ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
55.

Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Amtsgericht Heilbronn (Heilbronnas pirmās instance tiesa, Vācija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi: 1) Dalībvalstīm ir jāīsteno sava vara krimināllietās saskaņā ne tikai ar pamatbrīvībām, kuras garantē Savienības tiesību akti, bet arī ar Savienības tiesību aktiem kopumā, it īpaši primārajiem Savienības tiesību aktiem. Līdz ar to LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šādi normatīvie akti krimināltiesību jomā nedrīkst diskriminēt personas, kurām Savienības tiesību aktos ir dotas tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi, vai ierobežot pamatbrīvības, kas ir garantētas Savienības tiesību aktos. 2) LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie aizliedz tādas dalībvalsts tiesību normas kā pamatlietā, kas atšķirīgā veidā soda par bērna nelikumīgu aizvešanu vai aizturēšanu atkarībā no tā, vai situācija rodas valsts teritorijā vai citas Eiropas Savienības dalībvalsts teritorijā, kas šajā nolūkā tiek uzskatīta par trešo valsti. Pakārtoti LESD 18. un 21. pants, skatīti, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. pantu un 49. panta 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz tādas dalībvalsts tiesību aktus kā, piemēram, pamatlietā minētie, kurā par bērna nelikumīgu aizvešanu vai aizturēšanu tiek sodīts atšķirīgi atkarībā no tā, vai situācija rodas valsts teritorijā vai citas Eiropas Savienības dalībvalsts teritorijā, ciktāl valstu tiesas ir tiesīgas turpināt individuāli pārbaudīt situāciju, kurā ir radušies attiecīgie fakti. Saistībā ar šo pārbaudi tiesas jo īpaši var ņemt vērā vecāku, uz kuriem attiecas kriminālvajāšana, personisko rīcību un attiecību stāvokli starp abiem vecākiem neatkarīgi no tā, vai mehānismi, kas ir paredzēti Padomes Regulā (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu, tiek piemēroti, un attiecīgā gadījumā paša bērna viedokli.
4.

Šie lūgumi izriet no tiesvedības Conseil d’État (Valsts padome, Beļģija) starp B. M. M. un B. S. (C‑133/19), B. M. M. un B. M. (C‑136/19), kā arī B. M. O. (C‑137/19) (turpmāk tekstā – “prasītāji”), no vienas puses, un ministre de l’asile et la migration (sociālo lietu, veselības un patvēruma un migrācijas lietu ministrs, Beļģija) un Conseil du contentieux des étrangers (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome, Beļģija), kurā katrs no prasītājiem ir iesnieguši apelācijas sūdzību, no otras puses.
21.

Vispārējā tiesa pamatojās uz to, ka pēc savas būtības Hartas 31. panta 2. punktā paredzēto tiesību uz ikgadējo atvaļinājumu mērķis principā ir veicināt darba ņēmēju dzīves un darba apstākļu uzlabošanu ( 11 ). Ievērojamais ikgadējā atvaļinājuma samazinājums, triju gadu laikā to samazinot no 42 līdz 24 dienām, nevarot tikt uzskatīts par tādu, kas būtu saderīgs ar principu veicināt attiecīgo personu dzīves un darba apstākļu uzlabošanu ( 12 ). To nekompensējot citas attiecīgo personu privilēģijas ( 13 ), un neesot saskatāms pamatojums ( 14 ). Ciktāl tiek norādīts uz izmaksu ietaupījumiem, jau esot nospriests, ka katrā ziņā nevar atsaukties uz apsvērumiem saistībā ar nepieciešamību aizsargāt Savienības finanšu intereses, lai attaisnotu Hartas 31. panta 2. punktā garantēto tiesību uz apmaksātu ikgadējo atvaļinājumu aizskārumu ( 15 ). Neesot arī saskatāms, ka likumdevējs būtu centies atrast taisnīgu līdzsvaru starp modernizācijas mērķi un attiecīgo personu tiesībām. Līdz ar to Komisija neesot varējusi pamatoti balstīties uz Civildienesta noteikumu X pielikuma jauno 6. pantu, lai pieņemtu apstrīdētos lēmumus ( 16 ).
56.

Lai gan no Direktīvas 2004/48 32. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir nodrošināt pilnīgu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu saskaņā ar Hartas 17. panta 2. punktu, tajā pašā laikā no šīs direktīvas 2. panta 3. punkta a) apakšpunkta, kā arī no tās 2. un 15. apsvēruma izriet, ka intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzība nedrīkst traucēt tostarp personas datu aizsardzību, kas garantēta Hartas 8. pantā, līdz ar to šī direktīva it īpaši nevar ietekmēt Direktīvu 95/46 ( 19 ).
31.

Treškārt, Vispārējā tiesa pēc tam, kad tā bija atkārtojusi, ka jautājums, vai nosacījumi parlamentārās imunitātes atcelšanai ir izpildīti brīdi, kad par to ir iesniegts pieprasījums, atšķiras no jautājuma par to, vai attiecīgajam deputātam pārmestie fakti ir pierādīti, uzskatīja, ka neviens no apelācijas sūdzības iesniedzējas šajā kontekstā izvirzītajiem pierādījumiem – proti, pirmām kārtām, ka strīdīgo sīkziņu ir sagatavojusi apelācijas sūdzības iesniedzējas palīdze, viņai nezinot, otrām kārtām, ka strīdīgais attēls bija fotomontāža, kura veikta, izmantojot brīvi pieejamu attēlu, kas jau bija izvietots un izplatīts internetā, un neviena tiesvedība nav tikusi ierosināta, it īpaši no Sensendenī CAF puses, trešām kārtām, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja izdzēsa sīkziņu, tiklīdz viņa par to uzzināja, un ceturtām kārtām, ka notiesāšanas gadījumā viņa riskēja ar to, ka viņai kā papildu sods var tikt noteikts ierobežojums tikt ievēlētai, kā arī viņa var zaudēt savu Eiropas Parlamenta deputātes mandātu un visus savus vēlētos amatus, – neietilpst “to apstākļu vidū, kuri Parlamentam bija jāņem vērā, lai noteiktu, vai nosacījumi parlamentārās imunitātes atcelšanai bijuši izpildīti šajā lietā” ( 6 ).
24.

Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka to produktu ražošanā, kas nav energoprodukti, tādā situācijā kā pamatlietā tiek iegūti atlikumi kā neizbēgamas sekas, kas nozīmē, ka tas nav pašmērķis, bet šīs ražošanas neizbēgams rezultāts. Ciktāl ražošanas procesā iegūtajiem produktiem ir tirgus vērtība un ražotājs tos var pārdot, tie viņam kļūst par preci, t.i., par potenciālu ienākumu avotu. Tāpēc vairs nav nozīmes tam, vai to ražošana tiek veikta apzināti vai tikai kā citu produktu ražošanas neizbēgamas sekas. No nodokļu uzlikšanas viedokļa pret abām situācijām ir jāattiecas vienādi. To pieprasa līdzvērtības princips un vajadzība nodrošināt konkurences neizkropļošanu. Citādi būtu tikai tad, ja citiem energoproduktu ražošanas procesā iegūtiem produktiem būtu vien nenozīmīga tirgus vērtība vai tiem vispār nebūtu tādas vērtības un tie radītu tikai izmaksas to ražotājam. Tāpēc es nepiekrītu Repsol viedoklim, ka šajā gadījumā noteicošais ir uzņēmējdarbības “galvenais virziens”. Uzņēmējdarbība tiek reglamentēta ar tiesību aktiem, tostarp tiesību aktiem nodokļu jomā, nevis ievērojot šīs darbības mērķi, bet gan tās faktisko būtību un sekas.
10.

Atkāpjoties no minētā, Likuma par PVN 71. panta 2. punktā ir paredzēts: “Atkāpjoties no [Likuma par PVN 71. panta] 1. punkta, Lietuvas Republikas nodokļa maksātājam nav nedz pienākuma iesniegt lūgumu reģistrēt to kā PVN maksātāju, nedz arī noteiktajā kārtībā to aprēķināt un iemaksāt PVN budžetā saskaņā ar noteiktajām prasībām [..], ja pēdējo 12 mēnešu laikā kopējā atlīdzības summa par precēm un/vai pakalpojumiem, kas piegādāti/sniegti valsts teritorijā, veicot saimniecisko darbību, nav pārsniegusi 155000 [litus (LTL)]. PVN aprēķināšana ir jāsāk no tā mēneša, kurā tika pārsniegts šis slieksnis. Par piegādātajām precēm un sniegtajiem pakalpojumiem, par kuriem atlīdzība nepārsniedz noteikto summu 155000 LTL apmērā, PVN netiek aprēķināts. [..]”
1.

Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 76/308/EEK (1976. gada 15. marts) par savstarpēju palīdzību tādu prasījumu piedziņā, kas radušies no darbībām, kuras ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) finansēšanas sistēmas, kā arī lauksaimniecības un muitas nodokļu piedziņā ( 2 ), 6. panta 2. punktu un 10. pantu, skatot tos kopsakarā ar Padomes Direktīvas 2008/55/EK (2008. gada 26. maijs) par savstarpējo palīdzību prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem 6. panta otro daļu un 10. pantu ( 3 ).
66.

PL 2008/675 ir vēl viens tiesību akts, kurš tomēr atšķiras no iepriekš minētajiem pēc sava rakstura un funkcijas, kā tiesas sēdē norādīja Komisija. Tas neievieš atzīšanas mehānismu, kas būtu līdzīgs mehānismam, ko ievieš divi citi pamatlēmumi. Tas nenodod nekādu jurisdikciju pār attiecīgo personu vai notiesājošu spriedumu no vienas dalībvalsts citai dalībvalstij. PL 2008/675 galvenais noteikums, 3. panta 1. punkts, prasa, lai dalībvalstis izdarītu tādus secinājumus no citās dalībvalstīs iepriekš pieņemtiem spriedumiem, kas būtu līdzvērtīgi secinājumiem, kuri izdarīti no attiecīgajā dalībvalstī iepriekš pieņemtiem spriedumiem. Šim nolūkam šajā tiesību aktā nav noteikts dalījums starp spriedumiem, ar kuriem piespriesta vai nav piespriesta brīvības atņemšana, vai starp spriedumiem, kuru izpilde ir atlikta vai nav atlikta. Tas attiecas uz visiem spriedumiem krimināllietās.
54.

Pretēji Vācijas muitas dienesta, Čehijas valdības un Nīderlandes valdības izvirzītajam argumentam Tiesa nekad nav izslēgusi noteiktus deklarācijas elementus no 1992. gada Muitas kodeksa 78. panta piemērošanas jomas, pamatojot savu lēmumu ar to, ka tie ir saistīti ar deklarācijas pašu būtību. Tiešām, izņemot to, ka šīs normas formulējumā netika izmantota neviena atsauce uz šādu ex ante izslēgšanu, jānorāda, ka Tiesa pieņēma – kā minēts iepriekš šajos secinājumos –, ka datums, kurā deklarācija bija iesniegta, varētu tikt grozīts, turpretim administratīvajās tiesībās šāda informācija principā ir tikpat būtiska, cik deklarētāja identitāte ( 39 ). Turklāt spriedumu Terex arī var interpretēt tādējādi, ka tas nozīmē, ka deklarāciju varētu grozīt attiecībā uz izvēlēto muitas procedūru, turpretim saskaņā ar 1992. gada Muitas kodeksa 4. panta 17. punktu un 59. panta 1. punktu deklarācija bija darbība, ar kuru deklarētājs paziņo par savu vēlmi precēm piemērot noteiktu muitas procedūru. Visbeidzot, Tiesa arī lēma, ka var grozīt eksportētāja nosaukumu, neraugoties uz to, ka finanšu priekšrocību piešķiršana ir atkarīga no eksportētāja identitātes ( 40 ).
15.

Saskaņā ar Gesetz zur Geltendmachung von Unterhaltsansprüchen mit ausländischen Staaten jeb Auslandsunterhaltsgesetz (Likums par uzturlīdzekļu prasībām attiecībās ar ārvalstīm jeb Ārvalstu uzturlīdzekļu likums, turpmāk tekstā – “AUG”) ( 6 ) 66. pantu: “(1) Ja ārvalsts nolēmums ir izpildāms saskaņā ar [Regulu Nr. 4/2009] bez eksekvatūras procedūras vai ir pasludināts par izpildāmu saskaņā ar minēto regulu [..], parādnieks var celt iebildumus pret pašu prasījumu tiesvedībā, kas ierosināta saskaņā ar [Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Likums par tiesvedību ģimenes lietās un bezstrīdus tiesvedības lietās, turpmāk tekstā – “FamFG”)] 120. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar [Zivilprozessordnung (Vācijas Civilprocesa kodekss, turpmāk tekstā – “CPK”)] 767. pantu. Tiesas nolēmuma gadījumā tas attiecas tikai uz tādu iebildumu celšanu, kuru pamatā ir apstākļi, kas radušies pēc nolēmuma pieņemšanas. (2) Ja saskaņā ar kādu no konvencijām, kas minētas 1. panta 1. punkta pirmā teikuma 2. apakšpunktā, ir atļauta nolēmuma piespiedu izpilde, parādnieks var celt iebildumus pret pašu prasījumu tiesvedībā, kas ierosināta saskaņā ar [FamFG] 120. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar [CPK] 767. pantu, tikai tad, ja apstākļi, kas ir iebildumu pamatā, ir radušies: 1. pēc tā termiņa beigām, kurā parādnieks būtu varējis iesniegt pārsūdzību, vai 2. pēc šīs tiesvedības izbeigšanas, ja ir tikusi iesniegta pārsūdzība. (3) Pieteikumu, kas iesniegts saskaņā ar [FamFG] 120. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar [CPK] 767. pantu, iesniedz tiesā, kura ir izskatījusi pieteikumu par izpildes rīkojuma izdošanu. Gadījumos, kas minēti 1. punktā, jurisdikciju nosaka saskaņā ar 35. panta 1. un 2. punktu.”
149.

Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa, Vācija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi: Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 16. pants, lasot to kopsakarā ar minētās direktīvas 15. pantu un ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 1.–4., 6. un 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiek atļauts aizturēt ieslodzījuma vietā trešās valsts valstspiederīgo, kas gaida izraidīšanu un kas rada reālu, attiecīgajā brīdī pastāvošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu, skarot sabiedrības pamatintereses vai attiecīgās dalībvalsts iekšējo vai ārējo drošību, – un tas ir jāpārbauda kompetentajai valsts iestādei, ievērojot aizliegumu sazināties ar notiesātajiem ieslodzītiem. Kompetentajai valsts iestādei, izskatot prasību par lēmumu par trešās valsts valstspiederīgā, kas gaida izraidīšanu, aizturēšanu vai aizturēšanas pagarināšanu ieslodzījuma vietā, ir konkrēti un precīzi jāpārbauda šī valstspiederīgā apcietinājuma apstākļi, lai pārliecinātos par to, ka tiek ievērots gan efektivitātes un samērīguma princips, gan Direktīvas 2008/115 16. pantā paredzētās minimālās garantijas, kā arī minētā valstspiederīgā pamattiesības, kas nostiprinātas Pamattiesību hartas 1.–4., 6. un 47. pantā.
66.

Papildus tam, ka attiecīgais atbrīvojums pamatlietas apstākļos neatbilstu šī atbrīvojuma mērķim, BlackRock aizstāvēto pieeju atspēko arī praktiski argumenti. Proti, attiecībā uz Aladdin pakalpojumiem nav iespējams nošķirt atsevišķu īpašību šajā pakalpojumā, lai noteiktu, cik lielas pakalpojumu daļas mērķis ir pārvaldīt ĪIEF un citus fondus. Šajā ziņā BlackRock piedāvā “par pārvaldības pakalpojumiem samaksāto cenu galvenokārt aprēķināt proporcionāli pārvaldīto aktīvu vērtībai”. Attiecībā uz šo priekšlikumu es varu paust tikai iebildumus. Ir jāuzsver, ka Direktīvas 2006/112 135. panta 1. punkta g) apakšpunkta formulējumā ir paredzēts atbrīvot no nodokļa “darījumus”, kas ir “ĪIEF pārvaldība”, nevis atbrīvot [no nodokļa] atkarībā no “pārvaldīto ĪIEF aktīviem”. Turklāt, kā to pamatoti norāda Apvienotās Karalistes valdība, šāds mehānisms būtu pretrunā PVN sistēmas raksturam un padarītu to nepiemērojamu ( 80 ). Proti, vienotajam pakalpojumam piemērojamais PVN pastāvīgi mainītos atkarībā no ĪIEF un citu fondu, kuru pārvaldīšanai tiek izmantota attiecīgā platforma, vērtības. Līdz ar to rodas jautājums, kurā brīdī minētā vērtība ir jānosaka. No tā izriet, ka maksājamā PVN sadale atkarībā no pārvaldīto fondu vērtības varētu izraisīt šī atbrīvojuma piemērošanu arī citiem fondiem, kuru pārvaldību nevar atbrīvot no nodokļa. Šāds rezultāts neļautu sasniegt iepriekš minēto mērķi.
43.

Kā esmu norādījis secinājumos lietā OG un PI (Lībekas un Cvikavas prokuratūras), vēlreiz citējot spriedumu Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības), “neatkarība [..] nav savienojama ar “pakļautību jebkādai hierarhiskai saiknei vai subordinācijai attiecībā pret trešajām personām””. Ja to attiecina uz tiesnešiem vai tiesām, tas nozīmē, ka “tiesneši ir neatkarīgi arī no augstāko instanču tiesām, jo, lai arī minētās tiesas var pārskatīt un atcelt viņu spriedumus a posteriori, tās tomēr nevar noteikt, kāds spriedums viņiem ir jāpasludina” ( 22 ).
28.

Šādos faktiskajos un tiesiskajos apstākļos Rechtbank Limburg (Limburgas pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus jautājumus prejudiciāla nolēmuma sniegšanai: “1) Vai Savienības tiesības un it īpaši Orhūsas konvencijas 9. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir situācija, kad tiesības uz piekļuvi tiesai sabiedrībai (proti, ikvienai personai) tiek liegtas pilnībā, ja šajā ziņā runa nav par ieinteresēto sabiedrību (ieinteresētās puses)? Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši: 2) Vai Savienības tiesības un it īpaši Orhūsas konvencijas 9. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka no tiem izriet, ka sabiedrībai (proti, ikvienai personai) iespējama šai sabiedrībai piemērojamo procesuālo prasību un dalības tiesību pārkāpuma gadījumā šīs konvencijas 6. panta izpratnē ir jābūt piekļuvei tiesai? Vai šajā ziņā nozīme ir tam, ka ieinteresētajai sabiedrībai (ieinteresētās puses) šajā ziņā ir piekļuve tiesām un turklāt tā var celt prasību tiesā arī par materiāliem prasības pamatiem? 3) Vai Savienības tiesības, un it īpaši Orhūsas konvencijas 9. panta 2. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir situācija, kad piekļuve tiesām ieinteresētajai sabiedrībai (ieinteresētās puses) tiek padarīta atkarīga no dalības tiesību izmantošanas šīs konvencijas 6. panta izpratnē? Ja uz trešo jautājumu tiek atbildēts noliedzoši: 4) Vai Savienības tiesības un it īpaši Orhūsas konvencijas 9. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir valsts tiesību norma, atbilstoši kurai piekļuve tiesām, lai pārsūdzētu lēmumu, ieinteresētajai sabiedrībai (ieinteresētās puses) ir izslēgta, ja tai var pamatoti pārmest, ka tā nav izvirzījusi iebildumus par lēmuma projektu (vai tā daļām)? Ja uz ceturto jautājumu tiek atbildēts noliedzoši: 5) Vai tikai valsts tiesas kompetencē, pamatojoties uz konkrētā gadījuma apstākļiem, ir spriest par to, kas ir jāsaprot ar “tam pamatoti var pārmest”, vai arī valsts tiesai ir pienākums šajā ziņā ņemt vērā konkrētas Savienības tiesībās paredzētās garantijas? 6) Kādā mērā atbilde uz trešo, ceturto un piekto jautājumu ir atšķirīga, ja runa ir par sabiedrību (proti, ikvienu personu), ja tā vienlaikus nav ieinteresētā sabiedrība (ieinteresētās puses)?”
5.

Tāpēc, iespējams, nav pārsteidzoši, ka Eiropas konkurenti, kas ražo GOES, ir nopietni iebilduši pret šādas atļaujas piešķiršanu. Pēc to uzskatiem, šāda atļauja nozīmētu to procedūru apiešanu, kas noteiktas Īstenošanas regulā, kurā paredzēti šie antidempinga pasākumi. Tomēr jautājums šajā apelācijas sūdzībā ir par to, vai šie konkurenti var apstrīdēt iepriekš minētā Komisijas secinājuma pamatotību šajā tiesvedībā vai arī tie tikai aprobežojas ar kritikas izteikšanu par valsts muitas dienestu piešķirto ievešanas pārstrādei atļauju savas valsts tiesās ( 5 ). Tas ir atkarīgs no tā, vai ar Komisijas secinājumu bija paredzēts radīt tiesiskās sekas, un, ja tas tā ir, rodas jautājums, vai akts apelācijas sūdzības iesniedzējus ir skāris tieši un individuāli LESD 263. panta 1. punkta izpratnē.
128.

Pirmkārt, vienkāršā valodā vārds “atturēšanās” cēlies no latīņu vārda abstinere, kas nozīmē ‘turēties prom vai pa gabalu’, ‘atturēties no’ vai ‘turēties attālumā’, vai ‘atturēties/atteikties no kaut kā’. Līdzīgā veidā arī angļu Oksfordas vārdnīcā atturēšanās definēta kā ‘oficiāla atteikšanās balsot “par” vai “pret” priekšlikumu vai ierosinājumu’. Tādējādi persona, kas atturas, nevēlas, lai uzskatītu, ka viņa ir “par” vai “pret” priekšlikumu. Viņš vai viņa vienkārši vēlas, lai (vai uzvedas tā, it kā) viņa vai viņas vispār tur nebūtu. Šī persona atsakās nodot balsi un lūdz, lai pret viņu izturas tā, it kā viņa vispār nebūtu balsojusi.
86.

Skatoties šādā kontekstā, viss šajos secinājumos liecina par to, ka konkrētā institucionālā un procesuālā kārtība, kuru ir izvēlējies valsts likumdevējs, ir problemātiska divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, sākotnējā procesā kādā no posmiem ir jābūt iespējai apstrīdēt sākotnējo lēmumu tiesā, kurai ir “pilnīga jurisdikcija”, ja lietas dalībnieki vēlas to darīt. Otrkārt, subjektīvo tiesību (pēc būtības) aizsardzība neļauj “inkriminēšanu pie vienas reizes” nākamajā administratīvajā procesā, kurā fiziskas personas konstatē, ka atrodas situācijā, ka to lieta jau iepriekš ir daļēji izspriesta, ņemot vērā atzinumus par šo personu rīcību, kas izdarīti iepriekšējā procesā, kurā šīs personas nav bijušas lietas dalībnieki.
14.

Donauland, pamatojoties uz Almos izdotajiem dokumentiem, reģistrēja grāmatvedībā 180 koriģētos rēķinus saskaņā ar Likuma Nr. 571/2003 par nodokļu kodeksu 159. panta 3. punktu. Koriģētie rēķini tika izdoti Almos (adresēti gan Almos Vācijā, gan tās nodokļu pārstāvim Rumānijā), un no to satura izriet šādi darījumi: 1) veikto piegāžu Kopienas iekšienē anulēšana un to pārklasificēšana par iekšzemes piegādēm, piemērojot 24 % PVN standartlikmi, un 2) šādu iekšzemes piegāžu, kam piemērota PVN standartlikme, anulēšana un to iekļaušana tādu preču piegāžu kategorijā, attiecībā uz kurām ir piemērojama apgrieztās maksāšanas sistēma, apgalvojot, ka pēc 2014. gada 28. marta paziņojuma esot konstatēta kļūdaina pircēja identifikācija.
33.

Šajā gadījumā nav šaubu par to, ka Komisija neuzsāka formālu izmeklēšanas procedūru un ka VGG u.c. Vispārējā tiesā atsaucās uz savu procesuālo tiesību pārkāpumu. Līdz ar to, kā to pamatoti norādīja Vispārējā tiesa ( 10 ), prasības pieņemamība galvenokārt ir atkarīga no jautājuma, vai VGG u.c. ir pierādījušas, ka tās ir ieinteresētās personas LESD 108. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punkta izpratnē.
45.

Valsts tiesību norma šajā lietā ietilpst Direktīvas 2008/115 jomā un tātad Savienības tiesību īstenošanā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 51. panta 1. punkta izpratnē. Tai ir jāatbilst Savienības tiesību vispārējiem principiem, tostarp Hartā nostiprinātajām pamattiesībām. Šajā gadījumā var ņemt vērā valsts tiesību normas, kuru mērķis ir pastiprināt Direktīvas 2008/115 lietderīgo iedarbību, mudinot trešo valstu valstspiederīgos izpildīt atgriešanas lēmumu un turpmāku ieceļošanas aizliegumu. Citiem vārdiem sakot, ieviešot ieceļošanas aizliegumu, dalībvalstis nodrošina šīs direktīvas mērķa ievērošanu. Pakārtoti varētu arī uzskatīt, ka attiecīgās valsts tiesības potenciāli apdraud Direktīvas 2008/115 lietderīgo iedarbību, kas padarītu attiecīgo situāciju līdzīgu atkāpei no Savienības tiesībām situācijai ( 26 ). Saskaņā ar šādu loģiku situācijas, kurās ar Direktīvu 2008/115 dalībvalstīm ir atļauts atņemt brīvību personai, uz kuru attiecas šī direktīva, brīvības atņemšanas soda formā ir jāsaprot kā izņēmumi no šīs direktīvas galvenā mērķa. Līdz ar to Harta šajā lietā ir piemērojama neatkarīgi no veida, kādā tiek piemērotas attiecīgās valsts tiesības.
68.

No judikatūras izriet, ka, tā kā narkotisko vielu kaitīgums ir vispāratzīts, to tirdzniecība ir aizliegta visās dalībvalstīs, izņemot stingri kontrolētu tirdzniecību medicīniskiem un zinātniskiem nolūkiem ( 33 ). Līdz ar to uz narkotiskajām vielām, kuras kā, piemēram, Nīderlandes coffee‑shops tirgotais kanabiss, neatrodas apgrozībā, kurā to izmantošanu medicīniskiem un zinātniskiem mērķiem stingri pārraudzītu kompetentās iestādes, preču brīva aprite neattiecas ( 34 ). Turpretim uz narkotiskajām vielām –, kuras kā, piemēram, opija atvasinājums diamorfīns, ko izmanto ārstēšanā kā atsāpinātāju, atrodas šādā apgrozībā, –preču brīva aprite attiecas ( 35 ).
27.

Visi ir vienisprātis, ka papīra atkritumi, ko Interseroh sūta no Vācijas uz Nīderlandi, sastāv no atkritumu maisījuma un tāpēc ietilpst Regulas Nr. 1013/2006 darbības jomā ( 35 ). Kā norāda iesniedzējtiesa, vismaz 90 % no šā maisījuma sastāv no tā, ko var vispārīgi raksturot kā papīra, kartona un papīra izstrādājumu atkritumus. Atkritumos ir arī ne vairāk par 10 % piemaisījumu ( 36 ). Nav strīda arī par to, ka lietas pamatā esošie atkritumi ir paredzēti reģenerācijai šīs regulas izpratnē.
64.

Protams, pārsūdzētā sprieduma 58. punkts ir formulēts kā apstrīdētā lēmuma secinājumu apstiprinājums (“In the light of those various factors, it is necessary to uphold the Commission's conclusion that, in essence, the Slovak compulsory health insurance scheme had predominant social, solidarity and regulatory features” ( 27 )) – lēmuma, kurā Komisija vairākkārt bija konstatējusi attiecīgo ar saimniecisko darbību nesaistītu elementu dominējošo raksturu. Tomēr izteiciena “in essence” (būtībā) pievienošana šī punkta tekstā, manuprāt, norāda, ka Vispārējā tiesa šo secinājumu ir apstiprinājusi, jo tas attiecas uz šo elementu pastāvēšanu, nevis uz sekām, ko šī pastāvēšana izraisa attiecībā uz Slovākijas obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas solidaritātes līmeni, lai raksturotu šīs sistēmas ietvaros veikto darbību kā saimniecisku.
121.

Prasības publiskot no ārvalstīm saņemtos ziedojumus var izraisīt atturošu iedarbību iespējamo ziedotāju vidū un līdz ar to arī apvienībām veikto iemaksu apmēra samazinājumu. Lai arī ietekme var būt minimāla, tas tomēr var būtiski iespaidot pilsoniskās sabiedrības organizāciju finansiālo stāvokli, jo parasti tās tiek uzturētas ar to biedru un atbalstītāju iemaksām (dažas no šīm organizācijām tostarp principiāli atsakās no jebkāda valsts finansējuma, lai saglabātu savu neatkarību).