ĢENERĀLADVOKĀTA NĪLO JĒSKINENA [NIILO JÄÄSKINEN]

VIEDOKLIS,

sniegts 2014. gada 16. decembrī ( 1 ) ( 2 )

Lieta C‑498/14 PPU

RG

pret

SF

(Cour d’appel de Bruxelles (Beļģija)

lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedība – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija vecāku atbildības jomā – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – 11. panta 7. un 8. punkts – Bērns, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir vienā dalībvalstī un kurš ir nelikumīgi aizvests uz citu dalībvalsti – Nolēmums par bērna neatdošanu atpakaļ, kas šajā pēdējā minētajā dalībvalstī pieņemts, ievērojot Hāgas 1980. gada 25. oktobra konvencijas 13. pantu – Izcelsmes dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ekskluzīvā jurisdikcija pieņemt šādu nolēmumu ir paredzēta specializētai tiesai – Ietekme uz tiesvedību, kurā lieta pēc būtības tiek izskatīta citā valsts tiesā, kas skata lietas par vecāku atbildību par bērnu

I – Ievads

1. Cour d’appel de Bruxelles [Briseles Apelācijas tiesas] (Beļģija) iesniegtais lūgums sniegt interpretāciju, izmantojot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību, attiecas uz Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu ( 3 ) (turpmāk tekstā – “Briseles IIa regula”) 11. panta 7. un 8. punktu.

2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Beļģijā dzīvojošu Lielbritānijas pilsoni un Polijā dzīvojošu Polijas pilsoni par vecāku atbildību par viņu bērnu, kurš brīdī, kad Beļģijas tiesā tika celta sākotnējā prasība, pastāvīgi dzīvoja Beļģijā, taču kuru viņa māte vēlāk nelikumīgi aizveda uz Poliju. Beļģijas tiesas secīgi lēma un atzina savu starptautisko jurisdikciju izskatīt šo strīdu, un Polijas tiesas, kurās vēlāk vērsās māte, šo paziņojumu nav apstrīdējušas.

3. Vienlaicīgi ar tiesvedībām, kas tika uzsāktas saistībā ar vecāku atbildību, tēvs iesniedza pieteikumu par bērna atpakaļatdošanu atbilstoši Hāgas 1980. gada 25. oktobra Konvencijai par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem ( 4 ) (turpmāk tekstā – “Hāgas 1980. gada konvencija”). Polijas tiesa šo pieteikumu noraidīja, kā to izņēmuma gadījumos ļauts darīt minētās konvencijas 13. pantā, lasot to kopā ar Briseles IIa regulas 11. pantu.

4. Tad tēvs vērsās Beļģijas tiesā, kurai saskaņā ar valsts procesuālajām tiesību normām ir īpaša jurisdikcija izskatīt jautājumus par aizgādību pār bērnu šāda nolēmuma par neatdošanu atpakaļ gadījumā. Piemērojot minētos noteikumus, šāda prasības celšana aptur lietu izskatīšanu visās citās Beļģijas tiesās saistībā ar vecāku atbildību par šo bērnu, šajā gadījumā apturot tiesvedību iesniedzējtiesā.

5. Iesniedzējtiesa uzdod jautājumu Tiesai, vai Briseles IIa regulas 11. panta 7. un 8. punkts neļauj dalībvalstij ( 5 ) pieņemt šādus noteikumus par jurisdikcijas sadali valstī, kuru rezultātā, pirmkārt, gadījumā, ja citā dalībvalstī ir pieņemts nolēmums, ar kuru ir atteikta bērna atpakaļatdošana, priekšroka tiek dota specializētai tiesai un, otrkārt, pagaidu kārtībā tiek pārtrauktas visas tiesvedības, kas jau aizsāktas kādā citā valsts tiesā, kurai principā ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc būtības.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Hāgas 1980. gada konvencija

6. Visas Eiropas Savienības dalībvalstis ir Hāgas 1980. gada konvencijas, kas stājusies spēkā 1983. gada 1. decembrī, līgumslēdzējas puses.

7. Tās 1. pantā ir norādīts, ka tās mērķis ir “nodrošināt bērnu, kuri nelikumīgi aizvesti uz vai aizturēti kādā no Līgumslēdzējām Pusēm, ātru atgriešanos” un “nodrošināt to, ka tiesības uz aizbildnību un apmeklēšanu [saskarsmes tiesības] saskaņā ar vienas Līgumslēdzējas Puses likumiem tiek respektētas arī citās Līgumslēdzējās Pusēs”. Tās 3. pantā ir definēti nosacījumi, kad saskaņā ar minēto konvenciju bērna aizvešana vai aizturēšana tiek uzskatīta par nelikumīgu.

8. 12. panta “Bērnu atgriešanās”, kas ietverts šīs konvencijas III nodaļā, 1. punktā ir noteikts, ka, “ja bērns ir ticis nelikumīgi aizvests vai aizturēts atbilstoši 3. pantā minētajiem noteikumiem un ja, uzsākot lietu tās Līgumslēdzējas Puses, kurā atrodas bērns, tiesā vai administratīvajā iestādē, ir pagājis mazāk nekā gads kopš nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas datuma, iestādei, kurai lieta ir piekritīga, jādod rīkojums par bērna atgriešanos nekavējoties”.

9. 13. panta b) punktā ir paredzēts, ka, “neskatoties uz iepriekšējā panta noteikumiem, pieteikuma saņēmējas Līgumslēdzējas Puses tiesai vai administratīvajai iestādei nav pienākuma dot rīkojumu par bērna atgriešanos, ja persona, institūcija vai kāda cita iestāde, kas iebilst pret bērna atgriešanos, pierāda, ka [..] pastāv nopietns risks, ka viņa vai viņas atdošana sagādās bērnam fizisku vai psiholoģisku kaitējumu vai citādi radīs neciešamu situāciju”.

B – Briseles IIa regula

10. Briseles IIa regulas preambulas 12., 17., 18. un 33. apsvēruma teksts ir šāds: “(12) Šajā regulā noteiktais piekritības pamats lietās par vecāku atbildību ir izveidots, ņemot vērā bērna intereses, jo īpaši tuvuma kritēriju. Tas nozīmē, ka piekritība ir, pirmkārt, bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstij, izņemot dažus gadījumus, kad pastāvīgā dzīvesvieta mainīta saskaņā ar vienošanos starp personām, kam ir vecāku atbildība. [..] (17) Ja bērns ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts, nekavējoties jāpanāk bērna atpakaļatdošana, un šai nolūkā piemēro 1980. gada [..] Hāgas konvenciju, kuru papildina šīs regulas noteikumi, jo īpaši tās 11. pants. Tiesām dalībvalstī, uz kuru bērns ir nelikumīgi aizvests vai kurā bērns nelikumīgi aizturēts, jāspēj iestāties pret viņa atpakaļatdošanu īpašos, attiecīgi pamatotos gadījumos. Tomēr šāds lēmums var tikt aizstāts ar turpmāku lēmumu, ko pieņem tās dalībvalsts tiesa, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas. Ja minētais lēmums nosaka bērna atpakaļatdošanu, atpakaļatdošanai jānotiek, nepieprasot nekādu īpašu minētā sprieduma atzīšanas un izpildes procedūru dalībvalstī, uz kuru bērns ir aizvests vai kurā viņš ir aizturēts. (18) Ja tiesa ir lēmusi neatdot bērnu, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu, tai jāinformē tiesa, kurai ir piekritība, vai centrālā iestāde dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas. Ja tiesā minētajā dalībvalstī ir iesniegta prasība, šai tiesai vai centrālajai iestādei jāinformē puses. Šim pienākumam nevajadzētu liegt centrālai iestādei arī paziņot attiecīgajām valsts iestādēm saskaņā ar valsts tiesību aktiem. [..] (33) Šajā regulā atzītas pamattiesības un respektēti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas principi. Jo īpaši, ar to tiek izdarīti centieni nodrošināt to bērna pamattiesību ievērošanu, kas noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. pantā.”

11. No šīs regulas 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 2. punkta a) apakšpunkta izriet, ka to “neatkarīgi no tiesas iestādes būtības piemēro civillietās, kas saistītas ar [..] vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu [..]”, īpaši “uzraudzības [aizgādības] tiesībām un saskarsmes tiesībām”. Briseles IIa regulas 2. panta 7. un 9.–11. punktā noteikts, kas, to piemērojot, ir jāsaprot ar jēdzieniem, attiecīgi, “vecāku atbildība”, “uzraudzības [aizgādības] tiesības” un “bērna nelikumīga aizvešana vai aizturēšana”.

12. Šīs pašas regulas II nodaļā, kas attiecas uz “Piekritību”, 2. iedaļā ir 8.–15. pants, kas skar “Vecāku atbildību”. 8. pantā ir paredzēts “vispārējās piekritības” noteikums par labu tās dalībvalsts tiesām, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta brīdī, kad tika iesniegta prasība šajā jomā. 10. pantā, kurā reglamentēta “Piekritība bērna nolaupīšanas gadījumos”, ir noteikts, ka tās dalībvalsts tiesām, kurā pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta, saglabājas piekritība, kamēr bērns nav ieguvis pastāvīgo dzīvesvietu kādā citā dalībvalstī atbilstoši šajā pantā stingri paredzētiem nosacījumiem.

13. Regulas 11. pantā “Bērna atpakaļatdošana” ir noteikts: “1. Ja persona, iestāde vai cita struktūra, kam ir uzraudzības [aizgādības] tiesības, piesakās kompetentajās iestādēs dalībvalstī ar nolūku saņemt spriedumu, pamatojoties uz 1980. gada [Hāgas konvenciju], lai panāktu tā bērna atpakaļatdošanu, kurš ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, piemēro 2. līdz 8. punktu. [..] 3. Tiesa, kurā iesniegts 1. punktā minētais pieteikums par bērna atpakaļatdošanu, rīkojas paātrināti tiesas procesos attiecībā uz šo pieteikumu, izmantojot ātrākās procedūras, kas paredzētas valsts tiesību aktos. [..] 4. Tiesa nevar atteikt bērna atpakaļatdošanu, pamatojoties uz 1980. gada Hāgas konvencijas 13.b pantu, ja ir noskaidrots, ka attiecīgi pasākumi ir veikti, lai nodrošinātu bērna aizsardzību pēc tā atpakaļatdošanas. [..] 6. Ja tiesa izdod rīkojumu par neatdošanu atpakaļ saskaņā ar 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu, tiesai nekavējoties tieši vai ar centrālās iestādes starpniecību jānosūta tiesas rīkojuma par neatdošanu atpakaļ un saistīto dokumentu kopijas [..] piekritības tiesai vai centrālai iestādei dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, kā noteikts valsts tiesību aktos. [..] 7. Ja viena no pusēm ir iesniegusi prasību tiesās dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, tiesai vai centrālai iestādei, kas saņem 6. punktā minēto informāciju, jāpaziņo pusēm un jāaicina tās izdarīt iesniegumus tiesā saskaņā ar valsts tiesību aktiem trīs mēnešu laikā pēc paziņošanas dienas, lai tiesa var izskatīt jautājumu par bērna uzraudzību. Neierobežojot šajā regulā ietvertos noteikumus par piekritību, tiesa slēdz lietu, ja attiecīgajā termiņā nav saņēmusi nekādus iesniegumus. 8. Neatkarīgi no sprieduma par neatdošanu atpakaļ, kas pieņemts, ievērojot 1980. gada Hāgas konvencijas 13. pantu, visi turpmākie spriedumi, kas pieprasa bērna atpakaļatdošanu un ko pasludina tiesa, kurai saskaņā ar šo regulu ir piekritība, jāizpilda saskaņā ar III nodaļas 4. iedaļu, lai nodrošinātu bērna atpakaļatdošanu.”

C – Beļģijas tiesības

14. Beļģijas Tiesu kodeksa 1322.i pantā, kas iekļauts ar 2007. gada 10. maija likumu ( 6 ) un grozīts ar 2013. gada 30. jūlija likumu ( 7 ), ir noteikts: “1. Nolēmums par bērna neatdošanu atpakaļ, kas pieņemts ārvalstī, kā arī tam pievienotie dokumenti, kas iesniegti Beļģijas centrālajā iestādē, piemērojot [Briseles IIa regulas] 11. panta 6. punktu, tiek nosūtīts ierakstītā vēstulē pirmās instances tiesas, kas atrodas apelācijas tiesas atrašanās vietā, kuras jurisdikcijā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, kancelejai. 2. Pēc dokumentu saņemšanas, bet ne vēlāk kā pēc trim darba dienām tiesas sekretārs ar tiesas vēstuli paziņo pusēm un prokuroram [Briseles IIa regulas] 11. panta 7. punktā ietverto informāciju. Tiesas vēstulē tiek ietvert[s] [..] aicinājums pusēm iesniegt prasījumus tiesas sekretāram trīs mēnešu laikā pēc paziņojuma. Šo prasījumu iesniegšana nozīmē prasības celšanu pirmās instances ģimenes lietu tiesā. [..] 4. Prasības celšana ģimenes lietu tiesā izraisa tiesvedību citās tiesās, kurās tiek skatītas lietas par vecāku atbildību vai līdzīgas lietas, apturēšanu. [..] 6. Nolēmums, kas pieņemts par aizgādību pār bērnu, piemērojot [Briseles IIa regulas] 11. panta 8. punktu, pēc vienas no pusēm pieprasījuma var attiekties arī uz saskarsmes tiesībām gadījumā, ja tajā ir norīkota atpakaļatdošana uz Beļģiju. [..]”

15. Turklāt šī paša kodeksa 633.f pantā, kas grozīts ar minēto 2013. gada 30. jūlija likumu, ir noteikts, ka “ģimenes lietu tiesa, kas atrodas apelācijas tiesas atrašanās vietā, kuras jurisdikcijā bija bērna parastā dzīvesvieta pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, vienīgajai ir jurisdikcija lemt par 1322.i pantā norādītajām prasībām”.

III – Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā

16. Bērns, par kuru ir runa pamatlietā, ir dzimis Polijā 2011. gada 21. decembrī, viņa tēvs ir Lielbritānijas pilsonis, kurš kopš 1986. gada pastāvīgi dzīvo Beļģijā, un viņa māte ir Polijas pilsone, kura šobrīd pastāvīgi dzīvo Polijā, – abas šīs personas nav savstarpēji laulātas.

17. 2012. gada jūlijā vai augustā, proti, kad bērnam bija aptuveni septiņi mēneši, māte kopā ar viņu apmetās uz dzīvi Briselē. Visu laiku, kamēr viņi dzīvoja Briselē, bērns dzīvoja pie mātes, bet regulāri tikās ar savu tēvu.

18. 2013. gada augustā un septembrī vecāki piedalījās vietējā mediācijā, lai vienotos par dalītu bērna dzīvesvietu, tomēr vienošanās netika panākta.

19. 2013. gada 16. oktobrī māte kopā ar bērnu atgriezās Polijā, šķiet, lai tur apmestos uz pastāvīgu dzīvi, nesaņemot sākotnēju tēva piekrišanu.

20. 2013. gada 18. oktobrī tēvs vērsās Tribunal de la jeunesse de Bruxelles [Briseles Bērnu lietu tiesā] ( 8 ), lai tā lemtu par aizgādības īstenošanas noteikumiem un bērna dzīvesvietu.

21. Turklāt 2013. gada 23. oktobrī tēvs iesniedza pieteikumu Tribunal de première instance de Bruxelles [Briseles Pirmās instances tiesa] pagaidu noregulējuma tiesnesim, lūdzot, lai pagaidām un steidzamības kārtībā bērna otrā dzīvesvieta katru otro nedēļas nogali tiktu noteikta viņa dzīvesvietā. Vēlāk, saprotot, ka mātes un bērna prombūtne ir ilglaicīga, viņš savu lūgumu mainīja.

22. Vienlaicīgi ar dažādām tiesvedībām, kas tika uzsāktas saistībā ar vecāku atbildību ( 9 ), 2013. gada 20. novembrī tēvs Beļģijas centrālajā iestādē iesniedza pieteikumu par bērna tūlītēju atpakaļatdošanu Beļģijā, piemērojot Hāgas 1980. gada konvenciju.

23. Ar 2013. gada 19. decembra rīkojumu Tribunal de première instance de Bruxelles pagaidu noregulējuma tiesnesis noraidīja mātes celto iebildi par starptautiskas jurisdikcijas neesamību un, apmierinot pēdējos tēva iesniegtos lūgumus, pagaidu kārtībā noteica viņam vienpersonisku aizgādību un bērna galveno dzīvesvietu.

24. Ar 2014. gada 13. februāra nolēmumu Ploņskas rajona tiesa (Polija) konstatēja, ka māte bērnu ir aizvedusi nelikumīgi un ka viņa pastāvīgā dzīvesvieta pirms viņa aizvešanas ir bijusi Beļģijā, bet, piemērojot minētās konvencijas 13. panta b) punktā paredzēto izņēmumu, tā tomēr noraidīja tēva iesniegto pieteikumu par bērna atpakaļatdošanu.

25. Ar 2014. gada 26. marta spriedumu Tribunal de la jeunesse de Bruxelles nosprieda, ka tai ir starptautiska jurisdikcija lietu par vecāku atbildību izskatīt pēc būtības, noraidot mātes iebildumus, kas tika pamatoti ar Briseles IIa regulas 15. pantu ( 10 ). Būtībā, nosakot pagaidu izpildi, tā nosprieda, ka aizgādība ir jāīsteno kopīgi, ka bērna galvenā dzīvesvieta tiek noteikta mātes dzīvesvietā un ka tēvam ir tiesības uz bērna otru dzīvesvietu katru otro nedēļas nogali, nosakot viņam pienākumu ierasties Polijā.

26. 2014. gada 10. aprīlī, saņēmusi no Polijas centrālās iestādes 2014. gada 13. februāra nolēmuma par bērna neatdošanu atpakaļ un tam pievienoto dokumentu kopijas, Beļģijas centrālā iestāde šos lietas materiālus iesniedza Tribunal de première instance francophone de Bruxelles [Briseles franciski runājošās daļas Pirmās instances tiesas] kancelejā. Puses tika lūgtas iesniegt apsvērumus, lai tiesa varētu izskatīt jautājumu par aizgādību pār bērnu atbilstoši Briseles IIa regulas 11. panta 7. punktam un Beļģijas Tiesu kodeksa 1322.i pantam. Tēva prasījumu iesniegšana 2014. gada 9. jūlijā saskaņā ar minētā 1322.i panta 2. punktu ir uzskatāma par prasības celšanu šajā tiesā, un tā saskaņā ar šī paša panta 4. punktu izraisa tiesvedību citās Beļģijas tiesās, kurās tiek izskatītas lietas par vecāku atbildību par to pašu bērnu, apturēšanu.

27. Tā kā tēvs apstrīdēja Bērnu lietu tiesas 2014. gada 26. marta spriedumu, Cour d’appel de Bruxelles ar 2014. gada 30. jūlija starpspriedumu, kas attiecībā uz māti tika pieņemts aizmuguriski, apstiprināja Beļģijas tiesas starptautisko jurisdikciju lemt par jautājumiem, kas saistīti ar vecāku atbildību. Tomēr, konstatējot, ka Tribunal de première instance de Bruxelles priekšsēdētājam ir ticis iesniegts pieteikums, pamatojoties uz Briseles IIa regulas 11. panta 6. un 7. punktu, apelācijas tiesa atlika lietas izskatīšanu pēc būtības. Tā lūdza Beļģijas centrālo iestādi nosūtīt visus šajā tiesā iesniegtos lietas materiālus, piemērojot Beļģijas Tiesu kodeksa 1322.i pantu. Uz laiku, kamēr notiek minētā 11. panta 6.–8. punktā paredzētā tiesvedība, tā noteica, ka mātei ir jāpaziņo tēvam savas un bērna jaunās dzīvesvietas adrese, kā arī noteica tēvam saskarsmes tiesības ar bērnu, kas ir jāīsteno Polijā. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka māte šos pagaidu pasākumus nav ievērojusi.

28. Tā kā 2014. gada 1. septembrī stājās spēkā iepriekš minētais 2013. gada 30. jūlija likums, prasība saistībā ar Polijas nolēmumu par bērna neatdošanu atpakaļ, kas tika iesniegta Tribunal de première instance de Bruxelles priekšsēdētājam, tika nodota jaunajai Briseles Ģimenes lietu tiesai ( 11 ). Ar 2014. gada 8. oktobra galīgo spriedumu tā šo lietu pēc tēva lūguma nodeva izskatīšanai Cour d’appel de Bruxelles, pamatojoties uz to, ka “[tēvs] bija cēlis prasību Beļģijas tiesā pirms bērna nelikumīgās aizvešanas [Briseles IIa regulas] 11. panta 7. punkta izpratnē un ka lietu pēc būtības izskata [minētā tiesa]”.

29. Tomēr Cour d’appel de Bruxelles uzskata, ka, ņemot vērā Beļģijas Tiesu kodeksa 1322.i panta saturu, nevar uzskatīt, ka tai lieta ar šo nododošo spriedumu būtu nodota likumīgi ( 12 ). Tā kā šī tiesa šaubās par šo valsts noteikumu saderību ar Briseles IIa regulas noteikumiem un, attiecīgi, par tās jurisdikciju izskatīt pamatlietu, tā ar 2014. gada 7. novembra spriedumu, kas Tiesā saņemts 2014. gada 10. novembrī, nolēma apturēt tiesvedību ( 13 ) un uzdot šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai [Briseles IIa regulas] 11. panta 7. un 8. punkts var tikt interpretēti tādējādi, ka tie liedz dalībvalstij: – dot priekšroku tiesu specializācijai vecāku izdarītas bērna nolaupīšanas gadījumā attiecībā uz šajās tiesību normās paredzēto procedūru pat tad, ja tiesā jau ir celta prasība pēc būtības par vecāku atbildību par bērnu? – atņemt tiesai, kas lietu par vecāku atbildību par bērnu izskata pēc būtības, jurisdikciju lemt par aizgādību pār bērnu, kaut arī tai ir gan starptautiska, gan valsts iekšēja jurisdikcija lemt par vecāku atbildību par bērnu?”

30. Iesniedzējtiesa vēlas, pirmkārt, piemērot Tiesas Reglamenta 107. pantā norādīto steidzamības prejudiciālā nolēmuma procedūru un, otrkārt, minētā reglamenta 105. pantā paredzēto paātrināto procedūru. 2014. gada 18. novembrī attiecīgā palāta nolēma izskatīt lietu steidzamības prejudiciālā nolēmuma procedūrā.

31. Rakstveida apsvērumus Tiesā iesniedza Beļģijas valdība un Eiropas Komisija, kas tika pārstāvētas 2014. gada 11. decembra tiesas sēdē.

IV – Analīze

A – Ievada apsvērumi

32. Vispirms, manuprāt, ir lietderīgi iezīmēt šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu kontūras, lai nošķirtu apstākļus, par kuriem nav strīda, no tiem, kas iesniedzējtiesai rada problēmas.

33. Šīs lietas īpatnības, salīdzinot ar iepriekšējām Tiesā izskatītajām lietām, ir tādas, ka tās pamatā ir jurisdikcijas kolīzija starp divām tiesām, kuras atrodas nevis divās dažādās dalībvalstīs, bet vienā un tajā pašā dalībvalstī ( 14 ). No lietas materiāliem faktiski izriet, ka Polijas tiesas nav apstrīdējušas Beļģijas tiesu veikto vērtējumu, saskaņā ar kuru tām tikusi radīta starptautiska jurisdikcija vecāku atbildības jautājumos ( 15 ) atbilstoši Briseles IIa regulas 8. un 10. pantam, ņemot vērā vietu, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta prasības celšanas laikā un pirms aizvešanas, kas tiek uzskatīta par nelikumīgu.

34. Attiecībā uz šo pēdējo punktu es norādu, ka ticis arī atzīts, ka šajā gadījumā ir pārkāptas tēva aizgādības tiesības, kas ir iedibinātas ar likumu šīs regulas 2. panta 9. un 11. punkta izpratnē ( 16 ), ņemot vērā, ka brīdī, kad māte bērnu aizveda uz Poliju, nebija pieņemts nekāds tiesas nolēmums ( 17 ).

35. Jāpiebilst, ka, neraugoties uz šo nelikumīgo aizvešanu, Beļģijas tiesas, kas izskatīja lietu pēc būtības, līdz pat šim brīdim pamatā nav iebildušas pret to, ka bērna galvenā dzīvesvieta tiek noteikta mātes dzīvesvietā ( 18 ), lai gan jānorāda, ka pēc attiecīgajiem nolēmumiem, kā uzskata tēvs, ir radušies jauni fakti, proti, māte šobrīd iebilst pret jebkāda veida tiešām attiecībām starp tēvu un bērnu. Turpretī Polijas tiesa attiecās apmierināt tēva prasību par bērna atpakaļatdošanu Beļģijā, pamatojoties uz Hāgas 1980. gada konvenciju, kas ir papildināta ar Briseles IIa regulas noteikumiem ( 19 ).

36. Šis lūgums par minētās regulas 11. panta 7. un 8. punkta interpretāciju ir jāizskata tieši saistībā ar šo lēmumu par neatdošanu atpakaļ. Šajā saistībā iesniedzējtiesa uzdod Tiesai divus jautājumus saistībā ar, būtībā, to, kā no tiesām, kas atrodas dalībvalstī, kurā pirms aizvešanas bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta, izraudzīties, piemērojot valsts tiesību normu, tiesu, kas būtu jāuzskata par piekritīgu izskatīt lietas saistībā ar šādu nolēmumu.

37. Šī jautājuma pirmā daļa ir saistīta ar to, vai minētie noteikumi ļauj dalībvalstij izvēlēties noteikt kompetento tiesu specializāciju šajā saistībā, tostarp tad, ja lieta, kuras priekšmets ir vecāku atbildība par bērnu, kurš ir nelikumīgi aizvests, jau tiek izskatīta citā šīs valsts tiesā. Apstiprinošas atbildes gadījumā otrā daļa attiecas uz šādas specializētās tiesas jurisdikcijas apmēru, īpaši, lai noteiktu, vai dalībvalsts tiesiskajā regulējumā var paredzēt, ka prasības celšana šajā tiesā izraisa citu tiesvedību ar šādu pašu priekšmetu, kas tiek izskatītas šajā valstī, apturēšanu.

38. Lai gan iesniedzējtiesa sliecas par labu tādai tās lūgumā norādīto tiesību normu interpretācijai, kas neļauj šādu abu iespēju pastāvēšanu, gan Beļģijas valdība, gan Tiesa aizstāv pretēju viedokli. Manuprāt, ņemot vērā minēto Briseles IIa regulas noteikumu teleoloģisku interpretāciju, pareiza ir šī otrā nostāja.

B – Par Tiesai iesniegto problēmu

1) Par attiecīgo īpašo Savienības tiesību režīmu

39. Lai labāk izvērtētu šīs lietas problēmas, vispirms ir jānosaka īpašā režīma, kas Briseles IIa regulas 11. pantā ir paredzēts, lai atvieglotu nolaupītā bērna tūlītēju atpakaļatdošanu valstij, kurā bija viņa pastāvīgā dzīvesvieta pirms viņa nelikumīgās aizvešanas, galvenie elementi. Šajā ziņā pieņemto noteikumu mērķis ir nostiprināt, ciktāl tas skar attiecības starp dalībvalstīm, ar Hāgas 1980. gada konvenciju ieviestās sistēmas efektivitāti, lai arī šī konvencija pati par sevi ir piemērojama tikai Savienībā ( 20 ).

40. Saskaņā ar minētā 11. panta 1. punktu, ja bērns ir nelikumīgi aizvests vai aizturēts citā dalībvalstī, personas, kurām ir aizgādības tiesības, var pieprasīt viņa atpakaļatdošanu šīs valsts kompetentajām iestādēm, pamatojoties uz Hāgas 1980. gada konvenciju. Briseles IIa regulas preambulas 17. apsvērumā ir norādīts, ka tiesām dalībvalstī, uz kuru bērns ir aizvests, “jāspēj iestāties pret viņa atpakaļatdošanu īpašos, attiecīgi pamatotos gadījumos”. It īpaši tas tā ir tad, ja “pastāv nopietns risks, ka [bērna] atdošana sagādās bērnam fizisku vai psiholoģisku kaitējumu”, kā tas ir paredzēts minētās konvencijas 13. panta b) punktā. Tomēr no šī 11. panta 3.–5. punkta izriet, ka bērna tūlītēja atpakaļatdošana ir uzskatāma par principu un atteikumam joprojām ir jāpaliek kā izņēmumam. Tādējādi sistēmā, kas tika ieviesta ar Briseles IIa regulu, pretēji tam, kas izriet no šīs konvencijas, minēto tiesu iebildums ne vienmēr izbeidz strīdus par atpakaļatdošanu.

41. Ja tomēr, neraugoties uz Briseles IIa regulā norādītajiem ierobežojumiem, tiek pieņemts nolēmums par pieteikuma par atpakaļatdošanu noraidīšanu, regulas preambulas 17. apsvērumā šim nolēmumam ir noteikts ierobežojums, saskaņā ar kuru “šāds lēmums var tikt aizstāts ar turpmāku lēmumu, ko pieņem tās dalībvalsts tiesa, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms nelikumīgas aizvešanas vai aizturēšanas”. Spriedums, ar kuru tiek atteikta bērna atpakaļatdošana, savā ziņā ir uzskatāms tikai par aizsardzības pasākumu, kas veikts piesardzības nolūkā ( 21 ), pamatojoties uz apsvērumu, ka, atdodot bērnu atpakaļ valstij, no kuras viņš ir nelikumīgi aizvests, viņš tiktu apdraudēts. Tomēr principā atbilstoši šīs regulas 8. pantam šīs dalībvalsts tiesām ir jurisdikcija izskatīt lietas par vecāku atbildību par bērnu pēc būtības – šī iemesla dēļ ir paredzēts, ka šādā gadījumā tām pieder “pēdējais vārds” ( 22 ), īpaši saistībā ar aizgādību pār bērnu, atšķirībā no Hāgas 1980. gada konvencijā paredzētās sistēmas.

42. Jāpiebilst, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”) ir norādījusi, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka saistībā ar Briseles IIa regulu pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesām ir jāaizsargā attiecīgo pušu pamattiesības ( 23 ). Tas tostarp nozīmē, ka tām ir jāaizsargā bērna intereses, kas ne vienmēr saskanēs ar vecāku interesēm, atbilstoši 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. pantam, precizējot, ka pienākumi, kas saskaņā ar šo pantu ir noteikti valstīm, starptautiskās bērnu nolaupīšanas jomā tiek interpretēti Hāgas 1980. gada konvencijas gaismā ( 24 ).

43. Lai bērna situāciju varētu izskatīt atkārtoti, ņemot vērā visus būtiskos apstākļus, Briseles IIa regulas 11. panta 6. punktā dalībvalsts, kurā bērns atrodas, tiesai, kas ir pieņēmusi nolēmumu par bērna neatdošanu atpakaļ, pamatojoties uz minētās konvencijas 13. pantu, pirmkārt, par to ir jāinformē “tiesa, kurai ir piekritība, vai centrālā iestāde dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta” ( 25 ), un, otrkārt, tai nekavējoties jānosūta šī nolēmuma un ar to saistīto dokumentu kopijas, “kā noteikts valsts tiesību aktos”.

44. Ņemot vērā šī 6. punkta formulējumu, kura mērķis nav noteikt, kura no tiesām, kas atrodas šajā pēdējā valstī, ir tā, kurai ir jāsaņem šajā tiesību normā norādītā informācija, un kurā to arī nav ļauts darīt, es uzskatu, ka nav šaubu par to, ka katrai dalībvalstij, pieņemot iekšējus noteikumus par jurisdikciju, ir tiesības noteikt, kura valsts tiesa būs adresāte.

45. Minētā 11. panta 7. punktā turklāt ir paredzēts, ka tiesa vai centrālā iestāde, kas saņem informāciju par šo nolēmumu par neatdošanu atpakaļ, par to paziņo pusēm un aicina tās izdarīt iesniegumus šajā tiesā “saskaņā ar valsts tiesību aktiem”, “lai tiesa var izskatīt jautājumu par bērna uzraudzību [aizgādību]” ( 26 ). No šī panta 8. punkta, lasot to kopā ar regulas preambulas 17. apsvērumu, izriet, ka, neraugoties uz sākotnējo nolēmumu par neatdošanu atpakaļ, visi nolēmumi, kurus pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība ( 27 ), ir pieņēmusi vēlāk un kuros ir noteikta bērna atpakaļatdošana, ir īpaši izpildāmi, proti, dalībvalstī, kurā atrodas nolaupītais bērns, nav jāveic pasākumi minētā nolēmuma atzīšanai un izpildei ( 28 ).

46. Tomēr šis 7. punkts sākas ar atrunu, saskaņā ar kuru ir nepieciešama paziņošanas procedūra un lēmums par to, “ja viena no pusēm ir iesniegusi prasību tiesās dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas” ( 29 ). Līdzīgs, bet ne identisks formulējums ir izmantots Briseles IIa regulas preambulas 18. apsvērumā, kurā ir precizēts, ka, “ja tiesā minētajā dalībvalstī ir iesniegta prasība, šai tiesai vai centrālajai iestādei jāinformē puses” ( 30 ). Minētā atruna, kas attiecas uz paralēlām tiesvedībām minētajā dalībvalstī, manuprāt, ir uzskatāma par Tiesā iesniegtā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu galveno elementu.

2) Par šaubām, ko rada norādītās Savienības tiesību normas

47. Iesniedzējtiesa norāda, ka, neraugoties uz iepriekš minētajā formulējumā ietverto atrunu, kas ir norādīta Briseles IIa regulas 11. panta 7. punktā, Beļģijas likumā, kura priekšmets ir ieviest valsts tiesībās vairākus tiesību aktus, tostarp šo regulu ( 31 ), šī minētā 11. panta 6.–8. punktā paredzētajai īpašajai tiesvedībai ir noteikta ekskluzīva specializēto valsts tiesu jurisdikcija ( 32 ) un tajās celta prasība aptur visas tiesvedības, kas jau tiek izskatītas Beļģijas tiesās saistībā ar vecāku atbildību par attiecīgo bērnu ( 33 ).

48. Tādējādi rodas jautājums, vai tāda tiesvedību, kāda notiek pamatlietā – bērnu lietu tiesā un vēlāk Cour d’appel de Bruxelles –, varētu tikt pielīdzināta tiesvedībai, kas jau notiek pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, uz kuru attiecas minētais formulējums par atrunu, un, attiecīgi, vai Beļģijas tiesībās esošie noteikumi par jurisdikciju atbilst šai tiesību normai.

49. Vispirms, minētajā 7. punktā norādītās atrunas formulējums var ļaut saprast, kā ierosina iesniedzējtiesa, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies atstāt spēkā jurisdikciju šīs dalībvalsts tiesai, kas jau skata strīdu par nelikumīgi aizvesto bērnu, arī tad, ja lēmums par neatdošanu atpakaļ ticis pieņemts dalībvalstī, kurā bērns atrodas, atbilstoši principam par jurisdikcijas saglabāšanu (forum perpetuum) ( 34 ).

50. Šāda analīze šķiet iespējama, arī ņemot vērā Briseles IIa regulas sagatavošanas darbus. No tiem izriet, ka, pirmkārt, Komisija sākotnēji vēlējās paredzēt, ka visos gadījumos, kad tiktu pieņemts šāds nolēmums par neatdošanu atpakaļ, sistemātiski tiktu uzsākta jauna tiesvedība par aizgādību dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms viņa nelikumīgās aizvešanas ( 35 ), bet, otrkārt, pieņemtajā formulējumā šī iespēja galu galā netika saglabāta, pievienojot iepriekš minēto formulējumu par atrunu, ko tajā iekļāva Eiropas Savienības Padome ( 36 ).

51. Turklāt daļā doktrīnas tiek uzskatīts, ka gadījumā, ja tiesā, kurai ir jurisdikcija, jau ir celta prasība bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstī, centrālajai iestādei būtu tai uzreiz jānosūta informācija saistībā ar nolēmumu par neatdošanu atpakaļ un ka īpaša nodošana būtu nepieciešama tikai pretējā gadījumā, lai ļautu uzsākt jaunu tiesvedību pēc tam, kad šī pati informācija tiktu paziņota ieinteresētajām personām ( 37 ). Šādu pieeju varētu apstiprināt arī “Praktiskā rokasgrāmata jaunās Briseles IIa regulas piemērošanai”, ko dalībvalstu tiesām sagatavoja Komisijas dienesti, apspriežoties ar Eiropas tiesiskās sadarbības tīklu civillietās un komerclietās, lai arī lietas, kas tajā ir minētas šajā saistībā, nerada pilnīgu skaidrību ( 38 ).

52. Lai gan šie apstākļi rada zināmas šaubas, manuprāt, citi apsvērumi, tostarp (bet ne tikai) teleoloģiski apsvērumi atbilstoši Tiesas pastāvīgai judikatūrai ( 39 ), ļauj Briseles IIa regulas 11. panta 7. un 8. punktu interpretēt niansētāk, nekā to vēlas darīt iesniedzējtiesa.

C – Par pamatlietā aplūkoto valsts tiesību normu pieņemamību

1) Par jurisdikcijas koncentrēšanu specializētajās tiesās

53. Radušās problēmas pirmais aspekts attiecas uz to, cik lielā mērā prejudiciālajā jautājumā norādītie Briseles IIa regulas noteikumi var reglamentēt jurisdikcijas sadali starp tās dalībvalsts tiesām, kurā bija nelikumīgi aizvestā bērna pastāvīgā dzīvesvieta, ja tiesas nolēmums par neatdošanu atpakaļ ticis pieņemts dalībvalstī, kurā viņš pašreiz atrodas.

54. Šajā saistībā no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai gan Briseles IIa regulas mērķis nav vienveidot dažādu dalībvalstu materiālo un procesuālo tiesību normas, tomēr šo valstu tiesību normu piemērošana nedrīkst kaitēt šīs regulas noteikumu lietderīgai iedarbībai ( 40 ).

55. Attiecībā uz tajā paredzētajiem jurisdikcijas noteikumiem vecāku atbildības jomā, tostarp šīs regulas 11. pantu, no tās preambulas 12. apsvēruma izriet, ka tie ir izveidoti, ņemot vērā bērna intereses. Nepieciešamību, interpretējot minētos noteikumus, “galvenokārt” ievērot šo mērķi atkārtoti ir minējusi Tiesa savā judikatūrā saistībā ar šī tiesību akta noteikumu interpretāciju ( 41 ).

56. Tomēr saskaņā ar tās preambulas 33. apsvērumu Briseles IIa regulā ir atzītas pamattiesības un respektēti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “harta”) principi, it īpaši, lai nodrošinātu to bērna pamattiesību ievērošanu, kas noteiktas tās 24. pantā. No minētā panta 2. un 3. punkta izriet, pirmkārt, ka visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, īpaši tajās, ko veic valsts iestādes, pirmkārt jāņem vērā bērna intereses un, otrkārt, ka katram bērnam ir tiesības regulāri uzturēt personiskas attiecības un tiešus sakarus ar abiem vecākiem ( 42 ).

57. Konkrētāk, minētās regulas noteikumu par bērna nelikumīgu aizvešanu vai aizturēšanu mērķi ir atturēt vecākus no šādu darbību veikšanas, nodrošinot, ka jebkāds mēģinājums pašam pārņemt tiesību īstenošanu neietekmē jurisdikcijas sadali, un panākt, lai bērna atpakaļatdošana dalībvalstī, kurā bija viņa pastāvīgā dzīvesvieta pirms aizvešanas, notiktu ātri ( 43 ). Šo ātruma mērķi īpaši apstiprina stingrie procesuālie termiņi, kas ir skaidri minēti Briseles IIa regulas 11. pantā ( 44 ).

58. Ņemot vērā šī 11. panta 6.–8. punktu, manuprāt, dalībvalstis, ja to lūgusi kāda no pusēm, var piešķirt specializētai tiesai jurisdikciju izskatīt jautājumu par bērna atpakaļatdošanu un/vai aizgādību minētajos 7. un 8. punktā minētās īpašās tiesvedības ietvaros, pat ja kādā tiesā jau ir celta prasība saistībā ar tiesvedību par vecāku atbildību par bērnu pēc būtības.

59. Šajos noteikumos ir ietvertas, pirmkārt, skaidras dalībvalstu norādes uz tiesību aktiem ( 45 ) un, otrkārt, tāds formulējums, kas, lai gan tas vienlaicīgi ir vispārīgs un mērķtiecīgs ( 46 ), tomēr nav precīzs ( 47 ), atstājot dalībvalstij iespējas izraudzīties tiesu, kas atrodas tās teritorijā un kurai ir īpaša jurisdikcija, lemjot par aizgādību pār bērnu pēc tam, kad ir pieņemts nolēmums par neatdošanu atpakaļ.

60. Ņemot vērā minēto tiesību normu īpašo mērķi, manuprāt, Briseles IIa regulas 11. pants vairāk ir uzskatāms par tehnisku noteikumu nekā par noteikumu, kas ir vērsts uz tiesas, kurai ir jurisdikcija, noteikšanu ( 48 ), lai arī tas ir iekļauts šīs regulas II nodaļā “Piekritība”. Manuprāt, tā 7. punkta mērķis galvenokārt ir paredzēt informācijas saistībā ar nolēmumu par neatdošanu atpakaļ paziņošanas noteikumus, lai lietas dalībnieki varētu paust nostāju, zinot visus attiecīgos apstākļus, tiesā, kurai atbilstoši bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts tiesībām ir jurisdikcija, nolūkā izvairīties no tiesiskā vakuuma pēc šāda nolēmuma pieņemšanas, kura saturu ir iespējams pārskatīt ( 49 ).

61. Manuprāt, šo analīzi neliek apšaubīt šī 7. punkta sākumā paredzētais formulējums par atrunu. Šādā ziņā ir jāuzsver atrunas, kas norādīta minētās regulas preambulas 18. apsvērumā, īpašais raksturs, salīdzinot ar regulas 11. panta 7. punktā ietverto atrunu. Preambulas 18. apsvērumā ir noteikts, ka, “ja tiesā minētajā dalībvalstī [vēl nav] iesniegta prasība, šai tiesai vai centrālajai iestādei jāinformē puses” ( 50 ). Var norādīt, ka pretēji minētā 11. panta 7. punkta vispārīgākajam formulējumam, šajā preambulas 18. apsvērumā gadījums, kad iepriekš tiek celta prasība, ir attiecināms nevis uz jebkuru no bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstu tiesām, bet gan uz speciālo tiesu, proti, tādu, kam ir jurisdikcija minētajā dalībvalstī saņemt lietas materiālus saistībā ar nolēmumu par neatdošanu atpakaļ.

62. Jāpiebilst, ka šāds noteikums par materiālās jurisdikcijas iekšēju sadalīšanu un tiesu specializāciju pats par sevi neapdraud ne šo minētās regulas noteikumu lietderīgo iedarbību, ne principus vai mērķus, kas ir to pamatā, it īpaši – tas ne vienmēr būs pretējs iepriekš minētajam ātruma mērķim, pat ja šis noteikums tomēr var radīt negatīvu ietekmi šajā ziņā atkarībā no tā, kā tas tiek izmantots, kā es izklāstīšu vēlāk ( 51 ).

63. Šajā ziņā ir jānorāda, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu norādītās Beļģijas tiesību normas ir pamatotas ar mērķiem, kas atbilst Briseles IIa regulas mērķiem. Kā norāda iesniedzējtiesa, Beļģijas likumdevēja argumentācija bija vērsta uz tiesu specializāciju un jurisdikcijas koncentrēšanu, kas pamatota ar tiesvedību saistībā ar starptautisku bērnu nolaupīšanu tehniskumu, lai uzlabotu Beļģijas tiesu efektivitāti un iesaistīšanās ātrumu šajā jomā, kā arī nolūkā nostiprināt tiešo sadarbību starp dažādu dalībvalstu tiesnešiem ( 52 ). Jāprecizē, ka pirmais solis šajā virzienā Beļģijas tiesībās tika sperts jau 1998. gadā, ieviešot Hāgas 1980. gada konvenciju, bet 2007. gadā, ieviešot Briseles IIa regulu, tas tika nostiprināts ( 53 ); tādējādi tiesu, kurām ir jurisdikcija šajā jomā, skaits tika samazināts no divdesmit septiņām līdz sešām, ar iespēju iesniegt apelācijas sūdzību ( 54 ).

64. Kā skaidri noteikts iepriekš minētā 2007. gada 10. maija likuma sagatavošanas darbos ( 55 ), Beļģijas likumdevējs ir izdarījis izvēli “pielīdzināties” šādam tiesiskajam regulējumam, kas iepriekš ticis pieņemts citās dalībvalstīs, īpaši Francijā ( 56 ) un Vācijā ( 57 ). Salīdzinošo tiesību pētījums, kas veikts Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences vadībā, apstiprina, ka šādu pieeju ir pieņēmušas vairākas citas dalībvalstis ( 58 ).

65. Kā norāda Beļģijas valdība un Komisija, šāda rīcība atbilst tiem ieteikumiem nolūkā koncentrēt starptautiskās bērnu nolaupīšanas lietas ierobežotā tiesu skaitā, kas ir izteikti Savienībā izstrādātajās rokasgrāmatās ( 59 ) un ko ir veikusi Hāgas Starptautisko privāttiesību konference ( 60 ). Manuprāt, ir svarīgi aizsargāt tādas tiesu specializācijas mehānismus, kas šajā pēdējā minētajā saistībā ir atzītas kā tādas, kuras ir uzskatāmas par “labu praksi”, jo arī pati Hāgas 1980. gada konvencija ir piemērojama starp dalībvalstīm, lai arī Briseles IIa regula to papildina ( 61 ).

66. Tādējādi es uzskatu, ka Briseles IIa regulas noteikumiem pašiem par sevi nav pretrunā, ka dalībvalsts izvēlas tiesu, kam ir jurisdikcija izskatīt lietas pēc būtības gadījumos, kas saistīti ar bērna nelikumīgu aizvešanu vai aizturēšanu, specializāciju. Ir acīmredzams, ka šāda specializācija nerada nekādas problēmas, ja pēc pušu lūguma ir uzsākta tikai viena tiesvedība saistībā ar bērna aizgādību.

67. Turpretī, vēl ir jāatrisina jautājums par mehānismu, kas dalībvalstu tiesiskajā regulējumā paredzēti, lai reglamentētu vienlaicīgi iesniegtu prasību attiecīgajā jomā iznākumu, atbilstību šiem noteikumiem. Šis jautājums it īpaši rodas, ņemot vērā noteikumu par tiesvedību saistībā ar vecāku atbildību par bērnu, kas jau ir aizsāktas citās, nespecializētās tiesās, apturēšanu, kas ir paredzēts Beļģijas tiesībās, īpaši ņemot vērā konkrēto ietekmi, kāda šim noteikumam var būt saistībā ar tiesvedību, kuru rezultātā principā bērns būtu nekavējoties jāatdod atpakaļ viņa pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalstij, gaitu ( 62 ).

2) Par tiesvedību, kas notiek nespecializētās tiesās, apturēšanu

68. Saskaņā ar Beļģijas Tiesu kodeksa 1322.i panta 4. punktu prasības celšana specializētā tiesā, kam ir jurisdikcija izskatīt lietu pēc tam, kad ir pieņemts nolēmums par nelikumīgi aizvesta bērna neatdošanu atpakaļ, proti, bērna agrākās pastāvīgās dzīvesvietas atrašanās vietas ģimenes lietu tiesā, tajā pašā brīdī izraisa tiesvedību citās tiesās, kurās jau tiek izskatītas lietas par vecāku atbildību vai līdzīgas lietas, apturēšanu.

69. Iesniedzējtiesa uzdod Tiesai jautājumu, vai, ņemot vērā īpašās ātruma un efektivitātes prasības ( 63 ), kas ir Briseles IIa regulas 11. panta 6.–8. punktā paredzētā regulējuma pamatā, lai atvieglotu nelikumīgi aizvesta bērna atpakaļatdošanu, šie noteikumi nepieļauj ietvert šādus procesuālus noteikumus dalībvalsts tiesiskajā regulējumā.

70. Lai gan dalībvalstīm procesuālajos jautājumos ir zināma autonomija ( 64 ), tām tomēr, kā atgādina Komisija tās piedāvātajā atbildē uz uzdoto jautājumu, obligāti ir jārīkojas, “ievērojot [Briseles IIa regulas] principus un mērķus”.

71. Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru mehānismu, kas ieviesti ar Briseles IIa regulas 11. pantu, un it īpaši tā 6. punktā paredzētās informācijas nodošanas mērķis ir ne tikai nodrošināt tūlītēju bērna atpakaļatdošanu dalībvalstī, kurā bija viņa parastā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas, bet arī ļaut tiesai, kurai ir jurisdikcija šajā valstī, izvērtēt pamatojumu un pierādījumus, uz kuru pamata ticis pieņemts spriedums par neatdošanu atpakaļ – šis novērtējums, veicot pēdējo analīzi, ir jāveic minētajai tiesai ( 65 ).

72. Cour d’appel de Bruxelles norāda uz vairākiem praktiskiem un juridiskiem apsvērumiem, īpaši saistībā ar pamatlietas faktiem, apgalvojot, ka ātruma un efektivitātes nolūkos būtu vēlams, lai par aizgādību pār bērnu lemtu nevis Beļģijas Tiesu kodeksa 633.f un 1322.i pantā noteiktā specializētā tiesa, bet gan tiesa, kas lietu par vecāku atbildību jau izskata pēc būtības ( 66 ).

73. Šajā ziņā ir taisnība, ka tiesa, kas iepriekš ir izskatījusi lietu pēc būtības, var konkrētāk pārzināt attiecīgā bērna situāciju, jo tā jau ir veikusi izmeklēšanu, uzklausījusi puses un tās rīcībā esošajos lietas materiālos ir izmeklēšanas pasākumu rezultāts ( 67 ), nekā specializēta tiesa, kas lietu izskata vēlāk. Turklāt ir iespējams, ka jau izskatīšanā esoša lieta nespecializētā tiesā tiek izskatīta tikpat ātri kā prasība, kas celta specializētā tiesā, jo valsts tiesībās, kā tas ir Beļģijas tiesību gadījumā ( 68 ), ir noteikts, ka visas ar vecāku atbildību saistītās tiesvedības tiek uzskatītas par steidzamām un izskatītas saskaņā ar procedūru, kas piemērojama pagaidu noregulējumam, un ka praksē tas var notikt pat vēl ātrāk, ja tiesvedība jau ir vēlākā izskatīšanas stadijā.

74. Šādā kontekstā šķiet, ka ir atbilstoši bērna tiesībām, ja tiesa, kurā pirms tam ir celta prasība, var turpināt pārbaudi jau uzsāktā lietā un lemt gan par bērna galvenās dzīvesvietas atrašanās vietu, gan par no tā izrietošajām sekām, īpaši par tā vecāka, pie kura bērns nedzīvos, saskarsmes tiesībām.

75. Turklāt, ņemot vērā Beļģijas valdības Tiesā iesniegtos apsvērumus, tā pret to neiebilst. Beļģijas valdība uzsver, ka ar Beļģijas Tiesu kodeksa 1322.i panta 4. punktu tikai tiek apturēta jau uzsākta tiesvedība vecāku atbildības jomā nespecializētā tiesā, bet nenotiek šīs tiesas atteikšanās no jurisdikcijas, kā, jāpiebilst, tas ir paredzēts citu dalībvalstu tiesiskajā regulējumā ( 69 ).

76. Šī valdība, manuprāt, pamatoti norāda, ka Briseles IIa regulas 11. panta 7. punkts pieļauj, ka dalībvalsts tiesiskajā regulējumā specializētai tiesai tiek piešķirta jurisdikcija ātri izlemt jautājumu par atpakaļatdošanu un šai tiesai nav noteikti vienlaikus jāizvērtē jautājums par bērna aizgādību, pat ja šie jautājumi, ņemot vērā Tiesas judikatūru ( 70 ), parasti ir cieši saistīti.

77. Tā precizē, ka Beļģijas tiesībās tiesvedība pēc būtības par aizgādības tiesībām, kas tikusi izskatīta tiesā, kurā pirms tam – pirmajā instancē vai apelācijas kārtībā – tikusi celta prasība, un kas tikusi apturēta, tā ir jāatsāk uzreiz pēc tam, kad ir pieņemts nolēmums par atdošanu atpakaļ.

78. Beļģijas valdība piebilst, ka šajā gadījumā specializētā tiesa, kas saņēma paziņojumu par nolēmumu par neatdošanu atpakaļ, jau bija izskatījusi lietu pēc būtības, pieņemot spriedumu, kas vēlāk tika apstrīdēts, un ka tādējādi Beļģijas tiesībās paredzētās apelācijas tiesvedības devolutīvās iedarbības dēļ ( 71 ) tika uzskatīts, ka pastāv pienākums nodot lietu atpakaļ apelācijas tiesai ( 72 ), jo viena no pusēm bija izteikusi vēlmi, lai šī pirmās instances tiesa lemtu par visu lietu, ne tikai par jautājumu par atpakaļatdošanu.

79. Jānorāda, ka šajā gadījumā minētā specializētā tiesa šo lēmumu par nodošanu pieņēma trīs mēnešus pēc prasības celšanas, starplaikā attiecīgā tiesvedība Cour d’appel de Bruxelles tika apturēta.

80. Tomēr ir jāuzrauga, lai, dalībvalstīm īstenojot Briseles IIa regulu, netiktu zaudēta tās lietderīgā iedarbība, īpaši, ja bērna tūlītējas atdošanas atpakaļ mērķis saskaņā ar dalībvalsts, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta pirms viņa nelikumīgās aizvešanas, ir pakārtots jaunai tiesvedībai, kas celta specializētā tiesā, neatkarīgi no tā, kādā stadijā ir tiesvedība, kas jau tikusi uzsākta tiesā, kurai ir jurisdikcija izskatīt lietu vecāku atbildības jomā pēc būtības ( 73 ).

81. Kā Tiesa jau ir uzsvērusi, “šis risks ir it īpaši būtisks attiecībā uz maziem bērniem [kā tas ir situācijā, kas ir pamatlietas priekšmets], jo tiem bioloģisku laiku nevar mērīt saskaņā ar parastajiem kritērijiem, ņemot vērā šādu bērnu intelektuālo un psiholoģisko struktūru un tās attīstības ātrumu” ( 74 ). Tādējādi ir vēlams piemērot īpašu rūpību, lai nodrošinātu bērna iespējamu atpakaļatdošanu un saiknes atjaunošanu ar vienu no vecākiem, no kura viņš bija šķirts, piemērotos apstākļos ( 75 ).

82. Turklāt acīmredzami bērna interesēs ir, lai tiesa, kurai ir atzīta jurisdikcija pieņemt nolēmumu par aizgādības tiesībām, būtu tā, kuras rīcībā, pirmkārt, ir “visa informācija un visi atbilstošie pierādījumi šajā sakarā”, īpaši saistībā ar “bērna attiecībām ar abiem vecākiem, to spējām būt par vecākiem un to raksturu”, un, otrkārt, “laiks, kas vajadzīgs to objektīvai un skaidrai izvērtēšanai” ( 76 ).

83. Šo pieeju apstiprina Briseles IIa regulas gars un apliecina prasības, kas izriet no tās preambulas 33. apsvēruma, kas attiecas uz hartas 24. pantā minēto bērna tiesību ievērošanu. Tādējādi es uzskatu, ka Briseles IIa regulas 11. panta 7. un 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šie noteikumi neliedz pieņemt tādus valsts procesuālos noteikumus, kādi norādīti šajā lēmumā uzdot prejudiciālu jautājumu, tomēr tiktāl, ciktāl to iedarbība nenodara kaitējumu minētās regulas principiem un mērķiem, īpaši tiem, kas ir saistīti ar attiecīgā bērna pamattiesībām – šajā saistībā saprātīgs ilgums un tiesvedību būtiska efektivitāte ir uzskatāmi par galvenajām prasībām.

V – Secinājumi

84. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Cour d’appel de Bruxelles uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi: Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 11. panta 7. un 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie principā pieļauj, ar nosacījumu, ka patiešām tiek ievēroti minētās regulas principi un mērķi, dalībvalstij pieņemt valsts tiesisko regulējumu, no kura izriet: – pirmkārt, ka tiesvedība, kas izriet no nolēmuma par nelikumīgi aizvesta bērna neatdošanu atpakaļ, ko ir pieņēmusi citas dalībvalsts tiesa un kas izriet no šiem noteikumiem, ir specializēto tiesu īpašajā jurisdikcijā, un – otrkārt, ka prasības celšana kādā no šīm specializētajām tiesām aptur visas tiesvedības par vecāku atbildību par bērnu, kas tiek izskatītas citās šīs dalībvalsts tiesās, pat ja šai tiesai brīdī, kad tika celta agrākā prasība, gan starptautiskā, gan valstiskā nozīmē bija jurisdikcija izskatīt šo lietu pēc būtības.

( 1 ) Oriģinālvaloda – franču.

( 2 ) Pēc lūguma piemērot anonimizāciju apmierināšanas šī dokumenta ievada daļā minētie personvārdi ir aizstāti ar burtiem.

( 3 ) OV L 338, 1. lpp.

( 4 ) Pieejama šādā interneta vietnē: http://www.hcch.net/upload/conventions/txt28fr.pdf.

( 5 ) Saskaņā ar Briseles IIa regulas preambulas 11. apsvērumu un 2. panta 3. punktu šajā regulā ar terminu “dalībvalsts” saprot visas dalībvalstis, izņemot Dānijas Karalisti.

( 6 ) Skat. 11. pantu 2007. gada 10. maija Likumā par Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu, Luksemburgas 1980. gada 20. maija Eiropas konvencijas par lēmumu atzīšanu un izpildīšanu bērnu aizgādnības un bērnu aizgādnības atjaunošanas lietās, kā arī Hāgas 1980. gada 25. oktobra Konvencijas par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem īstenošanu (2007. gada 21. jūnijaMoniteur belge, 34264. lpp.), stājies spēkā 2007. gada 1. jūlijā.

( 7 ) Likums par ģimenes un bērnu lietu tiesas izveidošanu (2013. gada 27. septembraMoniteur belge, 68429. lpp.), stājies spēkā 2014. gada 1. septembrī.

( 8 ) Šis nosaukums bija spēkā līdz reformai, kas tika ieviesta ar iepriekš minēto 2013. gada 30. jūlija likumu (skat. šī viedokļa 6. zemsvītras piezīmi).

( 9 ) No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka papildus tiesvedībām, kuras tēvs uzsāka Beļģijas tiesās, lai tiktu lemts par vecāku atbildību par bērnu, arī māte vērsās Polijas tiesās ar šādu pašu mērķi. Tā kā šo pēdējo minēto tiesvedību satura izklāsts nav nepieciešams, lai atbildētu uz prejudiciālo jautājumu, tas šajā viedoklī netiks minēts. Tomēr ir jāvērš uzmanība uz to, ka, konstatējot, ka Beļģijas tiesā prasība tika celta vispirms un tā ir atzinusi savu starptautisko jurisdikciju, Polijas tiesas ir atzinušas, ka tām nav jurisdikcijas šajā lietā.

( 10 ) Saskaņā ar minēto pantu izņēmuma kārtā un atbilstoši šajā pantā norādītajiem nosacījumiem dalībvalsts tiesas, kurām ir jurisdikcija pēc būtības, var nodot lietu citas dalībvalsts tiesai, kura to var izskatīt labāk, ja tas ir bērna interesēs.

( 11 ) Skat. šī viedokļa 6. zemsvītras piezīmi un minētā likuma 232. pantu.

( 12 ) Iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar Beļģijas tiesībām tā Briseles IIa regulas 11. panta 6. un 7. punktā norādīto tiesvedību var skatīt, tikai pamatojoties uz apelācijas sūdzību, ko par minēto nolēmumu iesniegtu kāda no pusēm.

( 13 ) Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Cour d’appel de Bruxelles precizē, ka pašlaik nav pamata grozīt pagaidu pasākumus saistībā ar tēva saskarsmes tiesībām, kuras tā noteikusi savā 2014. gada 30. jūlija starpspriedumā, jo tās ir tieši izpildāmas Polijā, pamatojoties uz apliecību, kas šajā saistībā tika izsniegta atbilstoši Briseles IIa regulas 41. pantam.

( 14 ) Tomēr runa nav par problēmām, kas būtu saistītas tikai ar valsts sistēmu, jo tā attiecas uz Briseles IIa regulas interpretāciju, no kuras izriet, ka vienai vai otrai no attiecīgajām Beļģijas tiesām ir jurisdikcija izskatīt lietu, kurai ir pārrobežu, nevis iekšējs raksturs (pēc analoģijas skat. apstākļus lietās, kurā tika pasludināti spriedumi C (C‑435/06, EU:C:2007:714) un A (C‑523/07, EU:C:2009:225)).

( 15 ) Skat. šī viedokļa 8. zemsvītras piezīmi.

( 16 ) Saistībā ar šo noteikumu saturu skat. spriedumu McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582).

( 17 ) Saistībā ar aizgādības tiesību pārkāpšanas jēdzienu skat. spriedumu C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, 60. un nākamie punkti).

( 18 ) Lai arī Tribunal de première instance de Bruxelles pagaidu noregulējuma tiesnesis ar 2013. gada 19. decembra rīkojumu, lemjot pagaidu kārtībā, šo dzīvesvietu piešķīra tēvam, Briseles Bērnu lietu tiesa, pasludinot 2014. gada 26. marta spriedumu pēc būtības, kas vēlāk tika apstrīdēts, to savukārt piešķīra mātei; Cour d’appel de Bruxelles šo spriedumu, veicot pagaidu pasākumus tās 2014. gada 30. jūlija starpspriedumā, nemainīja.

( 19 ) Atgādinu, ka saskaņā ar 2014. gada 13. februāra nolēmumu Ploņskas rajona tiesa izmantoja iespējas, kādas tai izņēmuma kārtā sniedz Hāgas 1980. gada konvencija, atkāpties no principa par bērna tūlītēju atdošanu atpakaļ, kas ir paredzēts šīs konvencijas 12. pantā.

( 20 ) Skat. Briseles IIa regulas preambulas 17. apsvēruma pirmo teikumu, kā arī spriedumu Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, 66. punkts), manu viedokli saistībā ar atzinumu 1/13 (EU:C:2014:2292, 84. un nākamie punkti) un atzinumu 1/13 (EU:C:2014:2303, 77. un nākamie punkti).

( 21 ) Šajā ziņā priekšlikuma, kura rezultātā tika pieņemta Briseles IIa regula, kuru Komisija iesniedza 2002. gada 3. maijā (COM(2002) 222, galīgā redakcija, OV C 203 E, 161. lpp.), “paskaidrojuma raksta” sadaļā “Mērķis” bija norādīts, ka “dalībvalsts, kurā atrodas nolaupītais bērns, var veikt pagaidu piesardzības pasākumu, neatdodot bērnu atpakaļ, kas tiks aizstāts ar nolēmumu par aizgādības tiesībām, ko pieņems tiesas dalībvalstī, kurā ir bērna pastāvīgā dzīvesvieta” (mans izcēlums).

( 22 ) Šī būtiskā vārdkopa bija iekļauta pirmā priekšlikuma par regulu par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi lietās par vecāku atbildību, ko Komisija iesniedza 2001. gada 6. septembrī (COM(2001) 505, galīgā redakcija, OV C 332 E, 269. lpp.), preambulas 9. apsvērumā, kurā bija noteikts, ka “noteikumiem par jurisdikciju nevajadzētu izslēgt pasākumu veikšanu dalībvalstī, kurā bērns atrodas, lai to aizsargātu ārkārtas gadījumā vai noteiktu vecāku atbildības īstenošanu; dalībvalsts tiesām, kurām ir piekritība izskatīt lietas pēc būtības, tomēr būtu jābūt pēdējam vārdam, ieskaitot iespēju šos pasākumus atcelt” (mans izcēlums).

( 23 ) Skat. ECT spriedumu lietā Povse pret Austriju, prasība Nr. 3890/11, 85. un 86. punkts (pieejams šādā interneta vietnē: http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i= 001-122449), spriedums attiecas uz spriedumu Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400), kuru iepriekš pasludināja Tiesa. ECT uzsvēra, ka prasītāji tiesām, kas atrodas Itālijā – bērna pastāvīgās dzīvesvietas vietā, – varēja lūgt aizsargāt viņu pamattiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību pēc tam, kad tika pieņemts nolēmums par bērna atpakaļatdošanu Itālijai.

( 24 ) Tostarp skat. ECT spriedumu X pret Latviju, prasība Nr. 27853/09, 93., 96. un 100. punkts (pieejams šādā interneta vietnē: http://hudoc.echr.coe.int/sites/fra/pages/search.aspx?i= 001-138939).

( 25 ) Skat. arī Briseles IIa regulas preambulas 18. apsvēruma pirmo teikumu.

( 26 ) No minētā 7. punkta otrās daļas izriet, ka tad, ja noteiktajā termiņā netiek saņemti nekādi apsvērumi ar šādu priekšmetu, tiesai, kurai ir piekritība, lieta ir jāizbeidz.

( 27 ) Neraugoties uz minētajā 8. punktā izmantotās vārdkopas, proti, “tiesa, kurai saskaņā ar [Briseles IIa regulu] ir piekritība”, vispārējo raksturu, es uzskatu, ka, raugoties uz to šī preambulas 17. apsvēruma gaismā, tā neattiecas uz jebkuru tiesu, kurai būtu jurisdikcija, piemērojot jebkuru no šīs regulas pantiem, bet gan drīzāk uz tiesu, kas tās 11. panta 6.–8. punktā paredzētās procedūras gaitā būs lēmusi par bērna aizgādību.

( 28 ) Saskaņā ar Briseles IIa regulas 40. un nākamajos pantos paredzētajiem noteikumiem.

( 29 ) Mans izcēlums. Formulējums ir izteikts daudzskaitlī, jo ir iespējams, ka prasības par attiecīgā bērna aizgādību jau ir iesniegtas vairākās šīs dalībvalsts – viena vai dažādu līmeņu – tiesās, kā tas ir pamatlietā.

( 30 ) Mans izcēlums. Es pie šī apstākļa atgriezīšos šī viedokļa 61. punktā.

( 31 ) Skat. likumprojektu, kura rezultātā tika pieņemts iepriekš minētais 2007. gada 10. maija likums, kuru Beļģijas valdība 2007. gada 16. martā iesniedza Beļģijas Karalistes Pārstāvju palātā, dokuments Nr. 51-3002/001, 2006.–2007. gads, 3. lpp. (pieejams šādā interneta vietnē: http://www.lachambre.be/FLWB/pdf/51/3002/51K3002001.pdf).

( 32 ) Saskaņā ar šī viedokļa 14. un 15. punktā minēto Beļģijas Tiesu kodeksa 633.f un 1322.i pantu minēto tiesvedību izskata Tribunal de première instance, kas ir kļuvusi par ģimenes lietu tiesu, kas tika izveidota tās apelācijas tiesas atrašanās vietā, kuras jurisdikcijā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa nelikumīgās aizvešanas vai neatdošanas atpakaļ.

( 33 ) Skat. Beļģijas Tiesu kodeksa 1322.i panta 4. punktu.

( 34 ) Arī es, tāpat kā Komisija, norādu, ka šī situācija, kad prasība vienlaicīgi tiek celta vienas un tās pašas dalībvalsts tiesās, atšķiras no Briseles IIa regulas 19. pantā aptvertās situācijas, kas reglamentē lis pendens gadījumus, kuri rodas, “ja prasības, kas attiecas uz vecāku atbildību par vienu bērnu un kas balstītas uz tā paša pamata, starp tām pašām pusēm ir iesniegtas dažādu dalībvalstu tiesās” (mans izcēlums). Savukārt, pretēji viedoklim, kuru šī iestāde pauda tiesas sēdē, es uzskatu, ka šeit norādīto vienlaicīgo tiesvedību priekšmets var būt identisks, ja nolēmums par aizgādību tiek pieņemts attiecībā uz bērna dzīvesvietu un ja tādējādi tas var ietekmēt viņa iespējamo atdošanu atpakaļ.

( 35 ) Skat. Komisijas priekšlikuma (COM(2002) 222, galīgā redakcija) 22.–24. pantu, kas ir kļuvuši par Briseles IIa regulas 11. pantu, kā arī ar šo priekšlikumu saistīto “paskaidrojuma rakstu”, kurā saistībā ar minētā 24. panta 2. punktu ir precizēts, ka “dalībvalsts, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms viņa aizvešanas vai neatdošanas atpakaļ, centrālajai iestādei ir pienākums šajā ziņā celt prasību tiesās, vienlaicīgi šāda pati iespēja tiek sniegta ikvienai personai, kam ir vecāku atbildība” (mans izcēlums).

( 36 ) Skat. Eiropas Savienības Padomes prezidentvalsts 2002. gada 26. novembra piezīmi (Nr. 14733/02, 5. un 6. lpp., kā arī 14. un nākamās lpp.), kurā nav skaidri norādīts, kāda bijusi Padomes locekļu iecere šajā saistībā. Šīs piezīmes 17. punktā ir tikai norādīts, ka šāds nolēmums par neatdošanu atpakaļ “ir tikai piesardzības pasākums un nevis lēmums pēc būtības. Tādējādi vairumā gadījumu ir nepieciešams vēlāk celt prasību dalībvalsts, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nolaupīšanas, tiesās, kurām tiek saglabāta jurisdikcija izskatīt lietas pēc būtības” (mans izcēlums).

( 37 ) Tostarp skat. McEleavy, P., “The New Child Abduction Regime in the European Union: Symbiotic Relationship or Forced Partnership?”, Journal of Private International Law, 2005, Nr. 1, 30. lpp. un 132. zemsvītras piezīme; Fulchiron, H., “La lutte contre les enlèvements d’enfants”. No: Fulchiron, H. un Nourissat, C. (izd.), Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale. Dalloz, Parīze, 2005, 249. lpp.; Pataut, E., “Commentaire de l’article 11”. No: Magnus, U. un Mankowski, P. (izd.), Brussels II bis Regulation, Sellier European Law Publishers, Minhene, 2012, 142. un nākamās lpp., 63. punkts.

( 38 ) Saskaņā ar šo praktisko rokasgrāmatu tās 2005. gada 1. jūnija atjaunotajā redakcijā (pieejama šādā interneta vietnē: http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_fr.pdf), “ja dalībvalsts tiesa iepriekš ir izdevusi spriedumu attiecībā uz šo bērnu, dokumenti [principā] tiek nosūtīti attiecīgajai tiesai. Ja sprieduma nav, informāciju nosūta tiesai, kas ir kompetenta saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem” (skat. 36. lpp., mans izcēlums). Komisija norāda, ka vārds “principā” ļauj uzskatīt, ka ir iespējami cita veida noteikumi, piemēram, nosūtīšana specializētai tiesai. Tomēr ar nākamā teikuma sākumā minēto alternatīvo iespēju, kuru Komisija nemin, varētu apstrīdēt šo analīzi.

( 39 ) Tiesa faktiski regulāri atgādina, ka, interpretējot Savienības tiesību normas, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (it īpaši skat. spriedumu L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, 38. punkts).

( 40 ) It īpaši skat. spriedumus Rinau (EU:C:2008:406, 82. punkts) un Povse (EU:C:2010:400, 78. punkts).

( 41 ) It īpaši skat. spriedumus E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, 44. un 45. punkts), C (EU:C:2014:2268, 50. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī L (EU:C:2014:2364, 48. punkts).

( 42 ) Šajā ziņā skat. spriedumus Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, 53. un 54. punkts), Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, 59. un nākamie punkti), Povse (EU:C:2010:400, 64. punkts), kā arī McB. (EU:C:2010:582, 60. un nākamie punkti).

( 43 ) It īpaši skat. spriedumus Rinau (EU:C:2008:406, 52. punkts), Povse (EU:C:2010:400, 43. punkts) un C (EU:C:2014:2268, 67. punkts), kā arī Padomes prezidentvalsts 2002. gada 26. novembra piezīmes, minēta iepriekš, 15. un 16. punktu.

( 44 ) Tādējādi minētā panta 3. punktā ir noteikts, ka tiesa, kurā ir iesniegts pieteikums par atpakaļatdošanu, principā nolēmumu pieņem “ne vēlāk kā sešas nedēļas pēc pieteikuma iesniegšanas”. Tā 6. punktā ir norādīts, ka tajā paredzētā informācija ir jāpaziņo “viena mēneša laikā pēc dienas, kad izdots rīkojums par neatdošanu atpakaļ”. Tā 7. punktā papildus ir norādīts, ka pusēm iesniegumi ir jāizdara “trīs mēnešu laikā pēc [informācijas] paziņošanas dienas”. Praksē dalībvalstu tiesas, kā izriet no Komisijas 2014. gada 15. aprīļa ziņojuma Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par Regulas Nr. 2201/2003, ar kuru atceļ Regulu (EK) Nr. 1347/2000, piemērošanu (COM(2014) 225, galīgā redakcija), ne vienmēr spēj ievērot pirmo no šiem termiņiem.

( 45 ) Atsauce uz “valsts tiesību aktiem” ir ietverta gan minētajā 6. punktā (saistībā ar informācijas par lēmumu par neatdošanu atpakaļ paziņošanu bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajām iestādēm), gan minētajā 7. punktā (saistībā ar noteikumiem, saskaņā ar kuriem šī informācija ir jāpaziņo pusēm un tās ir jāaicina veikt iesniegumus tiesā, kurai ir jurisdikcija).

( 46 ) Minētā 7. punkta formulējums ir vispārīgs, ciktāl šajā tiesību normā ir minētas “ties[a]s dalībvalstī, kurā bija bērna pastāvīgā dzīvesvieta tieši pirms nelikumīgās aizvešanas vai aizturēšanas”, kopumā, un tas ir mērķtiecīgs, ciktāl tajā trīs reizes ir minēta “tiesa”, kas saņem minētajā 6. punktā paredzēto informāciju un par to lemj, vai nu izskatot lietu, vai to izbeidzot (mans izcēlums).

( 47 ) Citādi ir saistībā ar noteikumu, kura mērķis ir noteikt tiesas teritoriālo jurisdikciju veidā, kas ļautu noteikt precīzu dalībvalsts tiesu, tāds, piemēram, ir noteikums, kas bija manu secinājumu lietās Sanders un Huber (C‑400/13 un C‑408/13, EU:C:2014:2171, 36. punkts), joprojām tiek izskatītas, priekšmets, kas attiecās uz “kreditora pastāvīgās dzīvesvietas tiesu” (mans izcēlums).

( 48 ) Minētajā 11. pantā paredzēto noteikumu procesuālā rakstura atbalstam skat. Devers, A., “Les enlèvements d’enfants et le règlement “Bruxelles II bis”. No: Fulchiron, H. (izd.), Les enlèvements d’enfants à travers les frontières. Bruylant, Brisele, 2004, 40. lpp.

( 49 ) Šajā saistībā Beļģijas valdība tiesas sēdes laikā, manuprāt, pamatoti norādīja, ka “regulas 11. panta 7. punkta galvenais mērķis ir noteikt piemērojamo procedūru gadījumā, ja vēl nevienā [bērna pastāvīgās dzīvesvietas] valsts tiesā nav celta prasība saistībā ar vecāku atbildību [..], lai lietu varētu izskatīt, neapdraudot ātruma mērķi. Turpretī, ja kādā tiesā jau ir celta prasība pēc būtības attiecībā uz visu vai daļu no lietas, [..] regula ļauj dalībvalstīm noteikt, kāda procedūra jāpiemēro valsts līmenī”. Komisija šim viedoklim pievienojas, precizējot, ka šajā pēdējā gadījumā “pienākums informēt puses nav noteikts pašā regulā, šis jautājums ir jāizskata atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām”.

( 50 ) Mans izcēlums.

( 51 ) Skat. šī viedokļa 68. un nākamos punktus.

( 52 ) Skat. paskaidrojuma rakstu saistībā ar likumprojekta 3. pantu, minēts šī viedokļa 30. zemsvītras piezīmē (minētā projekta 44. lpp.).

( 53 ) Vairākas dalībvalstis ir pieņēmušas savu tiesisko regulējumu, lai tiktu ņemtas vērā šīs regulas prasības. Skat. Boele-Woelki, K. un González Beilfuss, C. (izd.), Brussels II bis – Its Impact and Application in the Members States. Intersentia, Antverpene, 2007.

( 54 ) Šajā ziņā skat. sadaļu saistībā ar Beļģijas tiesībām “Īpašais ziņojums – Jurisdikcijas koncentrācija saistībā ar Hāgas [1980. gada] konvenciju un citiem starptautiskajiem tiesību aktiem bērnu aizsardzības jomā”, Tiesnešu biļetens bērnu starptautiskās aizsardzības jomā, publicējusi Hāgas Starptautisko privāttiesību konference, XX sējums, 2013. gada vasara–rudens, 5. un 6. lpp. (pieejams šādā interneta vietnē: http://www.hcch.net/upload/newsletter/nl2013tome20fr.pdf).

( 55 ) Skat. paskaidrojuma rakstu saistībā ar likumprojekta 3. pantu, minēts iepriekš (minētā projekta 44. lpp.).

( 56 ) Šajā ziņā skat. Civilprocesa kodeksa 1210‑4. pantu un Francijas Tiesu darba organizēšanas kodeksa L. 211‑12. pantu, kā arī Nourissat, C. un Devers, A., “Étude 245 – Règles de compétence en matière matrimoniale et responsabilité parentale”. No: Canivet, G. u.c. (izd.), Lamy Procédures communautaires, Parīze, 2008, 245.–250. un nākamie punkti.

( 57 ) Skat. sadaļu saistībā ar Francijas un Vācijas tiesībām “Īpašais ziņojums – Jurisdikcijas koncentrācija saistībā ar Hāgas [1980. gada] konvenciju un citiem starptautiskajiem tiesību aktiem bērnu aizsardzības jomā”, minēts iepriekš, attiecīgi 16., 17. un nākamās lpp.

( 58 ) Skat. visu “Īpašais ziņojums – Jurisdikcijas koncentrācija saistībā ar Hāgas [1980. gada] konvenciju un citiem starptautiskajiem tiesību aktiem bērnu aizsardzības jomā”, minēts iepriekš, īpaši Lortie, P. veikto kopsavilkumu, 2. un nākamās lpp., kurā ir precizēts, ka jurisdikciju koncentrācija atsevišķās no šajā pētījumā minētajām dalībvalstīm, proti, kā uzskata autors, Apvienotajā Karalistē, Beļģijā, Bulgārijā, Francijā, Kiprā, Nīderlandē, Somijā, Ungārijā un Vācijā, notikusi saistībā ar Briseles IIa regulu un ka dažkārt, tostarp Nīderlandē un Zviedrijā, jurisdikcija ir uzticēta tikai vienai specializētai tiesai.

( 59 ) Skat. Praktisko rokasgrāmatu jaunās Briseles IIa regulas piemērošanai, minēta iepriekš, 28. lpp., kā arī ziņojumu “11. panta darba grupa – Informācija par valsts procedūrām”, 2013 (pieejams šādā interneta vietnē: https://e‑justice.europa.eu/content_parental_child_abduction-309-fr.do?clang=fr), 12. un nākamās lpp., kur ir norādīts: “šķiet, ka šādas dalībvalstis nav ieviesušas koncentrāciju: Igaunija, Latvija, Lietuva, Polija, Slovēnija un Spānija”.

( 60 ) Labas prakses rokasgrāmata saskaņā ar Hāgas [1980. gada] konvenciju – Otrā daļa – Īstenošana, 2003, xii. un nākamās lpp., kā arī 29. un nākamās lpp. (pieejama šādā interneta vietnē: http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details&pid= 2781), kurā ir uzskaitītas šādas prakses priekšrocības. Saistībā ar šīs rokasgrāmatas nozīmi, neraugoties uz to, ka tai nav saistoša spēka, skat. ECT, X pret Latviju, minēts iepriekš, 36. punkts.

( 61 ) Skat. šī viedokļa 39. punktu.

( 62 ) Izņemot, ja šāda atpakaļatdošana izrādītos pretēja bērna interesēm.

( 63 ) Šajā ziņā īpaši skat. šī viedokļa 57. punktu.

( 64 ) Skat. šī viedokļa 54. un nākamos punktus.

( 65 ) Spriedums Rinau (EU:C:2008:406, 78.–80. punkts).

( 66 ) Šķiet, ka turklāt pamatlietā kompetentā specializētā tiesa piekrīt šim viedoklim, jo Briseles Ģimenes lietu tiesa, kurā tika iesniegta prasība par nolēmumu par neatdošanu atpakaļ, lietu nodeva Cour d’appel de Bruxelles, kas pirms tam bija izskatījusi lietu pēc būtības.

( 67 ) Šajā gadījumā Cour d’appel de Bruxelles savā lēmumā uzdot prejudiciālu jautājumu ir likusi veikt ziņojumu par tēva sociālajiem apstākļiem, lai tostarp izmeklētu, kādus uzņemšanas apstākļus tēvs var piedāvāt bērnam vajadzības gadījumā, kā arī viņa spējas uzņemties vecāka lomu.

( 68 ) Skat. 2013. gada 30. jūlija likuma, kas minēts šī viedokļa 6. zemsvītras piezīmē, 198. panta 2. punktu.

( 69 ) Tādējādi Vācijas tiesībās šādā gadījumā “[1990. gada 5. aprīļa federālā] likuma [ar grozījumiem] 13. nodaļā ir noteikts, ka vietējai tiesai ir jāatsakās no jurisdikcijas par labu specializētajai tiesai” (skat. “Īpašais ziņojums – Jurisdikcijas koncentrācija saistībā ar Hāgas [1980. gada] konvenciju un citiem starptautiskajiem tiesību aktiem bērnu aizsardzības jomā”, minēts iepriekš, 18. lpp.). Tāpat Francijas tiesībās citām tiesām, kas izskata vienu un to pašu lietu vai saistītas lietas, ir jāatsakās no jurisdikcijas par labu tiesai, kurai ir speciāla jurisdikcija saistībā ar nolēmumu par neatdošanu atpakaļ (skat. Civilprocesa kodeksa 1210‑9. pantu).

( 70 ) Norādot uz spriedumiem Rinau (EU:C:2008:406, 63. un 64. punkts), kā arī Povse (EU:C:2010:400, 53. punkts), šī valdība atgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, pirmkārt, ka “sprieduma, ar kuru piespriež bērna atpakaļatdošanu pēc nolēmuma par neatdošanu atpakaļ pieņemšanas, izpildāmībai, lai gan tā pēc būtības ir saistīta ar citiem Regulā aplūkotajiem jautājumiem, it īpaši aizgādības tiesībām, tomēr piemīt procesuālā autonomija, lai nekavētu tāda bērna atpakaļatdošanu, kurš nelikumīgi aizvests vai aizturēts”, un, otrkārt, ka “no [minētā 11. panta 7. punkta] nevar secināt, ka nolēmums par bērna aizgādību ir priekšnoteikums nolēmuma par [viņa] atpakaļatdošanu pieņemšanai”, jo “šis noteikums tikai nosaka [..] tiesas procedūru galamērķi, proti, sakārtot bērna situāciju” (mans izcēlums).

( 71 ) Šī devolutīvā iedarbība (effet dévolutif) nozīmē, ka tiesa, kurā ir celta apelācijas sūdzība, var lemt par visiem lietas apstākļiem, īpaši par jauniem faktiem, kas ir radušies kopš pārsūdzētā sprieduma pieņemšanas brīža, piemēram, par kāda no vecāku turpmākām darbībām.

( 72 ) Tiesas sēdē Beļģijas valdība nedaudz laboja šo viedokli, norādot, ka specializētajai tiesai faktiski būtu suverēnas tiesības, ņemot vērā piemērotību un, it īpaši, bērna intereses, izvērtēt puses pieteikuma nosūtīt apelācijas tiesai gan jautājumu par bērna atpakaļatdošanu, gan jautājumu par viņa aizgādību, pamatotību, piemērojot noteikumu accessorium sequitur principale.

( 73 ) Pēc analoģijas skat. spriedumu Rinau (EU:C:2008:406, 81. punkts).

( 74 ) Turpat.

( 75 ) ECT arī uzsver, ka dalībvalsts tiesu iestādēm ir pienākums “izmantot visus nepieciešamos līdzekļus, lai rūpīgi izskatītu” lietas saistībā ar aizvestā bērna vecāku atbildību un viņa atpakaļatdošanu, kam ir piemērojama Briseles IIa regula, uzsverot, ka “laiks var radīt neatgriezeniskas sekas attiecībās starp bērniem un vecākiem, kas nedzīvo ar viņiem kopā” (īpaši skat. ECT spriedumu Karoussiotis pret Portugāli, Nr. 23205/08, 85. un nākamie punkti, pieejams šādā interneta vietnē: http://hudoc.echr.coe.int/sites/fra/pages/search.aspx?i= 001-103165).

( 76 ) Skat. spriedumu Povse (EU:C:2010:400, 62. un 66. punkts).