprasīta informācija par 1997./1998. tirdzniecības gadu attiecībā uz 492, 1998./1999. tirdzniecības gadu attiecībā uz 517 un 1999./2000. tirdzniecības gadu attiecībā uz 574 augu šķirnēm, jo visos gadījumos šķirnes aizsargā valsts tiesību akti vai Kopienu tiesības.

3. 2000. gada 19. jūnijā uzņēmums Brangewitz nosūtīja reklāmas brošūru, kurā tika piedāvāts veikt sēklu apstrādi zemnieku saimniecībās, izmantojot pārvietojamu aprīkojumu, jo īpaši lielāko sēklu atsijāšanu un dezinficēšanu. "Akota noņemšanas, attīrīšanas, atlases un dezinfekcijas" pakalpojumi tika piedāvāti par cenu 7,90 DEM/tonnā.

4. Pamata prāvā prasītājs iesniedza daudzas lauksaimniekiem paredzēto atkāpi izmantojušu Brangewitz klientu liecības, kā arī šā uzņēmuma izdotus dokumentus un piegādes pavadzīmes. Rēķinos katras šķirnes, piemēram, miežu attīrīšana, apstrāde, atlasīšana un dezinfekcija bija aprēķināta atkarībā no daudzuma. Dažos rēķinos tika ietverta informācija par apstrādātajām augu šķirnēm.

Lauksaimnieki, kuri savās saimniecībās pavairošanas nolūkā izmantoja aizsargātu šķirņu sēklas no agrākajām ražām, saskaņā ar norādījumiem, kas ietverti Bundesverband Deutscher Pflanzenzüchter sagatavotā instrukcijā 1997./1998., 1998./1999. un 1999./2000. tirzdniecības gadiem, ko tā nosūtīja katram kopā ar veidlapām, pārskatos norādīja, ka sēklu apstrādi ir veikusi trešā persona.

5. Saatgut-Treuhandverwaltungs ir pārliecināta par to, ka uzņēmums Brangewitz nodarbojas ar sēklu apstrādi ne tikai tāpēc, ka tā darbinieki nodarbojas tieši ar šo darbību, bet arī tāpēc, ka turklāt tas iznomā aprīkojumu, lai ieinteresētās personas varētu to izdarīt savās saimniecībās. No pārskatiem, kuros lauksaimnieki ziņoja par atkāpes izmantošanu, un izmantotajiem rēķiniem un piegādes pavadzīmēm izriet, ka Brangewitz pavairošanas nolūkā ir veikusi vismaz septiņdesmit vienas tādas aizsargātas augu šķirnes sēklu apstrādi, tiesības uz kurām pieder tās biedriem. Tādēļ, pēc tās domām, uzņēmumam ir jāsniedz informācija par sniegtajiem pakalpojumiem.

II – Prejudiciālie jautājumi

6. Lai precizētu lauksaimniekiem pašu saimniecībās iegūtā aizsargātas šķirnes pavairojamā materiāla apstrādes pakalpojumu sniedzēju informācijas sniegšanas pienākuma apjomu, Landgericht Düsseldorf Civillietu palāta uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

"1) Vai iepriekš minētie Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma [..] un Regulas Nr. 1768/95 9. panta [..] noteikumi ir interpretējami tādējādi, ka atbilstoši pirmajai regulai aizsargātās augu šķirnes īpašnieks var no apstrādātāja pieprasīt informāciju neatkarīgi no tā, vai pastāv norāde, ka apstrādātājs aizsargātajai augu šķirnei ir veicis šādas darbības?

2) Gadījumā, ja norādēm jābūt:

Vai saskaņā ar saistītajiem Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95 9. panta noteikumiem apstrādātāja pienākums ir sniegt informāciju par visu to lauksaimnieku kopumu, kuru vajadzībām viņš veicis attiecīgo aizsargāto augu šķirņu apstrādi, vai arī viņam jāsniedz informācija vienīgi par tiem lauksaimniekiem, par kuriem augu šķirņu īpašnieka rīcībā ir norādes, ka [..] apstrādātājs attiecīgo aizsargāto augu šķirnēm ir veicis minētās darbības?"

III – Kopienu tiesiskais regulējums

7. Regulas Nr. 2100/94 14. panta, kuru interpretēt lūdz Vācijas tiesa, formulējums ir šāds:

"Atkāpe no Kopienas augu šķirņu aizsardzības

1. Neatkarīgi no 13. panta 2. punkta un lauksaimniecības produkcijas aizsardzības nolūkā lauksaimnieki pavairošanai laukā paši savā īpašumā drīkst lietot ievākto produktu, ko viņi ieguvuši, savā saimniecībā stādot tās šķirnes pavairojamo materiālu, kura nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība.

2. 1. punktu piemēro vienīgi šādām lauksaimniecības augu sugām:

a) rupjās barības augiem: [..]

b) graudaugiem: [..]

c) kartupeļiem: [..]

d) eļļas un šķiedras augiem: [..]

3. Nosacījumus 1. punktā paredzētās atkāpes īstenošanai un selekcionāra un lauksaimnieka likumīgo interešu aizstāvībai pirms šīs regulas stāšanās spēkā nosaka īstenošanas noteikumos, ievērojot 114. pantu, pamatojoties uz šādiem kritērijiem:

– [..]

– lauksaimnieki vai [un] pārstrādātāji [apstrādātāji] sniedz īpašniekiem pēc viņu pieprasījuma attiecīgu informāciju; [..]."

8. Regulas Nr. 1768/95 9. panta, ko Komisija pieņēma, lai ieviestu Regulas Nr. 2100/94 14. pantā paredzēto atkāpi par labu lauksaimniekam, redakcija ir šāda:

"Apstrādātāja sniegtā informācija

1. Attiecīgi detalizētāka informācija, ko apstrādātājs sniedz īpašniekam, ievērojot pamatregulas 14. panta 3. punkta sesto ievilkumu, var būt līguma priekšmets līgumā starp īpašnieku un attiecīgo apstrādātāju.

2. Ja šāds līgums nav noslēgts vai nav piemērojams, apstrādātājam – neskarot prasības, kas Kopienas tiesību aktos vai dalībvalstu likumos un citos normatīvos aktos izvirzītas attiecībā uz informāciju – pēc īpašnieka pieprasījuma ir jāsniedz īpašniekam pārskats ar būtisko informāciju. Šādu informāciju uzskata par būtisku:

a) apstrādātāja vārds, viņa pastāvīgās dzīves vietas un viņa uzņēmuma reģistrētais nosaukums un adrese;

b) fakts, vai apstrādātājs ir apstrādājis vienas vai vairāku šķirņu tos ievāktos produktus audzēšanai, kas pieder īpašniekam, ja par šķirni vai šķirnēm bija paziņots vai kā citādi darīts zināms apstrādātājam;

c) ja apstrādātājs tos ir apstrādājis, tad no attiecīgās šķirnes vai šķirņu ievāktā produkta apjoms, kas apstrādāts audzēšanai, un šīs apstrādes rezultāta kopapjoms;

d) šā punkta c) apakšpunktā minētās apstrādes laiks un vietas; un

e) tās personas vai to personu vārds (-i) un adrese (-es), kam viņš ir apstrādājis ievākto produktu audzēšanai, kā minēts c) apakšpunktā, un attiecīgie apjomi.

[..]"

IV – Tiesvedība Tiesā

9. Tiesas Statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā rakstveida apsvērumus šajā tiesvedībā iesniedza lietas dalībnieki pamata prāvā, Vācijas un Nīderlandes valdības un Komisija.

2004. gada 8. janvārī noturētajā tiesas sēdē nolūkā sniegt mutvārdu paskaidrojumus piedalījās prasītāja, atbildētāja un Komisijas pārstāvji.

V – Pirmais prejudiciālais jautājums

A – Sniegtie apsvērumi

10. Saskaņā ar Saatgut-Treuhandverwaltungs minēto Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestajā ievilkumā un Regulas Nr. 1768/95 9. pantā īpašniekiem tiek piešķirtas plašas tiesības uz informāciju saistībā ar savām augu šķirnēm, uzliekot pienākumu apstrādātājiem pēc īpašnieka pieprasījuma sniegt informāciju par reģistrētā materiāla sēklu sagatavošanu audzēšanai, neprasot tiem pierādīt, ka tā attiecas uz konkrētu darbību. Tā piebilst, ka ievāktā aizsargātas šķirnes sēklu materiāla izmantošana principā esot aizliegta, lai gan atkāpes veidā lauksaimniekiem tiek atļauts sēt zināmu šķirņu materiālu pie zināmiem nosacījumiem, tostarp pienākumu sniegt īpašniekam viņa pieprasīto informāciju. Ja šis pienākums netiek izpildīts, apstrāde, kam ir tīri sagatavošanas darbības raksturs, kļūst pretlikumīga. Tādēļ selekcionāram nav jāpierāda nedz tas, ka lauksaimnieks nav izpildījis šo pienākumu, nedz tas, ka uzņēmums ir veicis konkrētā pavairojamā materiāla apstrādi. Tā apgalvo, ka uzņēmumu sniegtās atbildes esot krietni vien noderīgas īpašniekam, lai kontrolētu lauksaimniekiem piekrītošās priekšrocības izmantošanu gadījumos, kad nav pierādījumu tam, ka tas iegādājies kādu no viņa šķirnēm, kā arī lai pārbaudītu šo atkāpi izmantojušo lauksaimnieku apgalvojumu patiesumu.

Šis pienākums atbilst samērīguma principam, jo tas attiecas vienīgi uz apstrādāto daudzumu un fiziskām vai juridiskām personām, kuru uzdevumā darbs ir veikts, minētajiem uzņēmumiem zinot un izmantojot šo informāciju rēķinu izstādīšanai par savu darbu.

11. Brangewitz uzskata, ka informācijas pieprasījuma adresātam ir jābūt personai, kas faktiski veic sēklu apstrādi kā pakalpojumu sniedzējs gadījumā, ja ir norādes par to, ka tā ir izmantojusi reģistrētas augu šķirnes pavairojamo materiālu. Selekcionāri pie minētajiem uzņēmumiem drīkst vērsties nolūkā saņemt konkrētas ziņas vienīgi gadījumā, ja viņi vēlas veikt iespējamības pārbaudi un ir noskaidrojuši tiesisku attiecību pastāvēšanu ar kādu lauksaimnieku. Tā uzņēmums nav uzskatāms par pavairojamā materiāla apstrādes pakalpojumu sniedzēju, jo tas šo darbu neveic tieši: tam pieder īpašs graudu attīrīšanai un sēklu atlasei paredzēts lauksaimniecības aprīkojums, ko tas iznomā lauksaimniekiem šo darbību veikšanai uz sava rēķina un riska. Rēķini tiek izstādīti atkarībā no apstrādāto graudu daudzuma.

12. Vācijas valdība uzskata, ka vienīgais Kopienu tiesību aktos izvirzītais formālais nosacījums, kam pakārtots uzņēmuma pienākums sniegt informāciju, ir selekcionāra veikts tās pieprasījums. Tiesību normas, kuras tiek lūgts interpretēt šajā tiesvedībā, neparedz pienākumu nedz sniegt pierādījumus, nedz veikt norādes. Starp lauksaimnieku un selekcionāru pastāv tiesiskas attiecības, kas rodas, iegādājoties sēklas, taču tiem, kas veic ievāktā produkta apstrādi, šādu attiecību nav: viņu pienākums sniegt informāciju ir nošķirams no lauksaimnieka pienākuma. Ja tas būtu atkarīgs no norāžu esamības, tas nozīmētu, ka selekcionāram vispirms būtu jāvēršas pie lauksaimniekiem, no kuru labās gribas būtu atkarīga pierādījumu iegūšana. Vācijas valdība uzskata, ka nav nesamērīgi, ja īpašnieks attiecīgo informāciju pieprasa no visiem sēklu apstrādes uzņēmumiem neatkarīgi no tā, vai ir kādas norādes par to, ka tie būtu apstrādājuši kādas viņa aizsargātās šķirnes ievākto produktu, jo pieņemams, ka savas profesionālās darbības veikšanas gaitā tie pastāvīgi apstrādā reģistrētu šķirņu materiālu.

13. Nīderlandes valdība un Komisija uzskata, ka īpašniekam ir jāuzrāda minētās norādes.

B – Atbilde uz pirmo jautājumu

14. Lai sekmētu jaunu augu šķirņu attīstību, Kopienu likumdevējs 1994. gadā nolēma uzlabot selekcionāru aizsardzību, prioritāri ieviešot rūpnieciskā īpašuma aizsardzības regulējumu visā Eiropas Savienības teritorijā ( ).

15. Saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 1. pantu "tiek izveidota Kopienas augu šķirņu aizsardzības sistēma kā vienīgais un ekskluzīvais Kopienas rūpnieciskā īpašuma aizsardzības veids, kas attiecas uz augu šķirnēm". Pēc tās stāšanās spēkā dalībvalstis ir tiesīgas piešķirt valsts tiesību aktos paredzētas īpašuma tiesības, lai gan 92. pantā tiek aizliegta kumulatīva aizsardzība tādējādi, ka neviena šķirne, kas ir Kopienas augu šķirņu aizsardzības objekts, nav valsts augu šķirņu aizsardzības vai kādu patentu objekts. Kopienas augu šķirņu aizsardzība attiecas uz visu botānisko ģinšu un sugu šķirnēm, tostarp hibrīdiem.

16. Lai tās būtu aizsargātas, šķirnēm jābūt noteiktām, viendabīgām, stabilām un jaunām, un ar piešķirtu nosaukumu. Tiesības uz Kopienu aizsardzību attiecībā uz augu šķirnēm piekrīt selekcionāram, kas selekcionējis vai atklājis un attīstījis attiecīgo šķirni, vai viņa tiesību pārņēmējam.

17. Regulas Nr. 2100/94 13. pantā Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašniekam tiek piešķirtas tiesības attiecībā uz šķirni veikt noteiktas darbības, kas izklāstītas 2. punktā: a) ražošana vai atjaunošana (pavairošana); b) kvalitātes uzlabošana nolūkā pavairot; c) piedāvāšana pārdošanai; d) pārdošana vai kāda citāda laišana tirgū; e) eksportēšana no Kopienas; f) importēšana Kopienā; g) uzglabāšana kādā no iepriekš minētajiem nolūkiem. Īpašnieks var dot atļauju šo darbību veikšanai. Turklāt tas var to pakārtot nosacījumiem vai ierobežojumiem.

18. Lauksaimniecības ražošanas aizsardzības nolūkā 14. panta 1. punktā paredzēta atkāpe no īpašnieka tiesībām tādējādi, ka lauksaimniekiem tiek atļauts pavairošanai laukā pašiem savā īpašumā lietot ievākto produktu, ko viņi ieguvuši, savā saimniecībā stādot tās šķirnes pavairojamo materiālu, kura nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība ( ). Lauksaimnieku priekšrocība attiecas vienīgi uz noteiktām 2. punktā uzskaitītām lauksaimniecības augu sugām, kas iedalītas četrās grupās: rupjās barības augi, eļļas un šķiedras augi, graudaugi un kartupeļi ( ).

19. Kā norādījuši vairums no tiem, kas snieguši apsvērumus šajā tiesvedībā, šī ir trešā reize, kad Vācijas tiesa vēršas pie Tiesas ar lūgumu sniegt norādes jautājumā par apjomu, kādā selekcionārs ir tiesīgs saņemt informāciju par ievāktā tam piederošas reģistrētas šķirnes produkta apstrādi, ko pavairošanas nolūkā veic lauksaimnieki. Viņa interese saņemt šīs ziņas izriet no tā, ka, izmantojot atkāpi, lauksaimniekiem ir viņam jāmaksā atbilstoša atlīdzība par to, ka tiem nevajadzēs sējas materiālu jaunajai sezonai.

20. Šāda atlīdzība ir ievērojami zemāka nekā tās pašas šķirnes pavairojamā materiāla cena. Tādēļ aplūkojamās regulas gan tiešajam labuma guvējam, gan tam, kas saimnieciskās darbības ietvaros nodarbojas ar ievāktā produkta apstrādi tā sekojošai sējai, uzliek pienākumu informēt īpašnieku par izmantotajiem vai apstrādātajiem daudzumiem, sniedzot ziņas, kas viņam ļauj aprēķināt sev pienākošos summu.

Kā Tiesa norādījusi sprieduma Schulin ( ) 71. punktā, ja lauksaimnieks, kurš, izmantojot atkāpi, nemaksā īpašniekam taisnīgu atlīdzību, bet bez atļaujas veic kādu no Regulas Nr. 2100/94 13. panta 2. punktā minētajām darbībām, tādā gadījumā pret viņu var celt prasību izbeigt pārkāpumu vai maksāt atlīdzību. Turklāt, ja viņš to izdarījis apzināti vai nolaidības dēļ, vainīgajam ir jāatlīdzina īpašnieka ciestie zaudējumi.

21. Lietā Schulin, kas ir pirmā no šāda veida lietām, Saatgut-Treuhandverwaltungs tiesā cēla prasību pret lauksaimnieku par atteikšanos aizpildīt viņam nosūtīto veidlapu, lai atspoguļotu, vai viņš 1997./1998. gada sezonā ir sējis 525 augu šķirnes, no kurām 180 bija Kopienu regulējuma aizsardzībā. Prasītājs uzskatīja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sesto ievilkumu un Regulas Nr. 1768/95 8. pantu tas varēja šādu sīku informāciju pieprasīt no ikviena lauksaimnieka, pamatojoties vienīgi uz viņa nodarbošanos, bez vajadzības pierādīt kādas reģistrētas šķirnes sēšanas faktu.

Minētajā lietā sniegtajos secinājumos esmu norādījis, ka pienākums attiecīgo informāciju sniegt īpašniekam saistībā ar priekšrocības izmantošanu attiecas uz visiem lauksaimniekiem, kas ar licenci ieguvuši reģistrētas šķirnes pavairojamo materiālu, tomēr šo pienākumu neattiecinot uz tiem, kas to nekad nav iegādājušies, jo viņiem izmantot ievākto produktu nav tehniski iespējams.

22. Tiesa atbalstīja šo ierosinājumu savā spriedumā, atzīstot, ka minētie tiesību akti neļauj īpašniekam pieprasīt attiecīgo informāciju no visiem lauksaimniekiem, piebilstot, ka ir jābūt kādam norādījumam uz to, ka persona, kurai informācija tiek pieprasīta, ir izmantojusi atkāpi vai varētu to darīt, par pietiekamu norādi uz ko varētu kalpot pavairojamo materiālu iegāde. Turklāt tika atzīta iespēja īpašniekiem veikt pasākumus, lai no saviem izplatītājiem uzzinātu savu aizsargāto šķirņu pircēju vārdus un adreses ( ).

23. Lietā Jäger ( ), kas bija otrā Tiesā nonākusī lieta, kas skar šo jautājumu, Saatgut-Treuhandverwaltungs cēla prasību pret citu lauksaimnieku par atteikšanos aizpildīt veidlapu, kas viņam tika nosūtīta, lai noskaidrotu, vai 1997./1998. gada sezonā savā saimniecībā viņš pavairošanas nolūkā ir izmantojis produktu, kas ievākts no vairāk nekā piecsimt augu šķirnēm. Tajā vienīgi tiek definēts Regulas Nr. 1768/95 3. panta 2. punktā atrodamais jēdziens "īpašnieku organizācija", kas ir tiesīga aizstāvēt viņu tiesības, jo otrais uzdotais jautājums ir identisks lietā Schulin uzdotajam. Patiesībā tas bija atjautīgs triks, lai apietu grūtības atbildēt uz secinājumiem, ko sniedza ģenerāladvokāts, kurš atbilstoši judikatūrai Emesa Sugar ( ) lietā publiski un personiski piedalījās Tiesas sprieduma pieņemšanā, izbeidzot strīdu starp lietas dalībniekiem tādējādi, lai, ņemot vērā viņa ieguldījuma juridisko raksturu, viņa rīcība nebūtu padarīta par pretrunīgu. Tā kā tiesas sēde Jäger lietā (2002. gada 3. oktobrī) tika noturēta pēc tam, kad tika sniegti secinājumi lietā Schulin (2002. gada 22. martā), bet pirms sprieduma pasludināšanas (2003. gada 10. aprīlī), tai izdevās atklātā tiesas sēdē pārmest tās prasījumiem neatbilstošo secinājumu saturu ( ).

24. Tādēļ vēl jānosaka selekcionāra tiesības saņemt informāciju no uzņēmumiem, kas nodarbojas ar sēklu apstrādi, nolūkā identificēt lauksaimniekus, kam ir pienākums viņam maksāt atlīdzību par atkāpes izmantošanu konkrētā sezonā.

25. Lai precizētu nosacījumus atkāpes lauksaimniecībā īstenošanai, ar kuru tiek aizsargātas attiecīgās likumīgās intereses, Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punktā tika noteikti kritēriji, kādi Komisijai jāievēro, pieņemot īstenošanas tiesību aktus, jo īpaši Regulu Nr. 1768/95. Minētās tiesību normas sestajā ievilkumā gan lauksaimniekiem, gan apstrādātājiem tiek vienlīdz uzlikts pienākums sniegt īpašniekam attiecīgo informāciju. Šī prasība ir sīkāk izskaidrota attiecībā uz lauksaimniekiem šī pēdējā minētā tiesību akta 8. pantā un attiecībā uz apstrādātājiem 9. pantā. Abas normas ir formulētas līdzīgi, izdarot vajadzīgos pielāgojumus, un šī līdzība ir likusi dažiem šīs prejudiciālo nolēmumu tiesvedības dalībniekiem aizstāvēt nostāju, ka 9. pants interpretējams atbilstoši 8. panta interpretācijai spriedumā Schulin, un šādu risinājumu es būtībā neatbalstu.

26. Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta otrajā ievilkumā tiek atļauts ievākto produktu audzēšanas nolūkā apstrādāt vai nu pašam lauksaimniekam, vai arī sniedzot viņam pakalpojumus, neskarot noteiktus ierobežojumus, lai nodrošinātu apstrādei reģistrētā materiāla identitāti ar to apstrādes rezultātā iegūto materiālu.

27. Šī tiesību norma tika papildināta ar Regulas Nr. 1768/95 13. pantu, saskaņā ar kuru ievākto produktu no šķirnes, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība, bez īpašnieka iepriekšējas piekrišanas nevar pārvietot ārpus saimniecības, kurā tas iegūts, lai apstrādātu audzēšanai.

Taču šāda darbība ir atļauta, ja lauksaimnieks veic atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu apstrādei reģistrētā produkta identitāti ar to produktu, ko iegūst apstrādes rezultātā, un to, ka pakalpojumu sniedz reģistrēts profesionālis vai tāds, kas par savu darbību paziņo oficiālai iestādei, kas ir pilnvarota to ierakstīt apstrādātāju sarakstā, un, savukārt, galvo savam pilnvarotājam, ka atgūs to pašu materiālu. Šos sarakstus, kas bija jāsastāda līdz 1997. gada 1. jūlijam, un reģistrus publicē vai nodod īpašnieku, lauksaimnieku un apstrādātāju organizāciju rīcībā. Dalībvalstis var īstenot tām piekrītošās tiesības noteikt kvalifikācijas prasības, kādām uzņēmumiem ir jāatbilst, lai tie tiktu iekļauti sarakstos.

28. Ar to aprobežojas sēklu apstrādes uzņēmumam piekrītošais pienākums informēt selekcionāru, jo Regulas Nr. 1768/95 13. pantā ir noteikts, ka apstrādi jāveic specializētam uzņēmumam, kas nodrošina apstrādei saņemtā produkta identitāti atgūtajam. Šādus nosacījumus var izpildīt gan uzņēmumi, kas veic darbību savās telpās, gan tie, kas pārvieto vajadzīgo aprīkojumu, materiālu un personālu darbību veikšanai lauksaimnieka saimniecībā.

Turpretim uzņēmums, kas aprobežojas ar aprīkojuma iznomāšanu lauksaimniekiem apstrādes veikšanai pašu saimniecībās, nespēj garantēt par apstrādāto produktu, lai gan tas izstāda rēķinus pēc graudu tonnām. Starp šā veida uzņēmumiem un lauksaimniekiem pastāv nevis pakalpojumu, bet gan preču nomas attiecības ( ), un tādēļ viņu rīcībā nav pārskatu, ko atbilstoši Regulas Nr. 1768/95 9. pantam apstrādātājiem ir pienākums sniegt īpašniekiem. Tādēļ šiem pēdējiem nebūtu lietderīgi vērsties pie šāda veida uzņēmumiem nolūkā pārbaudīt ziņu pareizību saskaņā ar Regulas Nr. 1768/95 15. pantā paredzēto.

29. Turklāt selekcionāru ir jāinformē vienīgi apstrādātājiem, kuri apstrādā kādas no Regulas Nr. 2100/94 14. panta 2. punktā minēto sugu sēklām, jo tikai uz tām attiecas atkāpe, izslēdzot iespēju pavairošanas nolūkā apstrādāt pārējo materiālu.

30. Izņemot gadījumu, kad lauksaimnieks sēklas apstrādā tieši savā saimniecībā, izmantojot nomātu aprīkojumu, kas, bez šaubām, gadās gaužām reti, jo tam vajadzīgas īpašas tehniskas zināšanas, Kopienā dibinātiem uzņēmumiem, kas šo secinājumu iepriekšējā punktā minēto šķirņu ievākto produktu sagatavo turpmākai sējai, ir pienākums sniegt selekcionāru pieprasītos pārskatus.

31. Jebkurā gadījumā to, vai attiecīgajam sēklu apstrādes pakalpojumu sniedzējam ir piemērojami Regulas Nr. 2100/94 un Regulas Nr. 1768/95 noteikumi, vadoties no Tiesas norādījumiem un ņemot vērā sniegtos pierādījumus, pienākas noteikt valsts tiesai.

32. Apzinos to, ka šī saistīto Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95 9. panta noteikumu interpretācija atšķiras no tās, kuru esmu piedāvājis savos secinājumos un kuru Tiesa pieņēma spriedumā Schulin, neskatoties uz to, ka šīs pēdējās minētās regulas 8. panta un 9. panta redakcijas ir ļoti līdzīgas. Šī atšķirība ir skaidrojama ar vairākiem iemesliem un turklāt ir nošķirama no Komisijas atbalstītā pārsteidzošā risinājuma, vismaz ņemot vērā normas redakciju un tās mērķi.

33. Regulas Nr. 1768/95 8. pantā ir noteikts, kāda satura informācija ir jāsniedz lauksaimniekam. Kā tika uzsvērts minētajā lietā Schulin, galvenais un tiešais labuma guvējs no Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību aktiem ir selekcionārs, lai gan, pateicoties viņiem piešķirtajām priekšrocībām, labumu gūst arī lauksaimnieki, jo viņiem ir pieejams kvalitatīvāks pavairojamais materiāls. Iegādājoties aizsargātas šķirnes sēklas, viņi ar īpašnieku stājas tiesiskās attiecībās, lai arī cik niecīgas tās nebūtu, kas paplašinās gadījumā, ja materiāls ietilpst kādā no četrām Regulas Nr. 2100/94 14. panta 2. punktā ietvertajām sugām, izmantojot ievākto produktu sējai citā sezonā, jo tādā gadījumā viņiem ir jāmaksā tam atlīdzība.

34. Šādos apstākļos Tiesa noteica, ka tāda Kopienu tiesību aktu interpretācija, atbilstoši kurai visiem lauksaimniekiem tādēļ vien, ka tie ir piederīgi šai profesijai, tostarp tiem, kas Regulas Nr. 2100/94 14. panta 2. punktā minēto aizsargāto šķirņu pavairojamo materiālu nekad nav nedz iegādājušies, nedz audzējuši, būtu jāsniedz īpašniekam visa attiecīgā informācija, pārsniegtu selekcionāra un lauksaimnieka savstarpējo likumīgu interešu aizsardzībai vajadzīgo. Nepieciešams, lai īpašnieka rīcībā būtu kāda norāde uz to, ka lauksaimnieks ir izmantojis atkāpi vai varētu to darīt, par šādu norādi uzskatot sēklu iegādi. Jebkurā gadījumā vajadzīgie pasākumi, lai iegūtu ziņas par tiem, kas iegādājas viņa reģistrētās šķirnes, ir jāveic pašam selekcionāram ( ).

35. Savukārt šajā lietā tiek skarts Regulas Nr. 1768/95 9. pants, kurā noteikts, kādas ziņas ir pienākums sniegt pavairojamā materiāla apstrādes uzņēmumiem, ņemot vērā apstākli, ka šie uzņēmumi attiecībā pret īpašnieku atrodas krietni vien atšķirīgā stāvoklī nekā lauksaimnieki.

36. Pirmkārt, piemērojot Kopienas tiesību aktos paredzēto atkāpi lauksaimniecībā, selekcionārs, īstenodams savu profesionālo darbību, nestājas attiecībās ar apstrādātāju. Lai gan ir skaidrs, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2100/94 13. panta 2. punkta b) apakšpunktu ir vajadzīga īpašnieka atļauja, lai aizsargāto sēklu apstrādi pavairošanas nolūkā veiktu apstrādātājs lauksaimnieka saimniecībā vai savās telpās. Abus gadījumus regulē Regulas Nr. 1768/95 13. panta 1. punkta noteikumi, saskaņā ar kuriem abiem tirgus dalībniekiem ir pienākums veikt visus atbilstošos pasākumus, lai nodrošinātu apstrādei nodotā produkta identitāti ar šīs darbības rezultātā iegūto.

37. Otrkārt, lai arī vairums Kopienas lauksaimnieku neaudzē nevienu no Regulas Nr. 2100/94 14. panta 2. punktā minētajām sugām, un tādējādi būtu nesamērīgi viņiem uzlikt pienākumu aizpildīt selekcionāru izsūtītās anketas, pastāv liela varbūtība, ka apstrādātāji, veicot šo profesionālo darbību, apstrādā aizsargātas šķirnes pavairojamo materiālu. Ņemot vērā to, ka gadījumā, ja nav parakstīts līgums, viņus nesaista nekādas tiesiskās attiecības ar selekcionāru, un to, ka, izmantodami atkāpi, lauksaimnieki vēršas pie šī veida uzņēmumiem, šķiet loģiski, ka īpašnieki varētu vērsties gan pie vieniem, gan pie otriem, lai izmantotu savas tiesības saņemt taisnīgu atlīdzību.

Šķiet, ka šādu interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 1768/95 15. pants, kas veltīts to apstrādātāju uzraudzībai, kuriem īpašnieks var lūgt pierādīt informācijas patiesumu ar faktūrrēķiniem, citiem dokumentiem, ar kuriem iespējams identificēt materiālu, paraugiem vai pat sniegt pierādījumus par apstrādes vai uzglabāšanas iekārtām.

38. Treškārt, Regulas Nr. 1768/95 8. panta un 9. panta redakciju būtiskā atšķirība, manuprāt, pieļauj, ka spriedumā Schulin jautājumā par lauksaimniekiem un informēšanas pienākumu pieņemto interpretāciju Tiesa neattiecinātu uz sēklu apstrādes uzņēmumiem. Īpašniekam vēršoties pie viņiem, jautājums nav par to, vai tie iegādājušies viņam par labu reģistrēto materiālu, jo tiesību normā tiek izdarīts pieņēmums, ka viņam tas jau ir zināms, un tādēļ viņš noskaidro tieši, vai ievākto produktu tie ir izmantojuši kā pavairojamo materiālu.

Turpretim selekcionāriem, vēršoties pie apstrādātājiem, ar kuriem viņiem nav iepriekš bijušas tiesiskas attiecības, vispirms ir jānoskaidro, vai tie ir apstrādājuši kādas viņu šķirņu sēklas, lai apstiprinošas atbildes gadījumā noskaidrotu daudzumus, datumus, vietas un pakalpojuma saņēmējus. Ja likumdevējs būtu vēlējies, lai, vēršoties pie apstrādes pakalpojumu sniedzēja, īpašnieka rīcībā būtu norādes uz to, ka viņš savās telpās ir apstrādājis aizsargāto materiālu (piemēram, izmantojot ziņas, kuru sniegšanas pienākums lauksaimniekam tiek uzlikts Regulas Nr. 1768/95 8. panta 2. punkta d) apakšpunktā), 9. pants būtu formulēts tādējādi, ka apstrādātājam būtu vienīgi jāapstiprina īpašniekam zināma informācija. Taču, kā skaidri izriet no minētās tiesību normas 2. punkta b) un e) apakšpunkta, tā gluži nav.

39. Ceturtkārt, lai gan pārsvarā apstrādātājs uz pakalpojumu līguma pamata strādā par labu lauksaimniekam, Regulas Nr. 1768/95 9. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzēta varbūtība, ka viņam nav zināms, kurai šķirnei pieder apstrādājamais pavairojamais materiāls, un viņš vēlas to noskaidrot, lai izpildītu savus pienākumus. Tādēļ, ja tiek atzīts, ka viņam nav zināms, vai tā ir aizsargāta suga, šķiet neloģiski pieprasīt no īpašnieka norādes par to, ka attiecīgajā darbībā tika apstrādāts uz viņa vārda reģistrēts materiāls, lai lūgtu apstiprināt savas aizdomas.

40. Visbeidzot, Regulas Nr. 1768/95 8. panta 5. punktā tiek paredzēts, ka gadījumos, kad tam saņemta piekrišana, informācijas pieprasījumu, neiesniedzot tieši lauksaimniekam, drīkst nosūtīt kooperatīvam, kura biedrs viņš ir, apstrādātājam, kurš viņam sniedzis apstrādes pakalpojumus iepriekšējos tirgū laišanas gados, vai sēklu piegādātājam, kuram tā viņam ir jāsniedz atbilstoši 6. punktam, ar noteikumu, ka viņi tam ir saņēmuši lauksaimnieka atļauju.

Nepiekrītu viedoklim, ko pauž uzņēmums Brangewitz, uz šīs tiesību normas balstot savu nostāju, lai apgalvotu, ka īpašniekam ir vajadzīga lauksaimnieka piekrišana tam, lai viņš varētu sazināties ar apstrādātāju. Šī norma sistēmā pilda vienīgi palīga lomu, ļaujot citiem uzņēmumiem, ar kurām lauksaimnieks sazinās, veicot savu profesionālo darbību, sniegt informāciju viņa vārdā.

41. Tas pats attiecas uz Regulas Nr. 1768/95 9. panta 5. punktu, saskaņā ar kuru tā vietā, lai sazinātos ar apstrādātāju, īpašnieks var vērsties pie apstrādātāju organizācijām, kuru biedrs tas ir, vai lauksaimniekiem, kam tas sniedzis pakalpojumus iepriekšējos tirgū laišanas gados, kuriem tāpat kā iepriekšējā gadījumā viņam ir jāsniedz informācija, ja viņi tam ir saņēmuši attiecīgo apstrādātāju atļauju. Arī šis piesardzības līdzeklis neaizstāj minētās regulas 9. panta 2. un 3. punktā apstrādātājiem uzlikto pamata un patstāvīgo pienākumu.

42. Tādējādi saistītie Regulas Nr. 2100/94 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Regulas Nr. 1768/95 9. panta noteikumi ir interpretējami tādā nozīmē, ka aizsargātas šķirnes īpašnieks var pieprasīt attiecīgo informāciju no uzņēmuma, kas sniedz sēklu apstrādes pakalpojumus attiecībā uz kādu no Regulas Nr. 2100/94 14. panta 2. punktā minētajām lauksaimniecības augu sugām, neatkarīgi no tā, vai viņa rīcībā ir norādes uz to, ka tas ir apstrādājis kādas īpašniekam par labu reģistrētas šķirnes ievākta produkta pavairojamo materiālu.

VI – Otrais prejudiciālais jautājums

43. Ņemot vērā atbildi, kādu piedāvāju dot attiecībā uz pirmo jautājumu, otrais nav jāizskata, jo tas tika uzdots pakārtoti vienīgi gadījumam, ja tiktu atzītas par obligātām iepriekš minētās norādes uz to, ka ir apstrādātas uz selekcionāra vārda reģistrētas sēklas.

VII – Secinājums

44. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Landgericht Düsseldorf uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:

"Saistītie Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulas (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību 14. panta 3. punkta sestā ievilkuma un Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulas (EK) Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par atkāpi lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību, 9. panta noteikumi ir interpretējami tādā nozīmē, ka aizsargātas šķirnes īpašnieks var pieprasīt attiecīgo informāciju no uzņēmuma, kas sniedz sēklu apstrādes pakalpojumus attiecībā uz kādu no Regulas Nr. 2100/94 14. panta 2. punktā minētajām lauksaimniecības augu sugām, neatkarīgi no tā, vai viņa rīcībā ir norādes uz to, ka tas ir apstrādājis kādas īpašniekam par labu reģistrētas šķirnes ievākta produkta pavairojamo materiālu."