Lieta T‑217/06

Arkema France u.c.

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Metakrilātu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Pienākums norādīt pamatojumu – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Labas pārvaldības princips – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums – Konkrētā ietekme uz tirgu – Naudas soda preventīvā iedarbība – Recidīvs – Princips non bis in idem – Samērīguma princips – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Faktiska nolīgumu nepiemērošana – Atbildības par samaksu sadalījums sabiedrību grupas ietvaros – Neierobežota kompetence

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtējuma kritēriji

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

2. Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtējuma kritēriji

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

3. Konkurence – Savienības tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska vienība – Vērtējuma kritēriji

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

4. Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērojamība – Lēmums par konkurences noteikumu piemērošanu – Lēmums, kas attiecas uz vairākiem adresātiem

(EKL 81., 82. un 253. pants)

5. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Konkrētās ietekmes uz tirgu ņemšana vērā – Piemērojamība

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

6. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

7. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs

(EKL 81. un 82. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

8. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijas rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Savienības tiesas neierobežota kompetence

(EKL 81. panta 1. punkts un 229. pants; Vispārējās tiesas Reglamenta 48. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 31. pants)

9. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Preventīvs raksturs

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

10. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpumu izdarījušā uzņēmuma tirdzniecības apgrozījums

(Padomes Regula Nr. 1/2003)

11. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums un kurš pieņemts pēc citiem lēmumiem par sodu uzlikšanu, kuros ņemts vērā recidīva elements – “Ne bis in idem” principa pārkāpums – Neesamība

(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pants; EKL 81. pants; Padomes Regula Nr. 1/2003)

12. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Rīcība, kas atšķiras no aizliegtajā vienošanās noteiktās rīcības

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkta otrais ievilkums)

13. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Vērā ņemtais apgrozījums – Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā noteiktais ierobežojums – Piemērošanas noteikumi

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)

1. Meitassabiedrības rīcībā mātessabiedrību cita starpā var vainot tad, ja, kaut arī šī meitassabiedrība ir atsevišķa juridiskā persona, tā savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi, bet gan būtībā piemēro mātessabiedrības dotus rīkojumus, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas saista šīs abas juridiskās vienības. Tas tā ir tāpēc, ka šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tādējādi veido vienu uzņēmumu; šis apstāklis dod Komisijai tiesības adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, un Komisijai nav jāpierāda mātessabiedrības personiska dalība šajā pārkāpumā.

Specifiskajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder visas tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāldaļas, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību. Šajos apstākļos, lai prezumētu, ka mātessabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz attiecīgās meitassabiedrības komercdarbības politiku, pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka visas meitassabiedrības kapitāldaļas pieder tās mātessabiedrībai. Tādēļ Komisija ir tiesīga uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai šī prezumpcija ir jāatspēko, nesniedz pietiekamus pierādījumus par to, ka tās meitassabiedrība tirgū rīkojas patstāvīgi.

Šīs prezumpcijas piemērošana nav atkarīga no papildu norāžu esamības.

Mātessabiedrība, kuras īpašumā ir gandrīz visas tās meitassabiedrības kapitāldaļas, principā atrodas analogā situācijā ar mātessabiedrību, kurai pieder pilnīgi visas tās meitassabiedrības kapitāldaļas, ciktāl runa ir par tās spēju īstenot izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību, ņemot vērā starp mātessabiedrību un meitassabiedrību pastāvošās ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes. Tādējādi Komisijai ir tiesības šādā situācijā piemērot tādu pašu pierādīšanas pienākuma regulējumu, proti, prezumēt, ka minētā mātessabiedrība faktiski izmanto savas iespējas īstenot izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību.

(sal. ar 43.–46., 50. un 53. punktu)

2. Gadījumā, kad Komisija piemēro izšķirošas ietekmes prezumpciju, lai vainotu mātessabiedrību tās meitassabiedrības izdarītajā konkurences tiesību normu pārkāpumā, Komisijai ir tiesības uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu.

Lai atspēkotu minēto prezumpciju, attiecīgajai sabiedrībai ir jāsniedz “pietiekami pierādījumi”, kas apliecina, ka meitassabiedrība tirgū rīkojas patstāvīgi. Savukārt Komisijai ir pienākums izvērtēt šos pierādījumus, nevis sniegt pozitīvus pierādījumus, kas apliecina šādas ietekmes īstenošanu. Turklāt, ja ieinteresētajai personai, lai atspēkotu minēto prezumpciju, pietiktu norādīt tikai nepamatotus apgalvojumus, šai prezumpcijai vispār tiktu atņemta tās lietderīga iedarbība.

(sal. ar 101. un 110. punktu)

3. Apstāklis, ka kāda sabiedrība ir holdinga sabiedrība, nav pietiekams pamats izslēgt, ka mātessabiedrība, cita starpā koordinējot finanšu ieguldījumus grupas ietvaros, varētu būt īstenojusi izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrībām. Sabiedrību grupas kontekstā holdings ir sabiedrība, kas ir izveidota, lai tai piederētu dažādu sabiedrību kapitāldaļas, un tās uzdevums ir nodrošināt vienotu vadību.

Sabiedrību grupas sadalīšana nozarēs, kas turklāt abstrahējas no kapitāldaļu turējuma attiecībām grupā ietilpstošo sabiedrību starpā, izteikti norāda uz to, ka šo nozaru aktivitāšu koordinācija ir grupas jumta mātessabiedrības funkcija. Šāda mātessabiedrības funkcija izslēdz meitassabiedrības rīcības patstāvību tirgū.

Apstāklis, ka mātessabiedrībai ir jādod sava piekrišana, lai tās meitassabiedrība veiktu lielus ieguldījumus, norāda, ka meitassabiedrība tirgū rīkojas, ņemot vērā mātessabiedrības intereses.

(sal. ar 107., 113. un 114. punktu)

4. EKL 253. pantā paredzētajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā tiesību akta būtībai un tam skaidri un nepārprotami ir jāatspoguļo tiesību akta izdevējas iestādes argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un ļautu kompetentajai tiesai veikt pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir izvērtējama, ievērojot konkrētās lietas apstākļus, tostarp attiecīgā tiesību akta saturu, izvirzītā pamatojuma raksturu un interesi saņemt paskaidrojumus, kāda varētu būt akta adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai tiesību akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne vien šā akta formulējumu, bet arī tā pieņemšanas kontekstu, kā arī visas citas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu.

Ja lēmums par EKL 81. panta piemērošanu skar vairākus adresātus un rada problēmu saistībā ar vainojamību pārkāpumā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šo lēmumu ir atbildīgi par attiecīgo pārkāpumu. Tādējādi, lai Komisijas lēmumu varētu uzskatīt par pietiekami pamatotu attiecībā uz uzņēmumu, kurus soda par konkurences tiesību pārkāpumiem, mātessabiedrībām, tajā tostarp būtu jābūt ietvertam izvērstam pamatojumam par šo sabiedrību vainojamību pārkāpumā. Turklāt, tā kā šī atbildības noteikšana ietekmē minēto uzņēmumu situāciju, tā kā tie administratīvā procesa laikā apstrīdēja šo atbildības noteikšanu un tā kā tādējādi tiem ir interese vērsties pret attiecībā uz tiem pieņemto lēmumu šajā jautājumā, tiem – tāpat kā to mātessabiedrībām – ir jābūt iespējai uzzināt Komisijas nostājas pamatojumu. No tā izriet, ka tad, kad Komisija vainojamību pārkāpumā pamato ar izšķirošas ietekmes prezumpciju un kad administratīvā procesa laikā konkrētās sabiedrības ir norādījušas faktus, lai atspēkotu šo prezumpciju, šajā lēmumā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojuma izklāstam, kas varētu pamatot nostāju, ka šie fakti neļauj atspēkot minēto prezumpciju.

Tomēr, lai arī saskaņā ar EKL 253. pantu Komisijai ir pienākums pamatot savus lēmumus, norādot tos faktiskos un tiesiskos apstākļus, no kuriem ir atkarīgs pasākuma juridiskais pamatojums, un apsvērumus, kuru dēļ tā ir pieņēmusi lēmumu, Komisijai nav pienākuma apspriest visus tos faktiskos un tiesiskos jautājumus, kurus administratīvā procesa laikā ir norādījušas visas ieinteresētās personas. Tādējādi, lai arī savā lēmumā Komisijai ir jāparāda, kādu iemeslu dēļ tā uzskata, ka norādītie fakti nav pietiekami, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes prezumpciju, no tā tomēr neizriet, ka tai ikvienā gadījumā ir pienākums atsevišķi izvērtēt katru attiecīgo uzņēmumu norādīto faktu. Vispārēja atbilde atkarībā no konkrētās lietas apstākļiem var būt pietiekama, lai uzņēmums varētu lietderīgi aizstāvēt savas tiesības un lai Vispārējā tiesa varētu veikt pārbaudi.

(sal. ar 133.–135. un 141. punktu)

5. Pārkāpuma smagums ir jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem elementiem, piemēram, īpašajiem lietas apstākļiem, lietā pastāvošo situāciju un naudas sodu preventīvo raksturu, un nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kuri obligāti būtu jāņem vērā. To elementu starpā, kas ir jāņem vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu, ir katra uzņēmuma rīcība un loma saskaņoto darbību noteikšanā, labums, ko šie uzņēmumi ir varējuši gūt no šīm darbībām, šo uzņēmumu lielums un konkrēto izstrādājumu vērtība, kā arī risks, ko šāda veida pārkāpumi rada Savienības mērķiem.

No tā izriet, ka pret konkurenci vērstu darbību sekas pašas par sevi nav noteicošs kritērijs, novērtējot, vai naudas soda apmērs ir atbilstošs. Konkrēti, faktiem, kas norāda uz nodomu, var būt lielāka nozīme nekā faktiem, kas attiecas uz minētajām sekām, it īpaši gadījumā, kad runa ir par sevišķi smagiem pārkāpumiem. Aizliegtās vienošanās jau to paša rakstura dēļ pelna visbargākos naudas sodus. To iespējamā konkrētā ietekme uz tirgu, tostarp jautājums, kādā mērā konkurences ierobežojums ir novedis pie augstākas tirgus cenas nekā tā, kāda būtu pastāvējusi, ja šāds kartelis vispār nebūtu pastāvējis, nav noteicošs kritērijs, nosakot naudas soda apmēru. Šādā gadījumā pārkāpuma konkrētā ietekme ir tikai viens no faktiem, kas, ja šī ietekme ir nosakāma, var ļaut Komisijai palielināt naudas soda sākumsummu, pārsniedzot minimālo paredzēto summu.

Turklāt fakts, ka ar Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, Komisija ir precizējusi savu pieeju pārkāpuma smaguma novērtēšanā, nav šķērslis, lai tā šo kritēriju novērtētu kopumā, ņemot vērā visus nozīmīgos apstākļus, tostarp elementus, kas minētajās pamatnostādnēs tieši nav minēti.

(sal. ar 178.–182. punktu)

6. Preventīvā iedarbība ir viens no elementiem, kas jāņem vērā, nosakot naudas soda apmēru. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto sodu, kas uzlikti par EKL 81. panta pārkāpumiem, mērķis ir sodīt attiecīgo uzņēmumu prettiesisko rīcību, kā arī atturēt gan attiecīgos uzņēmumus, gan citus tirgus dalībniekus no iespējamiem Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem nākotnē. Tādējādi Komisija, nosakot naudas soda apmēru, cita starpā var ņemt vērā attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu.

Turklāt uzņēmuma kopējais apgrozījums, lai arī aptuveni un neprecīzi, liecina par tā lielumu un ekonomisko varu. Tāpēc nolūkā noteikt naudas sodu tādā apmērā, kāds tam nodrošina pietiekami preventīvu iedarbību, Komisija var ņemt vērā konkrētā uzņēmuma kopējo apgrozījumu.

Nepieciešamība nodrošināt naudas sodam pietiekamu preventīvu iedarbību gadījumā, kad tā nav pamats vispārējā naudas sodu līmeņa paaugstināšanai konkurences politikas īstenošanas ietvaros, prasa naudas soda apmēra pielāgošanu, lai ņemtu vērā panākamo ietekmi uz uzņēmumu, kuram naudas sods tiek uzlikts, nolūkā nodrošināt, ka naudas sods nav pārāk niecīgs vai – gluži pretēji – pārmērīgs, īpaši ņemot vērā attiecīgā uzņēmuma finansiālās iespējas, atbilstoši prasībām, kas saistītas, no vienas puses, ar nepieciešamību nodrošināt naudas soda efektivitāti un, no otras puses, ar samērīguma principa ievērošanu.

Tādējādi tieši attiecīgā uzņēmuma iespējas vieglāk rast tam uzliktā naudas soda samaksai nepieciešamos līdzekļus var pamatot reizināšanas koeficienta piemērošanu nolūkā panākt pietiekamu naudas soda preventīvu iedarbību. No minētā secināms, ka Komisijai nevar prasīt pierādīt papildu saikni starp uzņēmuma resursu izmantošanu un tā izdarīto pārkāpumu, lai šos resursus būtu iespējams ņemt vērā, nosakot naudas sodu pietiekami preventīvā līmenī, jo šajā kontekstā galvenā nozīme ir piešķirama pārkāpumu izdarījušā uzņēmuma kā tāda lielumam un ekonomiskajai varai.

(sal. ar 210., 211., 213. un 214. punktu)

7. Vajadzība nodrošināt par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem uzlikto naudas sodu preventīvu iedarbību ir vispārēja prasība, kas Komisijai ir jāievēro visā naudas soda apmēra noteikšanas procesā. Tā obligāti nenozīmē, ka šī noteikšana ietvertu specifisku stadiju, kuras ietvaros šā mērķa sasniegšanai tiktu veikts visaptverošs visu atbilstošo apstākļu novērtējums. Naudas soda sākumsummas palielināšana nolūkā tam nodrošināt pietiekami preventīvu iedarbību, ņemot vērā katra uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu, ir naudas soda aprēķināšanas posms, ko nosaka nepieciešamība pielāgot sākumsummu tādējādi, lai naudas sodam būtu pietiekami preventīvs raksturs, ņemot vērā uzņēmuma kopējos resursus un tā spēju rast nepieciešamos līdzekļus naudas soda samaksai.

Saistībā ar jautājumu, vai lēmumā par uzņēmuma sodīšanu Komisijai saistībā ar preventīvo iedarbību bija jāņem vērā iepriekšējie naudas sodi, kas tika uzlikti tam pašam uzņēmumam par faktiem, kas laika ziņā atbilst šajā lēmumā norādītajam pārkāpumam, tajā ziņā, ka, ņemot vērā agrāko naudas sodu pietiekamu preventīvo iedarbību, nav nepieciešams piemērot par jauno pārkāpumu uzliktā naudas soda papildu palielinājumu preventīvās iedarbības nodrošināšanai, ir jākonstatē, ka šāds risinājums neatbilst Komisijas sasniedzamajam preventīvās iedarbības mērķim naudas sodu politikas jomā. Šis risinājums novestu pie paradoksālas situācijas, kad uzņēmumam – tam palielinot savu dalību dažādu aizliegto vienošanos īstenošanā – progresīvi samazinātos katra soda robežizmaksas.

Turklāt šāds risinājums balstās uz premisu, ka naudas soda apmērs Komisijai esot bijis jānosaka, ņemot vērā iespējamību, ka attiecīgais uzņēmums nākotnē varētu izdarīt jaunus pārkāpumus, un šī iespējamība tai esot bijusi jānovērtē, ņemot vērā šim uzņēmumam uzlikto naudas sodu kopējo summu konkrētā laika posmā. Taču šāda premisa nav saderīga ar preventīvās iedarbības jēdzienu konkurences tiesībās.

Šajā sakarā Komisijas tiesības uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kuri ar nodomu vai aiz neuzmanības pārkāpj EKL 81. panta 1. punktu vai EKL 82. pantu, ir viens no līdzekļiem, kas piešķirti Komisijai, lai tā varētu pildīt tai Savienības tiesībās noteikto uzraudzības funkciju. Šo funkciju, bez šaubām, veido ne vien uzdevums izmeklēt un sodīt par individuāliem pārkāpumiem, bet arī pienākums īstenot vispārēju politiku, kuras mērķis konkurences jomā ir piemērot Līgumā ietvertos principus un uz to virzīt arī uzņēmumu rīcību. Tādējādi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto naudas sodu, kas uzlikti par EKL 81. panta pārkāpumiem, mērķis ir sodīt attiecīgo uzņēmumu prettiesisko rīcību, kā arī atturēt gan attiecīgos uzņēmumus, gan citus tirgus dalībniekus no iespējamiem Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem nākotnē. Tāpēc preventīvās iedarbības faktors tiek izvērtēts, ņemot vērā daudzus apstākļus, nevis vienīgi īpašo konkrētā uzņēmuma situāciju. Tāpat gadījumā, kad Komisija vērtē vajadzību palielināt naudas sodu apmēru nolūkā nodrošināt tiem preventīvu iedarbību, tai nekas neliek izvērtēt iespējamību, ka attiecīgie uzņēmumi varētu izdarīt recidīvu. Tādējādi šo naudas soda noteikšanas posmu veido naudas soda sākumsummas palielināšana, ņemot vērā tādus objektīvus apstākļus kā attiecīgā uzņēmuma lielums un ekonomiskā vara, nevis subjektīvus apstākļus, kas attiecas uz iespējamības, ka nākotnē varētu tikt izdarīts jauns pārkāpums, izvērtējumu.

(sal. ar 224., 225., 228. un 231.–235. punktu)

8. Saistībā ar Savienības tiesas veikto pārbaudi attiecībā uz Komisijas lēmumiem konkurences jomā – atbilstoši EKL 229. pantam un Regulas Nr. 1/2003 31. pantam Vispārējai tiesai piešķirtā neierobežotā kompetence dod šai tiesai tiesības grozīt apstrīdēto tiesību aktu, pat ja tas netiek atcelts, ņemot vērā visus faktiskos apstākļus, lai mainītu, piemēram, uzliktā naudas soda apmēru.

Vispārējā tiesas Reglamenta 48. pants nevar liegt Vispārējai tiesai, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ņemt vērā tiesas sēdē prasītāja norādīto argumentu, lai izvērtētu, vai prasītāja uzņēmumam uzliktā naudas soda palielinājums preventīvās iedarbības nodrošināšanai, ņemot vērā tā norādītos faktiskos apstākļus, ir bijis pamatots, it īpaši tad, ja Komisijai ir bijusi iespēja iesniegt savus apsvērumus par šo jautājumu.

(sal. ar 252. un 253. punktu)

9. Preventīvās iedarbības mērķis, kuru Komisijai ir tiesības sasniegt, nosakot par konkurences tiesību pārkāpumu uzliktā naudas soda apmēru, var tikt korekti sasniegts vienīgi tad, ja tiek izvērtēta sodītā uzņēmuma situācija naudas soda uzlikšanas dienā. Tādējādi uzņēmuma kopējie resursi, kas – samazinoties vai palielinoties – var ievērojami mainīties nosacīti īsā laika posmā, īpaši laikā starp pārkāpuma beigām un lēmuma, ar ko tiek uzlikts naudas sods, pieņemšanu, ir jānovērtē – lai pareizi sasniegtu preventīvās iedarbības mērķi un ievērojot samērīguma principu – pēc stāvokļa dienā, kurā naudas sods tiek uzlikts.

Ir taisnība, ka Komisija, nosakot naudas soda apmēru, var ņemt vērā faktu, ka lielajiem uzņēmumiem vairumā gadījumu ir juridiskas un ekonomiskas zināšanas un infrastruktūra, kas tiem ļauj labāk izvērtēt to rīcības prettiesiskumu un no šīs rīcības izrietošās sekas no konkurences tiesību viedokļa. Šajā gadījumā apgrozījumam, pamatojoties uz kuru Komisija novērtē konkrēto uzņēmumu lielumu un tātad to spēju noskaidrot savas rīcības raksturu un sekas, ir jāatspoguļo šo uzņēmumu situācija pārkāpuma izdarīšanas brīdī, nevis lēmuma pieņemšanas brīdī.

Tomēr elementa, kas saistīts ar juridisku un ekonomisku infrastruktūru, kura ļauj lielajiem uzņēmumiem izvērtēt to rīcības prettiesiskumu, ņemšana vērā naudas soda palielināšanas procesā ir pamatojums, kas nošķirams no pamatojuma par nepieciešamību nodrošināt naudas sodam pietiekami preventīvu iedarbību, kam ir citi mērķi.

Ja, pirmkārt, pamatojums reizināšanas koeficienta piemērošanai naudas soda apmērā noteikšanas procesā ir balstīts uz ar naudas sodu sasniedzamo ietekmi uz sodīto uzņēmumu, nevis uz apsvērumiem saistībā ar minēto juridisko un ekonomisko infrastruktūru un ja, otrkārt, sodītā uzņēmuma un tā mātessabiedrības ekonomiskā vienotība tiek pārtraukta pirms lēmuma, ar ko tiek uzlikts naudas sods, pieņemšanas, mātes sabiedrības resursus vairs nedrīkst ņemt vērā, nosakot minētajam uzņēmumam piemērojamo reizināšanas koeficientu.

Līdz ar to reizināšanas koeficienta piemērošanas nolūkā šāda uzņēmuma lielums un ekonomiskā vara ir jānovērtē pēc stāvokļa lēmuma, ar ko tiek uzlikts naudas sods, pieņemšanas dienā.

(sal. ar 260., 263.–265. un 270.–272. punktu)

10. Pat ja kļūdā, kas ir radusies uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēra noteikšanas procesā, ir vainojams pats uzņēmums, šis apstāklis nav pamats saglabāt tam uzliktā naudas soda apmēru, jo tas ir noteikts, ņemot vērā saturiski nepareizu faktisko apstākli.

(sal. ar 274. punktu)

11. Non bis in idem princips, kas ir Savienības tiesību pamatprincips un turklāt ir nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pantā, aizliedz konkurences jomā no jauna sodīt uzņēmumu vai uzsākt pret to procesu sakarā ar pret konkurenci vērstu rīcību, kuras dēļ tam ir ticis uzlikts sods vai attiecībā uz kuru ir ticis atzīts, ka šis uzņēmums nav par to atbildīgs, ar agrāku nepārsūdzamu lēmumu. Šā principa piemērošana ir pakļauta trīskāršam priekšnosacījumam, proti, ka fakti, tiesību normas pārkāpējs un aizsargātās tiesiskās intereses ir vienas un tās pašas.

Šo principu nekādi nepārkāpj fakts, ka Komisijas lēmums par soda uzlikšanu uzņēmumam ir pamatots ar agrākiem sodu uzlikšanas gadījumiem, kas jau ir bijuši pamatā šim uzņēmumam uzliktā naudas soda palielināšanai sakarā ar recidīvu vairākos agrākos lēmumos. Fakts, ka Komisija vairākos lēmumos recidīva konstatēšanu ir pamatojusi ar vieniem un tiem pašiem agrākiem sodu uzlikšanas gadījumiem, nebūt nenozīmē, ka Komisija ir sodījusi attiecīgo uzņēmumu vairākas reizes par vienu un to pašu pārkāpumu.

Recidīva kā atbildību pastiprinoša apstākļa ņemšana vērā, izvērtējot katra no uzņēmuma izdarītajiem pārkāpumiem smagumu, ir nenovēršami saistīta ar smaguma izvērtēšanu attiecībā uz katru šo pārkāpumu, kas pats par sevi un neatkarīgi no citiem ir uzskatāms par rīcības, ar kuru tiek pārkāptas konkurences tiesību normas, atkārtošanu, kas liecina par minētā uzņēmuma tieksmi neizdarīt atbilstošus secinājumus no šiem sodu uzlikšanas gadījumiem.

Tātad šādā gadījumā recidīva ņemšana vērā ir pamatota ar nepieciešamību nodrošināt papildu preventīvo iedarbību, par ko liecina fakts, ka dažādu iepriekšējo pārkāpumu konstatēšana nav aizkavējusi jaunā pārkāpuma izdarīšanu.

(sal. ar 292., 293., 295., 296. un 299. punktu)

12. Apstāklis, ka uzņēmums atzīst noteiktu pret konkurenci vērstu nolīgumu daļēju piemērošanu, pats par sevi nav pietiekams pamats, lai tam atteiktu piemērot atbildību mīkstinošo apstākli. Šajā ziņā, lai piemērotu atbildību mīkstinošu apstākli saistībā ar pārkāpumu veidojošo nolīgumu faktisko nepiemērošanu, atbilstoši Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punkta otrajam ievilkumam ir svarīgi pārbaudīt, vai laikposmā, kurā konkrētais uzņēmums bija minēto nolīgumu dalībnieks, tas faktiski atturējās no to piemērošanas, rīkojoties tirgū atbilstoši konkurencei, vai vismaz to, ka tas skaidri un būtiski pārkāpa pienākumus, kas attiecās uz šīs aizliegtas vienošanās piemērošanu, tādā mērā, ka tika traucēta tās darbība.

(sal. ar 308. un 309. punktu)

13. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu katram uzņēmumam, kas ir piedalījies pārkāpumā, uzliekamais naudas sods nedrīkst pārsniegt 10 % no tā kopējā apgrozījuma iepriekšējā saimnieciskajā gadā.

Saskaņā ar judikatūru tikai tad, ja izrādās, ka vairāki lēmuma, ar kuru uzlikts naudas sods, adresāti veido uzņēmumu tādā nozīmē, ka tas ir ekonomiska vienība, kas ir atbildīga par sodāmo pārkāpumu, un joprojām pastāv šā lēmuma pieņemšanas dienā, naudas soda griesti var tikt aprēķināti, pamatojoties uz šā uzņēmuma, proti, visu to veidojošo vienību, kopējo apgrozījumu. Turpretim, ja starplaikā šī ekonomiskā vienība ir izjukusi, katram no apstrīdētā lēmuma adresātiem ir tiesības uz to, ka konkrētie griesti tiem tiek noteikti individuāli.

(sal. ar 352. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)

2011. gada 7. jūnijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Metakrilātu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Pienākums norādīt pamatojumu – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Labas pārvaldības princips – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums – Konkrētā ietekme uz tirgu – Naudas soda preventīvā iedarbība – Recidīvs – Princips non bis in idem – Samērīguma princips – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Faktiska nolīgumu nepiemērošana – Atbildības par samaksu sadalījums sabiedrību grupas ietvaros – Neierobežota kompetence

Lieta T‑217/06

Arkema France, Kolomba (Francija),

Altuglas International SA, Puto (Francija),

Altumax Europe SAS, Puto,

ko sākotnēji pārstāvēja A. Winckler, S. Sorinas Jimeno un P. Geffriaud, vēlāk – S. Sorinas Himeno un E. Jégou, advokāti,

prasītājas,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja F. Arbault un V. Bottka, vēlāk – V. Bottka un F. Castillo de la Torre, pārstāvji,

atbildētāja,

par prasību pamatā atcelt Komisijas 2006. gada 31. maija Lēmumu C(2006) 2098, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.645 – Metakrilāti) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām, un, pakārtoti, atcelt vai samazināt ar minēto lēmumu prasītājām uzlikto naudas sodu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs O. Cūcs [O. Czúcz], tiesneši I. Labucka (referente) un K. O’Higinss [K. O’Higgins],

sekretāre T. Vailere [T. Weiler], administratore

ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 15. decembra tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības priekšvēsture

Ievads

1 Ar Komisijas 2006. gada 31. maija Lēmumu C(2006) 2098, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.645 – Metakrilāti) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Komisija uzlika solidāri Arkema SA un tās meitassabiedrībām Altuglas International SA (turpmāk tekstā – “Altuglas”) un Altumax Europe SAS (turpmāk tekstā – “Altumax”, un turpmāk tekstā kopā – “Arkema”) naudas sodu EUR 219 131 250 apmērā par dalību kartelī metakrilātu nozarē no 1997. gada 23. janvāra līdz 2002. gada 12. septembrim (turpmāk tekstā – “konkrētais kartelis”). Šo sabiedrību mātessabiedrības Total SA un Elf Aquitaine SA tika atzītas par solidāri atbildīgām par naudas soda samaksu attiecīgi EUR 140,4 miljonu un EUR 181,5 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 2. pants).

2 Arkema (iepriekš – Atofina SA) ir saskaņā ar Francijas tiesībām izveidota akciju sabiedrība, kura darbojas trīs nozarēs: vinila izstrādājumi, rūpnieciskās ķīmikālijas un veiktspējas paaugstināšanas izstrādājumi. Apstrīdētajā lēmumā norādīto faktu laikā Elf Aquitaine sākumā piederēja 97,6 % Arkema kapitāldaļu, bet pēc tam, kad 2000. gada 17. aprīlī Elf grupu pārņēma Total Fina SA, – 96,48 %. No šā datuma un pārējo konkrētā pārkāpuma laiku pašas Elf Aquitaine kapitāldaļas piederēja Total (agrāk Total Fina, pēc tam – Total Fina ELF SA) (apstrīdētā lēmuma preambulas 265. un 266. apsvērums).

3 Pēc Arkema akciju kotēšanas biržā uzsākšanas 2006. gada 18. maijā tā kļuva par Arkema France.

4 Altuglas (iepriekš – Atohaas un Atoglas SA) un Altumax ir galvenās Arkema meitassabiedrības, kas darbojas metakrilātu, it īpaši metila polimetakrilātu (turpmāk tekstā – “PMMA”), nozarē, un kas ir piedalījušās apstrīdētajā lēmumā aprakstītajā pārkāpjošajā rīcībā (apstrīdētā lēmuma preambulas 259. apsvērums). Visu pārkāpuma laiku Arkema piederēja visas Altumax kapitāldaļas. Visas Altuglas kapitāldaļas piederēja Arkema kopš 1998. gada. Pirms tam Elf Atochem SA piederēja tikai 50 % Altuglas kapitāldaļu, bet tā bija atbildīga par Altuglas ikdienas vadību (apstrīdētā lēmuma preambulas 263. apsvērums).

Administratīvais process

5 Izmeklēšana, kas noslēdzās ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, tika uzsākta pēc tam, kad 2002. gada 20. decembrī Degussa AG iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas 2002. gada 19. februāra Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas vai sodanaudas samazināšanu karteļa gadījumos [atbrīvojumu no naudas soda vai naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos] (OV C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).

6 2003. gada 25. un 26. martā Komisija veica pārbaudes, tostarp arī Arkema telpās. Pēc šīm pārbaudēm Arkema saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību 2003. gada 3. aprīlī iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda vai naudas soda samazinājumu (apstrīdētā lēmuma preambulas 60. apsvērums).

7 2005. gada 17. augustā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem par pārkāpumu metakrilātu nozarē, to adresējot tostarp Total, Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas un Altumax (apstrīdētā lēmuma preambulas 85. apsvērums).

8 2005. gada 15. un 16. decembrī notika uzklausīšana, kurā piedalījās visi paziņojuma par iebildumiem adresāti (apstrīdētā lēmuma preambulas 87. apsvērums).

9 2006. gada 31. maijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.

Apstrīdētais lēmums

10 Šīs tiesvedības ietvaros īpaši nozīmīgi ir divi apstrīdētā lēmuma aspekti: tā adresātu noskaidrošana un naudas soda noteikšana.

Apstrīdētā lēmuma adresāti

11 Komisija, noteikusi, ka ir jānoskaidro, uz kurām juridiskajām vienībām ir attiecināma atbildība par pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma preambulas 245. apsvērums), lēma, ka Altuglas, Altumax, Arkema un Elf Aquitaine ir solidāri atbildīgas par pārkāpumu, kas ilga no 1997. gada 23. janvāra līdz 2002. gada 12. septembrim un kurā par vainīgām ir atzītas Altuglas un Altumax. Total tika atzīta par solidāri atbildīgu par Altuglas un Altumax veikto pārkāpumu laikā no 2000. gada 1. maija līdz 2002. gada 12. septembrim (apstrīdētā lēmuma preambulas 277. apsvērums).

12 Konkrētāk, attiecībā uz Elf Aquitaine atbildību Komisija, ņemot vērā, ka Arkema valdes locekļus nozīmēja Elf Aquitaine un ka tai piederēja 97,6 % tās meitassabiedrības kapitāldaļu, un no 2000. gada aprīļa mēneša – 96,48 %, pieņēma, ka Elf Aquitaine bija izšķiroša ietekme uz Arkema rīcību un faktiska kontrole pār šo rīcību (apstrīdētā lēmuma preambulas 265. apsvērums).

13 Attiecībā uz Total atbildību Komisija secināja, ka no 2000. gada aprīļa līdz pārkāpuma beigām šī sabiedrība tieši vai netieši kontrolēja visu grupas sastāvā ietilpstošo sabiedrību, kas veic pamatdarbību, kapitālu, tostarp to uzņēmumu kapitālu, kuriem bija tieša loma konkrētajā kartelī. Šajos apstākļos Komisija pieņēma, ka Total bija izšķiroša ietekme uz tās meitassabiedrību Elf Aquitaine, Arkema, Atuglas un Altumax rīcību, un adresēja paziņojumu par iebildumiem visām šīm vienībām (apstrīdētā lēmuma preambulas 267. apsvērums).

14 Arkema, no vienas puses, un Total un Elf Aquitaine, no otras puses, atsevišķi iesniedza savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, tostarp norādot, ka apstrīdētajam lēmumam ir jābūt adresētam vienīgi Arkema (minētā lēmuma preambulas 268. un 269. apsvērums). Komisija noraidīja to argumentus un apstiprināja piecu iepriekšējā punktā minēto sabiedrību atbildību (apstrīdētā lēmuma preambulas 270.–277. apsvērums). Tālāk uz visām šīm sabiedrībām kopā tiks norādīts kā uz “Total grupu”.

Naudas soda noteikšana

15 Pirmkārt, attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu Komisija izvērtēja pārkāpuma smagumu un vispirms konstatēja, ka, ņemot vērā pārkāpuma raksturu un faktu, ka tas ir skāris visu EEZ teritoriju, tas ir kvalificējams kā sevišķi smags pārkāpums Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), izpratnē (apstrīdētā lēmuma preambulas 319.–331. apsvērums). Pēc tam Komisija piemēroja diferencētu pieeju uzņēmumiem, kas piedalījās pārkāpumā, un ievietoja Total grupu pirmajā kategorijā, ņemot vērā Arkema apgrozījumu EEZ teritorijā attiecībā uz trīs PMMA precēm. Uz šā pamata Komisija noteica Total grupai naudas soda sākumsummu EUR 65 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 332.–336. apsvērums). Visbeidzot, ņemot vērā Total kopējo apgrozījumu pasaulē, Komisija Total grupai uzliktajam naudas sodam piemēroja reizināšanas koeficientu “3”, lai naudas sodam nodrošinātu preventīvu iedarbību. Tādējādi naudas soda sākumsumma tika noteikta EUR 195 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 337.–350. apsvērums).

16 Otrkārt, Komisija izvērtēja pārkāpuma ilgumu un secināja, ka, tā kā Arkema piedalījās pārkāpumā piecus gadus un septiņus mēnešus, sākumsumma ir palielināma par 55 %. Šis palielinājums tika piemērots Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas un Altumax. Attiecībā uz Total, kas bija savu meitassabiedrību kapitāldaļu turētāja īsāku laiku, Komisija naudas sodu palielināja par 20 % (apstrīdētā lēmuma preambulas 351.–353. apsvērums). Tādējādi Arkema (tostarp Elf Aquitaine) uzrēķinātā naudas soda pamatsumma sasniedza EUR 302,25 miljonus. Total tika noteikta solidāra atbildība par EUR 234 miljonu samaksu no šīs summas (apstrīdētā lēmuma preambulas 354. apsvērums).

17 Treškārt, Komisija pārbaudīja, vai pastāv atbildību pastiprinoši apstākļi. Attiecībā uz Arkema Komisija secināja, ka, ņemot vērā trīs tai agrāk adresētu lēmumu esamību, tā, veicot tāda paša veida pārkāpumu, ir pieļāvusi recidīvu, un nolēma palielināt Arkema naudas soda pamatsummu par 50 %. Tomēr Komisija precizēja, ka Total un Elf Aquitaine darbībās nav recidīva un ka tāpēc šis palielinājums attiecas vienīgi uz Arkema, Altuglas un Altumax (apstrīdētā lēmuma preambulas 369. apsvērums un ar to saistītā 250. zemsvītras piezīme).

18 Ceturtkārt, Komisija neatzina Total grupas norādītos atbildību mīkstinošos apstākļus.

19 Šajā stadijā, ievērojot atbildību pastiprinošu un mīkstinošu apstākļu ņemšanu vai neņemšanu vērā, Arkema, Altuglas un Altumax uzliktā naudas soda apmērs bija EUR 365 218 750. Total uzliktā naudas soda apmērs palika tāds pats – EUR 234 miljoni. Elf Aquitaine naudas soda apmērs palika EUR 302,25 miljoni (apstrīdētā lēmuma preambulas 397. apsvērums). Piemērojot Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktu, Komisija secināja, ka naudas soda apmērs nepārsniedz 10 % no konkrētā uzņēmuma apgrozījuma (apstrīdētā lēmuma preambulas 398. un 399. apsvērums).

20 Visbeidzot, piektkārt, Komisija piemēroja Paziņojumu par sadarbību un, piemērojot tā 23. punkta b) apakšpunkta pirmo ievilkumu, izlēma par 40 % samazināt naudas soda apmēru, kāds pretējā gadījumā būtu uzlikts Total grupai (apstrīdētā lēmuma preambulas 403.–410. apsvērums).

21 Tādējādi apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktā Komisija noteica galīgo naudas soda apmēru:

“Arkema [..], Altuglas [..] un Altumax [..] ir kopīgi un solidāri atbildīgas par EUR 219 131 250 samaksu; no šīs summas Total [..] ir kopīgi un solidāri atbildīga par EUR 140,4 miljonu samaksu un Elf Aquitaine SA ir kopīgi un solidāri atbildīga par EUR 181,35 miljonu samaksu.”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

22 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas [agrāk – Pirmās instances tiesa] kancelejā tika iesniegts 2006. gada 10. augustā, prasītājas Arkema France, Altuglas un Altumax cēla šo prasību.

23 Tā kā tika grozīts Vispārējās tiesas palātu sastāvs, tiesnese referente tika pārcelta uz ceturto palātu, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.

24 Pamatojoties uz tiesneses referentes ziņojumu, Vispārējā tiesa (ceturtā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko pasākumu ietveros, pirmkārt, aicināt lietas dalībniekus atbildēt uz konkrētiem jautājumiem un, otrkārt, aicināt Komisiju iesniegt vienu dokumentu. Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja noteiktajā termiņā.

25 Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2009. gada 15. decembra tiesas sēdē. Šai sēdei noslēdzoties, mutvārdu process tika slēgts.

26 Ar 2010. gada 26. novembra rīkojumu Vispārējā tiesa saskaņā ar tās Reglamenta 62. pantu izlēma atkārtoti sākt mutvārdu procesu, lai procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicinātu lietas dalībniekus iesniegt dokumentus un atbildēt uz jautājumiem. Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja noteiktajos termiņos. Mutvārdu process tika slēgts 2011. gada 9. martā.

27 Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– pamatā – atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītājām;

– pakārtoti, atcelt tām ar apstrīdēto lēmumu uzlikto naudas sodu vai samazināt tā apmēru;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

28 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

29 Savas prasības pamatojumam prasītājas būtībā izvirza astoņus pamatus. Pirmajā pamatā ir norādīts uz mātessabiedrības vainojamību par meitassabiedrības rīcību regulējošo tiesību normu un nediskriminācijas principa pārkāpumiem. Otrajā pamatā ir norādīts uz Komisijas pieļautajām kļūdām faktos, par Arkema izdarīto pārkāpumu vainojot arī Total un Elf Aquitaine. Trešajā pamatā ir norādīts uz pienākuma norādīt pamatojumu un labas pārvaldības principa pārkāpumiem, piemērojot vainojamību regulējošās tiesību normas. Ceturtajā pamatā ir norādīts uz konkrētas ietekmes uz tirgu kritērija neievērošanu, nosakot naudas soda sākumsummu EUR 65 miljonu apmērā. Piektajā pamatā ir norādīts uz kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām faktos sakarā ar naudas soda sākumsummas palielināšanu preventīvās iedarbības nodrošināšanai. Sestajā pamatā ir norādīts uz Komisijas kļūdām tiesību piemērošanā, palielinot naudas sodu sakarā ar recidīvu. Septītajā pamatā ir norādīts uz kļūdu faktos tajā ziņā, ka Komisija neesot samazinājusi prasītājām uzliekamo naudas sodu sakarā ar to, ka Arkema inkriminētā rīcība faktiski daļēji nav tikusi īstenota. Astotajā pamatā ir norādīts uz kļūdām tiesību piemērošanā un kļūdām faktos, Komisijai atsakoties samazināt tām naudas sodu sakarā ar “citiem apstākļiem”. Turklāt tiesas sēdē prasītājas ir izvirzījušas arī papildu iebildumu, ar kuru tās apstrīd naudas soda palielināšanu nolūkā panākt pietiekami preventīvu iedarbību.

Par pirmo pamatu – mātessabiedrības vainojamību par meitassabiedrības rīcību regulējošo tiesību normu un nediskriminācijas principa pārkāpumu

30 Prasītājas uzsver, ka Komisija, piemērojot prezumpciju, saskaņā ar kuru gadījumā, ja mātessabiedrībai pieder visas vai gandrīz visas meitassabiedrības kapitāldaļas, mātessabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrību (turpmāk tekstā – “izšķirošas ietekmes prezumpcija”), un nesniedzot pierādījumus par faktisku kontroli, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā (pirmā pamata pirmā daļa). Šādi rīkojoties, tā esot arī pārkāpusi nediskriminācijas principu, piemērojot Arkema pierādīšanas standartu, kas atšķiras no tā, kāds ir ticis piemērots citām meitassabiedrībām, kuras arī piedalījās inkriminētajās darbībās (pirmā pamata otrā daļa).

Par pirmo daļu – mātessabiedrības vainojamību par meitassabiedrības rīcību regulējošo tiesību normu pārkāpumu

– Lietas dalībnieku argumenti

31 Prasītājas apgalvo, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru un Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi gadījumā, kad pārkāpumu izdarījušais uzņēmums ietilpst sabiedrību grupā, par izdarīto pārkāpumu principā ir atbildīga vienīgi konkrētā meitassabiedrība. Par meitassabiedrības rīcību mātessabiedrību var vainot vienīgi noteiktos apstākļos. Tāds gadījums būtu situācija, kad mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību, ņemot vērā meitassabiedrības patstāvības neesamību savas komercdarbības politikas noteikšanā, vai kad mātessabiedrība ir bijusi iesaistīta (aktīvi vai pasīvi, vienkārši zinot konkrētos faktus) meitassabiedrības izdarītajā pārkāpumā.

32 Prasītājas uzsver, ka saskaņā ar piemērojamo judikatūru visu kapitāldaļu (un a fortiori 99,43 %, 97,6 % vai 96,48 % kapitāldaļu) atrašanās turējumā pati par sevi neļauj automātiski secināt, ka mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz savas meitassabiedrības komercdarbības politiku. Prasītāju ieskatā judikatūrā vienmēr ir tikusi prasīta papildu atbilstošu apstākļu esamība, kā, piemēram, fakts, ka administratīvā procesa laikā mātessabiedrība ir uzstājusies kā vienīgais grupas pārstāvis sarunās ar Komisiju, faktiskas kontroles pār meitassabiedrību esamības neapstrīdēšana un pat vismazāko pierādījumu neesamība par meitassabiedrības patstāvību.

33 Tomēr konkrētajā gadījumā, izņemot apstākli, ka gandrīz visas Arkema kapitāldaļas tiešā vai netiešā veidā pieder tās tālaika mātessabiedrībām, apstrīdētajā lēmumā Komisija neesot sniegusi nekādas norādes, kas varētu pierādīt, ka konkrētajā laikposmā Total un/vai Elf Aquitaine faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi uz Arkema komercdarbības politiku vai inkriminēto darbību realizēšanu. Konkrēti, prasītāju ieskatā apstrīdētajā lēmumā Komisijas norādītais apstāklis, ka faktu rašanās laikā Arkema valdes locekļus iecēla Elf Aquitaine, ir tikai loģiska īpašuma tiesību uz lielāko daļu Arkema kapitāla izpausme un tas nepierāda izšķirošas ietekmes īstenošanu uz šo meitassabiedrību.

34 Tādējādi prasītājas secina, ka Komisija, pamatojoties uz izšķirošas ietekmes prezumpciju, kas ir balstīta vienīgi uz tiešu vai netiešu gandrīz visu Arkema kapitāldaļu turēšanu, lai par apstrīdētajā lēmumā minētajām darbībām vainotu Total un Elf Aquitaine, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kas ir pamats apstrīdētā lēmuma atcelšanai.

35 Visbeidzot, kad Vispārējā tiesa prasītājām uzdeva jautājumus par Tiesas 2009. gada 10. septembra sprieduma lietā C‑97/08 P Akzo Nobel u.c./Komisija (Krājums, I‑8237. lpp.) nozīmi konkrētajā tiesvedībā, tās tiesas sēdē apgalvoja, ka lietas, kurā tika taisīts minētais spriedums, pamatā esošie fakti un it īpaši mātessabiedrības īstenotā kontrole pār tās meitassabiedrībām, kuras piedalījās pārkāpuma izdarīšanā, atšķiras no konkrētās lietas faktiem. Turklāt prasītājas ir vērsušas uzmanību uz to, ka minētajā lietā mātessabiedrības īpašumā atradās visas tās meitassabiedrības kapitāldaļas, bet izskatāmajā lietā šis līmenis nav sasniegts (runa ir par īpašuma tiesībām uz 99,43 %, 97,6 % un 96,48 % kapitāldaļu). Katrā ziņā prasītājas apgalvo, ka, ja iepriekš minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija ir interpretējams tā, ka tas pieļauj par meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu vainot tās mātessabiedrību bez jebkādiem citiem apstākļiem papildus kapitāldaļu turējuma attiecībām, tad šī judikatūra būtu jāpārskata, jo ar to ir ticis izveidots atbildības bez vainas režīms, kas nav saderīgs ar Regulu Nr. 1/2003.

36 Komisija piekrīt prasītāju apgalvojumam, ka par meitassabiedrības pārkāpumu mātessabiedrību var vainot vienīgi noteiktos apstākļos. Šāda iespēja pastāvot gadījumā, kad mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz savas meitassabiedrības rīcību. Taču Komisijas ieskatā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tai ir pamats secināt, ka mātessabiedrība, kurai pieder visas vai gandrīz visas tās meitassabiedrības kapitāldaļas, faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz savu meitassabiedrību, ja vien mātessabiedrība neatspēko izšķirošas ietekmes prezumpciju, sniedzot pierādījumus par savas meitassabiedrības rīcības patstāvību.

– Vispārējās tiesas vērtējums

37 Jāatgādina, ka no apstrīdētā lēmuma preambulas 245.–252. un 259.–277. apsvēruma izriet, ka Komisija ir vainojusi Total un Elf Aquitaine strīdīgajā pārkāpumā, pamatojoties uz to, ka tās kopā ar Arkema un tās meitassabiedrībām Altuglas un Altumax, kas piedalījās saskaņotajā rīcībā, veidoja vienu uzņēmumu. Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Komisija ir pamatojusies uz paziņojumā par iebildumiem norādīto prezumpciju, ka Total un Elf Aquitaine īstenoja izšķirošu ietekmi uz to meitassabiedrību rīcību. Izšķirošas ietekmes prezumpcijas piemērošana attiecībā uz Elf Aquitaine ir tikusi pamatota ar faktu, ka Elf Aquitaine iecēla Arkema valdes locekļus un ka šai pirmajai piederēja sākotnēji 97,6 % un vēlāk 96,48 % Arkema kapitāldaļu (apstrīdētā lēmuma preambulas 265. apsvērums). Minētās prezumpcijas piemērošana attiecībā uz Total ir tikusi pamatota ar faktu, ka kopš 2000. gada aprīļa Total sakarā ar tās dalību Elf Aquitaine kapitālā 99,43 % apmērā tieši vai netieši kontrolēja visu grupā ietilpstošo sabiedrību kapitālu, tajā skaitā sabiedrību, kurām bija tieša loma konkrētajā kartelī (apstrīdētā lēmuma preambulas 266. un 267. apsvērums). No šā pēdējā izriet, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem konkrētās sabiedrības izvirzīja vairākus argumentus, cenšoties atspēkot izšķirošas ietekmes prezumpciju, taču Komisija tos atzina par nepietiekamiem (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma preambulas 272. un 274. apsvērumu).

38 Tālāk ir jāatgādina Tiesas judikatūra šajā jomā.

39 Šajā sakarā norādāms, ka Savienības konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību un ka uzņēmuma jēdziens ietver visas struktūras, kas veic saimniecisko darbību, neatkarīgi no to juridiskā statusa un finansēšanas veida (skat. iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

40 Tiesa arī ir precizējusi, ka šajā kontekstā uzņēmuma jēdziens ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību, pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (skat. iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).

41 Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences tiesību normas, tai ir jāatbild par šo pārkāpumu saskaņā ar personiskās atbildības principu (skat. iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).

42 Savienības konkurences tiesību pārkāpumā nepārprotami ir jāvaino juridiskā persona, kurai varēs uzlikt naudas sodu, un šai pēdējai arī ir jāadresē paziņojums par iebildumiem. Svarīgi ir arī, ka paziņojumā par iebildumiem tiek norādīts, kādā statusā juridiskajai personai tiek pārmesti norādītie fakti (skat. iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

43 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitassabiedrības rīcībā mātessabiedrību cita starpā var vainot tad, ja, neskatoties uz to, ka šī meitassabiedrība ir atsevišķa juridiskā persona, tā savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi, bet gan būtībā piemēro mātessabiedrības dotus rīkojumus, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas saista šīs abas juridiskās vienības (skat. iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).

44 Tas tā ir tāpēc, ka šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tādējādi veido vienu uzņēmumu iepriekš minētās judikatūras nozīmē. Tātad tas, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir viens uzņēmums EKL 81. panta nozīmē, Komisijai dod tiesības adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un Komisijai nav jāpierāda pēdējās personiska dalība šajā pārkāpumā (iepriekš 35. punktā minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 59. punkts).

45 Tāpat Tiesa ir lēmusi, ka specifiskajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder visas tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, kapitāldaļas, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību (skat. iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).

46 Tādējādi Tiesa ir precizējusi, ka šajos apstākļos, lai prezumētu, ka mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz attiecīgās meitassabiedrības komercdarbības politiku, pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka visas meitassabiedrības kapitāldaļas pieder tās mātessabiedrībai. Tādēļ Komisija ir tiesīga uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai šī prezumpcija ir jāatspēko, nesniedz pietiekamus pierādījumus par to, ka tās meitassabiedrība tirgū rīkojas patstāvīgi (iepriekš 35. punktā minētais spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

47 Ņemot vērā šo Tiesas judikatūru, jāsecina, ka Komisijas konkrētajā gadījumā izvēlētā metode, kas minēta iepriekš 37. punktā, strīdīgajā pārkāpumā vainot prasītāju mātessabiedrības ir pareiza.

48 Pirmkārt, pretēji tam, ko rosina prasītājas, šī vainojamība nav pamatota vienīgi ar kapitāldaļu piederības struktūru, bet arī ar konstatējumu, ka nav atspēkota izšķirošas ietekmes prezumpcija (skat. tostarp apstrīdētā lēmuma preambulas 272. un 274. apsvērumu).

49 Otrkārt, no šīs judikatūras (skat. tostarp šā sprieduma 45. un 46. punktu) skaidri izriet, ka meitassabiedrības kapitāldaļu piederības struktūra ir pietiekams kritērijs minētās prezumpcijas piemērošanai un Komisijai nav pienākuma sniegt papildu norādes par izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu no mātessabiedrības puses, kā to uzskata prasītājas.

50 Šo secinājumu neatspēko prasītāju argumenti, saskaņā ar kuriem lietas, kurā tika taisīts iepriekš 35. punktā minētais spriedums Akzo Nobel u.c./Komisija, pamatā esošie fakti un tostarp minētajā lietā mātessabiedrības īstenotā kontrole pār tās meitassabiedrībām esot bijuši atšķirīgi no konkrētās lietas faktiem. It īpaši, neskatoties uz faktu, ka tādas papildu norādes minētajā lietā ir varējušas tikt sniegtas (Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedums lietā T‑112/05 Akzo Nobel u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 13. un 54. punkts), gan no iepriekš minētā 2007. gada 12. decembra sprieduma lietā Akzo Nobel u.c./Komisija (61. un 62. punkts), gan no iepriekš 35. punktā minētā 2009. gada 10. septembra sprieduma lietā Akzo Nobel u.c./Komisija (61. un 62. punkts) nepārprotami izriet, ka šīs prezumpcijas piemērošana nav atkarīga no šādu papildu norāžu esamības.

51 Turklāt norādāms, ka iepriekš minētā judikatūra attiecas konkrēti uz “īpašo gadījumu, kad mātes sabiedrībai pieder 100 % tās meitas sabiedrības [..] kapitāla” (iepriekš 35. punktā minētais 2009. gada 10. septembra spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 60. punkts). Taču konkrētajā gadījumā Total un Elf Aquitaine nepieder visas to attiecīgo meitassabiedrību kapitāldaļas.

52 Tomēr jāuzsver, ka, lai arī tiesas sēdē prasītājas ir norādījušas uz šo atšķirību faktos (skat. 35. punktu iepriekš), tās nav izvirzījušas nevienu konkrētu argumentu, ar kuru tās apšaubītu viena un tā paša pierādīšanas pienākuma regulējuma piemērošanu abās situācijās, lai gan par izšķirošas ietekmes prezumpcijas piemērošanas problemātiku citos gadījumos, kas nav gadījumi, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības kapitāls, Vispārējā tiesa ir uzdevusi jautājumu Komisijai rakstveidā un pēcāk tas tika apspriests debatēs tiesas sēdē.

53 Katrā ziņā secināms, ka mātessabiedrība, kuras īpašumā ir gandrīz visas tās meitassabiedrības kapitāldaļas, principā atrodas analogā situācijā ar mātessabiedrību, kurai pieder pilnīgi visas tās meitassabiedrības kapitāldaļas, ciktāl runa ir par tās spēju īstenot izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību, ņemot vērā starp tām pastāvošās ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes. Tādējādi Komisijai ir tiesības šādā situācijā piemērot tādu pašu pierādīšanas pienākuma regulējumu, proti, prezumēt, ka minētā mātessabiedrība faktiski izmanto savas iespējas īstenot izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību. Protams, nav izslēgts, ka noteiktos gadījumos kapitāldaļu īpašniekiem, kuri atrodas mazākumā, attiecībā pret meitassabiedrību varētu būt tiesības, kas ļautu apšaubīt iepriekš minēto analoģiju. Tomēr, pat neņemot vērā faktu, ka šādas tiesības parasti nav attiecināmas uz patiešām minimālām kapitāldaļām, kā tas ir konkrētajā gadījumā, izskatāmajā lietā prasītājas nav norādījušas nevienu šādu apstākli. Tādējādi izšķirošas ietekmes prezumpciju attiecībā uz prasītāju mātessabiedrībām Komisija ir piemērojusi pamatoti.

54 Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka būtībā ir jāpārskata iepriekš 35. punktā minētajā 2009. gada 10. septembra spriedumā lietā Akzo Nobel u.c./Komisija ietvertā judikatūra, Vispārēja tiesa secina, ka konkrētās lietas apstākļos tai nav vēlreiz jāatgriežas pie tiesību jautājuma, uz kuru Tiesa ir skaidri atbildējusi nesenā spriedumā.

55 Līdz ar to šā pamata pirmā daļa ir noraidāma.

Par otro daļu – nediskriminācijas principa pārkāpumu

– Lietas dalībnieku argumenti

56 Prasītājas norāda, ka, kaut gan to gadījumā Komisija, lai pārkāpumā vainotu mātessabiedrību, ir pamatojusies vienīgi uz izšķirošas ietekmes prezumpciju, tomēr attiecībā uz vairākumu meitassabiedrību, kurām ir ticis adresēts apstrīdētais lēmums, tā ir ņēmusi vērā papildu norādes. Šajā sakarā prasītājas norāda uz Komisijas attieksmi apstrīdētajā lēmumā pret Degussa, ICI plc un Lucite International Ltd.

57 Šādi rīkojoties, Komisija esot izrādījusi neattaisnojamu diskrimināciju pierādījumu sniegšanā. Prasītājas uzsver, ka, ja Komisija būtu piemērojusi Arkema tādu pašu pierādīšanas standartu kā citiem uzņēmumiem, tā neizbēgami būtu nonākusi pie secinājuma, ka pārkāpumā ir vainojama vienīgi Arkema.

58 Turklāt attiecībā uz Komisijas argumentu, ka apstrīdētajā lēmumā ir norādīts uz Elf Aquitaine veikto Atofina valdes locekļu iecelšanu, prasītājas uzsver, ka tā ir tikai loģiska īpašuma tiesību uz lielāko daļu Arkema kapitāla izpausme, un piebilst, ka šī norāde nav salīdzināma ar Komisijas izmantotajām norādēm attiecībā uz Degussa, attiecībā uz kuru Komisija esot ņēmusi vērā aktīvu mātessabiedrības dalību pārkāpumā. Prasītājas vērš uzmanību uz to, ka šī norāde katrā ziņā ir attiecināma vienīgi uz Elf Aquitaine, bet ne uz Total.

59 Komisija šos argumentus apstrīd.

– Vispārējās tiesas vērtējums

60 Jāatgādina, ka vienlīdzīgas attieksmes vai nediskriminācijas princips noteic, ka līdzīgas situācijas nevar tikt vērtētas atšķirīgi un dažādas situācijas nevar tikt vērtētas vienādi, ja vien šādai attieksmei nav objektīva pamata (skat. Tiesas 2007. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑227/04 P Lindorfer/Padome, Krājums, I‑6767. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

61 Jāsecina, ka prasītājas nav pierādījušas, ka Komisija, strīdīgajā pārkāpumā vainojot apstrīdētā lēmuma adresātus, būtu pārkāpusi šo principu.

62 Vispirms konstatējams, ka ICI Acrylics situācija nav salīdzināma ar prasītāju situāciju. No apstrīdētā lēmuma skaidri izriet, ka ICI Acrylics – struktūra, kas tieši piedalījās strīdīgajā pārkāpumā – bija parasta ICI saimnieciskā vienība bez juridiskās personas statusa, nevis ICI meitassabiedrība, kuras visas vai gandrīz visas kapitāldaļas piederētu mātessabiedrībai (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma preambulas 280., 287. un 288. apsvērumu). Līdz ar to attiecībā uz ICI Komisija nevis ir piemērojusi izšķirošas ietekmes prezumpciju (norādot vai nenorādot citus apstākļus), bet gan vienkārši ir noteikusi juridisko personu, kurā faktu rašanās laikā ietilpa saimnieciskā vienība, kas izdarījusi pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma preambulas 288. un 289. apsvērums).

63 Tālāk attiecībā uz Degussa norādāms, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 255. apsvērumā Komisija ir konstatējusi:

“Röhm GmbH & Co. KG (Degussa 100 % meitassabiedrība) un Para‑Chemie GmbH (Röhm 100 % meitassabiedrība) ir neatkarīgas juridiskās struktūras. Tā kā abu šo uzņēmumu visas kapitāldaļas tieši vai netieši piederēja Degussa [..] un ņemot vērā, ka Röhm uzraudzības padomes sastāvu daļēji veido Degussa vadības locekļi [..], Komisija atzīst Degussa par atbildīgu par Röhm [..] un par Para‑Chemie GmbH [..] pārkāpumiem.”

64 Attiecībā uz Lucite International apstrīdētā lēmuma preambulas 294. apsvērumā Komisija ir norādījusi:

“Lucite International UK Ltd ir viena no tās 100 % meitassabiedrībām. Turklāt Lucite International [..] valdes locekļi pārkāpuma laikā vienlaikus bija arī Lucite International UK [..] valdes locekļi.”

65 Tādējādi ir skaidrs, ka, lai Degussa un Lucite International vainotu to attiecīgo meitassabiedrību izdarītajos pārkāpumos, Komisija ir pamatojusies uz izšķirošas ietekmes prezumpciju, kas izriet no tā, ka mātessabiedrības īpašumā ir visas meitassabiedrības kapitāldaļas, vienlaikus norādot papildu apstākli, proti, attiecīgi mātessabiedrības vadības locekļu klātbūtni meitassabiedrības padomē un to, ka vienas un tās pašas personas bija valdes locekļi abās sabiedrībās.

66 Tomēr no tā neizriet, ka pret Degussa un Lucite International, kā arī to meitassabiedrībām būtu izrādīta atšķirīga attieksme salīdzinājumā ar prasītājām un to mātessabiedrībām, kas būtu pamats konstatēt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

67 Uzsverams, ka tāpat kā prasītāju mātessabiedrības arī Degussa un Lucite International ir tikušas atzītas par atbildīgām par savu meitassabiedrību pārkāpumiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 258. un 296. apsvērums). Taču nekas apstrīdētajā lēmumā nedod pamatu uzskatīt, ka Komisija būtu atbrīvojusi tās no šīs atbildības, ja tā nebūtu varējusi norādīt iepriekš minētos papildu apstākļus.

68 Šajā sakarā atgādināms, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 245.–252. apsvērumā Komisija ir norādījusi principus, atbilstoši kuriem tā noteica apstrīdētā lēmuma adresātus. No tā skaidri izriet, ka visu vai gandrīz visu meitassabiedrības kapitāldaļu kontroles gadījumā Komisija uzskatīja, ka tai, pamatojoties vienīgi uz izšķirošas ietekmes prezumpciju, ir tiesības izdarīt secinājumu par šīs meitassabiedrības patstāvības neesamību, ja vien šī prezumpcija administratīvā procesa laikā netiek atspēkota, un tādējādi par tās izdarīto pārkāpumu vainot mātessabiedrību, pamatojoties uz to, ka šī pēdējā ir daļa no tā paša uzņēmuma (skat. tostarp apstrīdētā lēmuma preambulas 247. un 248. apsvērumu).

69 Tādēļ secināms, ka, kā uzsver Komisija, uz citiem apstākļiem – papildus kapitāldaļu turējuma attiecībām – tā ir norādījusi vienīgi pilnības labad un tad, kad tie bija pieejami. Turklāt attiecībā uz Total grupu Komisija arī ir norādījusi faktu, ka Arkema valdes locekļus iecēla Elf Aquitaine. Tomēr Komisija nekādi nav pakārtojusi mātessabiedrības vainojamību tās pilnīgā vai gandrīz pilnīgā kontrolē esošas meitassabiedrības izdarītajā pārkāpumā tādu papildu apstākļu esamībai. Turklāt šādu interpretāciju apstiprina fakts, ka attiecībā uz noteiktām mātessabiedrībām apstrīdētajā lēmumā ir norādītas vienīgi kapitāldaļu turējuma attiecības. Tā tas ir Total gadījumā (preambulas 266. apsvērums) un Barlo grupas sabiedrību, proti, Barlo Plastics Europe NV, Barlo Plastics NV un Barlo Group plc, gadījumā (preambulas 301. apsvērums).

70 Turklāt atgādināms, ka konkrētajā gadījumā Komisijas izmantotā metode, lai par strīdīgo pārkāpumu vainotu prasītāju mātessabiedrības, ir pareiza, kā tas izriet no iepriekš norādītā (skat. 47. punktu iepriekš).

71 Līdz ar to ir jānoraida konkrētā pamata otrā daļa un attiecīgi viss pirmais prasības pamats.

Par otro pamatu – Komisijas pieļautajām kļūdām faktos, par Arkema izdarīto pārkāpumu vainojot Total un Elf Aquitaine

72 Prasītājas apgalvo, ka, pat pieņemot, ka metode attiecībā uz tām piemērot izšķirošas ietekmes prezumpciju ir pareiza, Komisijai faktiski nebija pamata pārkāpumā vainot Total un Elf Aquitaine. Tās esot pierādījušas, pirmkārt, Elf Aquitaine un Total vadītāju pilnīgu neiesaistīšanos konkrētajās darbībās un, otrkārt, Arkema patstāvību savas komercdarbības politikas noteikšanā.

Par pirmo daļu – Total un Elf Aquitaine vadītāju neiesaistīšanās apstrīdētajā lēmumā norādītajās darbībās neņemšanu vērā

– Lietas dalībnieku argumenti

73 Prasītājas uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija neapgalvo, ka Elf Aquitaine vai Total vadītāji kaut kādā veidā būtu bijuši iesaistīti konkrētajās darbībās vai ka viņiem būtu bijis zināms par izdarītajiem pārkāpumiem. Turklāt tās norāda, ka izmeklēšanas laikā Komisija šiem uzņēmumiem nelūdza sniegt nekādu informāciju un pat neveica pārbaudes to telpās.

74 Prasītāju ieskatā no Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses izriet, ka mātessabiedrības aktīvas vai pasīvas dalības pārkāpumā neesamība var būt pamats izslēgt mātessabiedrības atbildību par meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu arī gadījumā, kad pirmā ir minētās meitassabiedrības lielākās daļas vai visu kapitāldaļu turētāja.

75 Turklāt šajā sakarā prasītājas vērš uzmanību uz to, ka grupa, kurā faktu rašanās laikā ietilpa prasītājas, iestājās par pilnīgu konkurences tiesību normu ievērošanu un tādēļ Arkema tostarp ieviesa konkurences tiesību normu ievērošanas programmu no 2001. gada janvāra, t.i., vien dažus mēnešus pēc tam, kad 2000. gada 17. aprīlī Elf grupu pārņēma Total Fina. Tāpēc tās uzskata, ka, ja Total un/vai Elf Aquitaine būtu bijis iespējams uzzināt par Arkema veiktajām pret konkurenci vērstajām darbībām, tās nekavējoties būtu pavēlējušas tās izbeigt.

76 Līdz ar to Komisijai, pamatojoties uz šo apstākli, prasītāju ieskatā esot bijis iespējams secināt, ka šīs sabiedrības, neskatoties uz to, ka inkriminētajā pārkāpuma laikā to īpašumā bija gandrīz visas Arkema kapitāldaļas, nav atbildīgas par tās pārkāpjošo rīcību PMMA tirgū.

77 Komisija šai argumentācijai nepiekrīt.

– Vispārējās tiesas vērtējums

78 Atgādināms, ka no apstrīdētā lēmuma preambulas 245.–252. un 259.–277. apsvēruma izriet, ka strīdīgajā pārkāpumā Komisija ir vainojusi Total un Elf Aquitaine, pamatojoties uz to, ka faktu rašanās laikā tās ar Arkema un tās meitassabiedrībām Altuglas un Altumax, kas piedalījās saskaņotajā rīcībā, veidoja vienu ekonomisko vienību un līdz ar to vienu uzņēmumu konkurences tiesību izpratnē. Nonākšanu pie šāda secinājuma Komisija ir pamatojusi ar izšķirošas ietekmes prezumpciju, secinot, ka administratīvā procesa laikā tā nav tikusi atspēkota. Kā tas izriet no pirmā pamata vērtējuma, šī metode ir piemērota tiesiski.

79 Kā izriet no judikatūras, fakts, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta nozīmē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar ko tiek uzlikts naudas sods, un Komisijai nav pienākuma pierādīt šīs pēdējās personisku dalību šajā pārkāpumā (iepriekš 35. punktā minētais 2009. gada 10. septembra spriedums lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 50. punkts). Līdz ar to Komisijai nebija jāpierāda tieša mātessabiedrības vadītāju iesaistīšanās vai pat inkriminēto faktu zināšana. Tāpat arī Komisijas rīcība administratīvā procesa laikā un īpaši fakts, ka tā nepieprasīja nekādu informāciju no mātessabiedrībām un neveica pārbaudes to telpās, neietekmē jautājumu, vai tās kopā ar meitassabiedrību veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.

80 Attiecībā uz prasītāju norādīto Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi secināms, ka, pat pieņemot, ka Komisija minētajā praksē kā priekšnosacījumu mātessabiedrības vainojamībai pārkāpumā būtu izvirzījusi tās vadītāju tiešu iesaistīšanos tajā, tas nekādi neietekmētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu šajā jautājumā, jo konkrētajā gadījumā izmantotā metode bija pareiza. Turklāt savā replikas rakstā prasītājas ir precizējušas, ka tās neuzskata, ka mātessabiedrības nepiedalīšanās tās meitassabiedrības izdarītā pārkāpumā pats par sevi ir pietiekams pamats mātessabiedrības atbildības izslēgšanai un ka tas ir vienīgi apstāklis, ko Komisija šajā nolūkā var ņemt vērā.

81 Visbeidzot, kā pamatoti apgalvo Komisija, mātessabiedrības vadītāju tiešas iesaistīšanās pārkāpumā neesamība vai viņu nezināšana par inkriminēto faktu esamību, pat ja pieņemtu, ka šie apstākļi var tikt pierādīti, nav pietiekama, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes prezumpciju.

82 Līdz ar to šā prasības pamata pirmā daļa ir noraidāma.

Par otro daļu – to apstākļu neņemšanu vērā, kas pierāda Arkema faktisko patstāvību savas komercdarbības politikas noteikšanā

– Lietas dalībnieku argumenti

83 Prasītājas uzsver, ka administratīvā procesa laikā Arkema ir pierādījusi, ka apstrīdētajā lēmumā norādītajā laika posmā ne Elf Aquitaine, nedz arī Total nevienā brīdī nenoteica tās komercdarbības politiku. Tāpēc apstākļi, ka faktu rašanās laikā tā juridiski bija Elf Aquitaine meitassabiedrība un ka šī sabiedrība iecēla tās valdes locekļus, nekādi neesot ietekmējuši tās patstāvību savas komercdarbības politikas noteikšanā. Līdz ar to Komisija, Arkema izdarītajā pārkāpumā vainojot tās tā laika mātessabiedrības, esot pieļāvusi kļūdu faktos.

84 Pirmkārt, prasītājas norāda, ka fakts, ka ne Total, nedz arī Elf Aquitaine nenosaka savu meitassabiedrību komercdarbības politiku, izriet jau no pašas grupas struktūras. Faktiski šie uzņēmumi esot holdinga sabiedrības un dažādo sabiedrību grupu akcionāri attiecīgajās darbības nozarēs rīkojas patstāvīgi.

85 Otrkārt, prasītājas uzsver, ka Arkema ir pierādījusi, ka tā baudīja pilnīgu patstāvību savas komercdarbības politikas noteikšanā saistībā ar PMMA, tostarp attiecībā uz tās cenu politiku un klientu izvēli. Tās norāda, ka tieši Arkema bija ķīmijas nozares mātessabiedrība un tieši tā faktiski deva norādījumus savām meitassabiedrībām, piemēram, Altuglas un Altumax. Arkema attiecības ar augšupējām sabiedrībām esot bijušas vienīgi tādas, kādas parasti pastāv starp akcionāru, kurš cenšas aizstāvēt savas finansiālās intereses, un neatkarīgu menedžmentu, kas ir atbildīgs par ķīmijas nozares pārvaldīšanu. Tātad Total un Elf Aquitaine loma esot ierobežota ar atļauju došanu lielu investīciju veikšanai un grāmatvedības un finanšu informācijas saņemšanu par to meitassabiedrības komercdarbības rezultātiem, kā tas ir noteikts piemērojamajos tiesību aktos. Šajā sakarā prasītājas norāda uz iekšēju dokumentu ar nosaukumu “Iekšējās pilnvaras un izdevumu veikšanas kārtība”, kas ir pievienots prasības pieteikumam.

86 Šajā sakarā prasītājas nodala divus laika posmus: no 1992. līdz 2000. gadam un no 2001. līdz 2004. gadam.

87 Attiecībā uz laika posmu no 1992. līdz 2000. gadam tās norāda, ka komercdarbības politiku ar PMMA saistītajām aktivitātēm patstāvīgi noteica Elf Atochem ar struktūrvienības “Organiskās sintēzes starpprodukti” (turpmāk tekstā – “DIOS”) starpniecību. Šīs komercdarbības politikas pamatvirzienus, kas tika noformēti kā turpmāko piecu gadu darbības plāns, vispirms katru gadu esot apstiprinājusi Elf Atochem valde, kas apstiprināja arī DIOS budžetu.

88 Savukārt laika posmā no 2001. līdz 2004. gadam komercdarbības politiku ar PMMA saistītajām aktivitātēm patstāvīgi esot noteikusi Arkema ar Atoglas (pašlaik – Altuglas) starpniecību. Šīs komercdarbības politikas pamatvirzienus, kas tika noformēti kā turpmāko piecu gadu darbības plāns, vispirms katru gadu esot apstiprinājusi ķīmijas nozares vadības komiteja, kas ir ķīmijas nozares izpildorgāns. Ar PMMA saistīto aktivitāšu budžets kopā ar kopējo Atoglas budžetu tika iesniegts apstiprināšanai Total izpildkomitejā. Šī izpildkomiteja rīkojās investīciju jomā gadījumos, kad tika pieņemti lēmumi par summām, kas pārsniedza EUR 10 miljonus, un vērtēja šo investīciju riska līmeņus un rentabilitāti.

89 Īpaši prasītājas uzsver, ka ne Total, ne arī Elf Aquitaine nenoteica Arkema komercdarbības politiku tajās jomās, kas tiek aplūkotas konkrētajā gadījumā un kas veidoja ļoti nelielu daļu no to apgrozījuma. Šajā sakarā tās atgādina, ka 2002. gadā (pārkāpuma pēdējā gadā) Arkema apgrozījums pasaulē no PMMA pārdošanas sasniedza EUR 416 miljonus, kas veidoja 2,1 % no kopējā ķīmijas nozares apgrozījuma un 0,4 % no Elf Aquitaine/Total grupas kopējā apgrozījuma.

90 Turklāt prasītājas uzsver, ka, pat pieņemot, ka izšķirošas ietekmes prezumpciju drīkst piemērot, pierādīšanas pienākumam, kas gulstas uz konkrēto uzņēmumu, lai tam būtu iespējams atspēkot šādu prezumpciju, vajadzētu attiekties uz mātessabiedrības faktiskas kontroles neesamību pār meitassabiedrības komercdarbības politiku attiecīgajā tirgū un tātad – konkrētajā gadījumā – PMMA tirgū. To ieskatā atšķirīga pieeja, kuras pamatā ir prasība pierādīt pilnīgu patstāvību attiecībā pret mātessabiedrību un tātad atspēkot abstraktu mātessabiedrības iespēju īstenot izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrību situācijā, kad tai pieder visas meitassabiedrības kapitāldaļas, ir probatio diabolica un tā noved pie neatspēkojamas prezumpcijas.

91 Treškārt, prasītājas vērš uzmanību uz to, ka Total un Elf Aquitaine īstenotā vispārējā kontrole pār Arkema kontrastē ar Arkema īstenoto kontroli pār tās meitassabiedrībām Altuglas un Altumax, kas bija integrētas Arkema struktūrā gan operacionālajā, gan arī funkcionālajā līmenī. Prasītājas arī uzsver, ka Arkema visu procesa laiku ir uzstājusies pati savā vārdā un savu meitassabiedrību vārdā un izmeklēšanas laikā nevienu brīdi nav apstrīdējusi faktiskas kontroles esamību pār tās meitassabiedrībām.

92 Tā, pirmkārt, operacionālajā līmenī atšķirībā no Elf Aquitaine un Total, kuras nepiedalījās metakrilātu ražošanā, Arkema ražoja metila metakrilātus, kas daļēji bija izejmateriāls tās meitassabiedrību Altuglas un Altumax PMMA izstrādājumu ražošanai un izplatīšanai.

93 Otrkārt, funkcionālajā līmenī ar PMMA saistītās aktivitātes, lai arī tās veica Arkema meitassabiedrības (Altuglas un Altumax), vienmēr esot bijušas integrētas Arkema komercdarbības organizācijā, vispirms ar DIOS starpniecību līdz 2000. gadam un pēcāk, no 2001. gada, vienīgi ar PMMA saistītas biznesa vienības starpniecību. Turklāt konkrētajā laikposmā vairākumu Altuglas valdes locekļu veidoja Arkema vadības juridisko un finanšu struktūrvienību pārstāvji. Turklāt šie pēdējie esot veikuši pienākumus ne vien Arkema, bet arī Altuglas, kurai nebija pašai savu juridisko un finanšu nodaļu. Visbeidzot, apstrīdētajā lēmumā norādītās darbības veikušie Altuglas darbinieki ļoti regulāri informēja Arkema menedžmenta locekli, kas pārkāpuma laikā bija G. – DIOS direktors līdz 2000. gadam un ķīmijas nozares vadības komitejas loceklis no 2001. gada.

94 Turklāt prasītājas norāda, ka šī funkcionālā un operacionālā integrācija starp Arkema un tās meitassabiedrībām Altuglas un Altumax tika apstiprināta 2004. gadā, kad tika reorganizēta Total grupas ķīmijas nozare un tika izveidota Arkema, un pēc tam 2006. gada maijā, kad tika uzsākta Arkema akciju kotēšana biržā.

95 Ceturtkārt, prasītājas norāda, ka neviens no procesa laikā savāktajiem materiāliem nepierāda, ka Arkema tieši vai netieši būtu saņēmusi kādus norādījumus vai ieteikumus no Elf Aquitaine vai Total par tās īstenojamo komercdarbības politiku metakrilātu tirgos, lai gan Komisija Arkema centrālajā mītnē izņēma simtiem materiālu.

96 Piektkārt, prasītājas uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā paustā Komisijas nostāja ir pretrunā tās pašas agrākajai praksei. Komisijas 2003. gada 10. decembra lēmumā C(2003) 4570, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/E‑2/37.857 – Organiskie peroksīdi, turpmāk tekstā – “lēmums par organiskajiem peroksīdiem”) Komisija neesot noteikusi Elf Aquitaine atbildību par Arkema izdarīto pārkāpumu, neskatoties uz starp abām šīm sabiedrībām pastāvošajām kapitāldaļu turējuma attiecībām. Šādi rīkojoties, Komisija esot atzinusi, ka Arkema, nosakot savu komercdarbības politiku, baudīja faktisku patstāvību. Prasītāju ieskatā, tā kā ar lēmumu par organiskajiem peroksīdiem aptvertais laika posms daļēji sakrīt ar apstrīdētajā lēmumā norādīto laika posmu un tā kā Arkema un Elf Aquitaine vienojošās ekonomiskās un finansiālās attiecības abās lietās ir pilnīgi identiskas, Komisijai nav bijis pamata novirzīties no savas nostājas lietā, kurā tika pieņemts lēmums par organiskajiem peroksīdiem.

97 Turklāt Total un Elf Aquitaine pār to meitassabiedrībām īstenotās kontroles ierobežoto apmēru un vispārīgo raksturu nesen ir atzinusi Francijas konkurences padome, kas lēmumā par degvielas tirdzniecības uz autoceļiem tirgu esot secinājusi, ka Total Raffinage Distribution SA un Elf Antar France SA baudīja pietiekamu patstāvību savas komercdarbības politikas noteikšanā.

98 Visbeidzot, prasītājas uzsver, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, vērtējot pierādīšanas pienākuma raksturu un sadali. Tās uzskata, ka, tā kā Komisijas piemēroto izšķirošas ietekmes prezumpciju nepapildina nekādi papildu fakti, kas apliecinātu mātessabiedrību faktisku kontroli pār Arkema komercdarbības politiku PMMA tirgū, tas fakts vien, ka administratīvā procesa gaitā Arkema ir norādījusi faktus, kas pierāda tās faktisko patstāvību tirgū, ir pietiekams, lai pārnestu pierādīšanas pienākumu [uz Komisiju]. Līdz ar to prasītāju ieskatā tieši Komisijai ir jāpierāda, ka, neskatoties uz šiem faktiem, Total un Elf Aquitaine īstenoja izšķirošu ietekmi uz to meitassabiedrībām saistībā ar konkrēto tirgu.

99 Komisija uzsver, ka administratīvā procesa laikā prasītāju norādītie fakti, kas ir pārņemti arī prasības pieteikumā, pat tad, ja tos aplūko kopumā, nav pietiekami, lai pierādītu Arkema rīcības tirgū patstāvību attiecībā pret Elf Aquitaine un tādējādi lai atspēkotu izšķirošas ietekmes prezumpciju.

– Vispārējās tiesas vērtējums

100 Vispirms jāsecina, ka pretēji tam, ko uzsver prasītājas (skat. iepriekš 90. un 98. punktu), konkrētajā gadījumā Komisija nav pārkāpusi pierādīšanas pienākumu regulējošās tiesību normas.

101 Šajā sakarā atgādināms, ka no iepriekš 35. punktā minētajā 2009. gada 10. septembra spriedumā lietā Akzo Nobel u.c./Komisija (61. punkts) ietvertās judikatūras izriet, ka, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes prezumpciju, attiecīgajai sabiedrībai ir jāsniedz “pietiekami pierādījumi”, kas apliecina, ka meitassabiedrība tirgū rīkojas patstāvīgi. Savukārt Komisijai ir pienākums izvērtēt šos pierādījumus, nevis sniegt pozitīvus pierādījumus, kas apliecina šādas ietekmes īstenošanu. Turklāt, ja ieinteresētajai personai, lai atspēkotu minēto prezumpciju, pietiktu norādīt tikai nepamatotus apgalvojumus, šai prezumpcijai lielā mērā tiktu atņemta tās lietderīga iedarbība.

102 Taču jau pašā sākumā norādāms, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītājas ir norādījušas ļoti maz konkrētu faktu savu apgalvojumu pamatojumam par Arkema patstāvību tirgū. It īpaši šīs atbildes III.2 daļā ar virsrakstu “Arkema [pārkāpuma laikā] baudīja faktisku patstāvību savas komercdarbības politikas noteikšanā” nav norādīts ne uz vienu dokumentu, kas pamatotu tajā ietvertos apgalvojumus. Tādējādi apstrīdētā lēmuma preambulas 272. apsvērumā Komisijas secinātais, ka prasītāju norādītie apstākļi ir vienkārši apgalvojumi, kas nav pamatoti ar pietiekamiem pierādījumiem, ir pareizs. Kā izriet no iepriekšējā punkta, tas ļauj pamatoti secināt, ka izšķirošas ietekmes prezumpcija nav tikusi atspēkota.

103 Turklāt pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, apstrīdētajā lēmumā izvēlētā pieeja nav uzskatāma par probatio diabolica. No judikatūras izriet, ka, lai noteiktu, vai meitassabiedrība savu rīcību tirgū nosaka patstāvīgi, ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti, kas attiecas uz meitassabiedrību un mātessabiedrību vienojošām ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm un kas katrā konkrētā gadījumā var atšķirties, un tāpēc nevar tikt izsmeļoši uzskaitīti (šajā ziņā skat. iepriekš 35. punktā minēto spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 73. un 74. punkts). Tādējādi tieši prasītājām ir jānorāda visi tie fakti, kas attiecas uz šo meitassabiedrību un tās mātessabiedrību vienojošajām ekonomiskajām, organizatoriskajām un juridiskajām saiknēm un ar kuriem prasītāju ieskatā var pierādīt, ka tās neveido vienu ekonomisko vienību (šajā ziņā skat. iepriekš 50. punktā minēto Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 65. punkts). Tas, ka konkrētajā gadījumā prasītājas nav spējušas tādus pierādījumus iesniegt, tomēr nenozīmē, ka minētā prezumpcija nekādā gadījumā nevar tikt atspēkota.

104 Šo vispārīgo apsvērumu ietvaros ir jāpārbauda konkrētie prasītāju izvirzītie argumenti.

105 Pirmkārt, prasītājas izceļ faktu, ka Total un Elf Aquitaine ir holdinga sabiedrības, un uzsver, ka to meitassabiedrību patstāvība izriet jau no pašas grupas struktūras.

106 Šajā sakarā, pirmām kārtām, secināms, ka apgalvojumi, ka Total un Elf Aquitaine ir holdinga sabiedrības, nav pamatoti ne ar kādiem pierādījumiem.

107 Otrām kārtām, pat pieņemot, ka šie apgalvojumi ir pareizi, tie nav pietiekams pamats izslēgt, ka konkrētās mātessabiedrības, cita starpā koordinējot finanšu ieguldījumus grupas ietvaros, varētu būt īstenojušas izšķirošu ietekmi uz to meitassabiedrībām. Jau agrāk ir lemts, ka sabiedrību grupas kontekstā holdings ir sabiedrība, kas ir izveidota, lai tai piederētu dažādu sabiedrību kapitāldaļas, un tās uzdevums ir nodrošināt vienotu vadību (Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑69/04 Schunk un Schunk Kohlenstoff‑Technik, Krājums, II‑2567. lpp., 63. punkts). Konkrētajā gadījumā pašas prasītājas apgalvo, ka to mātessabiedrības iejaucās tādu visnozīmīgāko lēmumu pieņemšanā, kas varēja ietekmēt visu grupu. Šie apgalvojumi ne tuvu neatspēko tēzi par ekonomiskas vienības, ko veido prasītājas un to mātessabiedrības, esamību, un tie drīzāk apliecina, ka šo pēdējo uzdevums bija nodrošināt vienotu vadību un koordināciju, tādējādi ietekmējot meitassabiedrību rīcību tirgū.

108 Otrkārt, prasītājas uzsver, ka tās ir pierādījušas, ka Arkema bija pilnībā patstāvīga savas komercdarbības politikas noteikšanā attiecībā uz PMMA. Proti, Arkema esot bijusi ķīmijas nozares mātessabiedrība un tā esot devusi norādījumus tās pašas meitassabiedrībām, piemēram, Altuglas un Altumax. Savukārt Total un Elf Aquitaine loma esot bijusi ierobežota ar atļauju došanu lielu investīciju veikšanai un grāmatvedības un finanšu informācijas saņemšanu par to meitassabiedrības darbības rezultātiem, kā tas bija noteikts piemērojamajos tiesību aktos.

109 Šajā sakarā no vienas puses norādāms, ka prasītāju apgalvojumi nav pamatoti ne ar vienu pierādījumu. Tomēr attiecībā uz apgalvojumiem par Total grupas organizāciju un struktūru un grupas dažādo sabiedrību attiecīgajām pilnvarām konkrētie pierādījumi principā varēja tikt sniegti.

110 Ir taisnība, ka sava prasības pieteikuma pielikumā prasītājas ir pievienojušas iekšēju dokumentu ar nosaukumu “Iekšējās pilnvaras un izdevumu veikšanas kārtība”, ar ko tiek mēģināts pamatot to argumentu, ka mātessabiedrība vienīgi apstiprināja nozīmīgākās Arkema veicamās investīcijas. Tomēr atbilstoši Komisijas apgalvojumam, ko prasītājas nav apstrīdējušas, atbildē uz paziņojumu par iebildumiem uz šādu dokumentu nav norādīts. Turklāt, izjautātas par šo tiesas sēdē, prasītājas atzina, ka administratīvā procesa laikā šis dokuments netika iesniegts. No iepriekš 35. punktā minētā 2009. gada 10. septembra sprieduma lietā Akzo Nobel u.c./Komisija (61. punkts) izriet, ka gadījumā, kad Komisija piemēro izšķirošas ietekmes prezumpciju, tai ir tiesības uzskatīt mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai noteiktā naudas soda samaksu, ja vien konkrētā sabiedrība, kurai piekrīt atspēkot šo prezumpciju, nesniedz pietiekamus pierādījumus, kas apliecina, ka meitassabiedrība tirgū darbojas patstāvīgi. Tādējādi apstrīdētā lēmuma preambulas 272. apsvērumā Komisija varēja pamatoti secināt, ka konkrētos apgalvojumus nepamato pietiekami pierādījumi.

111 No otras puses un katrā ziņā, pat ja pieņemtu, ka šie apgalvojumi būtu pierādīti, tie nav pietiekami, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes prezumpciju, jo tie attiecas vienīgi uz komercdarbības politikas noteikšanu saistībā ar PMMA. Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, lai noteiktu, vai meitassabiedrība savu rīcību tirgū nosaka patstāvīgi, ir jāņem vērā ne vien tie fakti, kas attiecas uz komercdarbības politiku karteļa aptverto preču nozarē, bet gan visu atbilstošo faktu kopums, kas attiecas uz tām ekonomiskajām, organizatoriskajām un juridiskajām saiknēm, kuras šo meitassabiedrību saista ar tās mātessabiedrību (šajā ziņā skat. iepriekš 35. punktā minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā Akzo Nobel u.c./Komisija, 67., 68., 73. un 74. punkts, un ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus minētajā lietā, Krājums, I‑8241. lpp.).

112 Turklāt atsevišķos prasītāju apgalvojumos ir ietvertas norādes, ka tās kopā ar to mātessabiedrībām veidoja vienu ekonomisko vienību.

113 Tā prasītājas atzīst, ka Total un Elf Aquitaine bija jādod sava piekrišana, lai to meitassabiedrība veiktu lielas investīcijas. Šādu pilnvaru īstenošana norāda, ka meitassabiedrība tirgū rīkojas, ņemot vērā mātessabiedrības intereses (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑54/03 Lafarge/Komisija, Krājumā nav publicēts, 547. punkts).

114 Tāpat prasītājas vairākkārt atsaucas uz Total ķīmijas nozares esamību. Atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveidā uzdotu jautājumu, prasītājas apstiprināja, ka no 2000. gada maija līdz pārkāpuma laikposma beigām ķīmijas nozarē ietilpa ne vien Arkema un tās meitassabiedrības, bet arī citas Total grupā esošās sabiedrības. Tās paskaidro, ka Total Fina un Elf Aquitaine apvienošanās rezultātā visas aktivitātes ķīmijas nozarē, ko līdz tam veica vecās grupas, funkcionālā ziņā tika nodotas Arkema (tajā laikā – Atofina). Taču šai funkcionālajai restrukturizācijai nesekoja kapitāldaļu turējuma restrukturizācija. Šāda grupas sadalīšana nozarēs, kas turklāt abstrahējas no kapitāldaļu turējuma attiecībām grupā ietilpstošo sabiedrību starpā, izteikti norāda uz to, ka šo nozaru aktivitāšu koordinācija ir grupas jumta mātessabiedrības funkcija. Šāda mātessabiedrības funkcija izslēdz meitassabiedrības rīcības patstāvību tirgū (šajā ziņā skat. iepriekš 113. punktā minēto spriedumu lietā Lafarge/Komisija, 549. punkts, un iepriekš 107. punktā minēto spriedumu lietā Schunk un Schunk Kohlenstoff‑Technik/Komisija, 64. punkts).

115 Savukārt apgalvojumi, ka ar PMMA saistītās aktivitātes veido vien niecīgu daļu no Total un Elf Aquitaine apgrozījuma pasaulē, nepierāda, ka mātessabiedrība būtu devusi meitassabiedrībai pilnīgu patstāvību noteikt savu rīcību tirgū. Turklāt, kā ir norādīts iepriekš, meitassabiedrības patstāvību attiecībās ar tās mātessabiedrību nevar vērtēt, vienīgi ņemot vērā tās darbību karteļa aptverto preču nozarē. Līdz ar to, pat ja pieņemtu, ka tāds arguments ir atbilstošs, Arkema nozīme tās mātessabiedrībām ir jāvērtē tās kopumā (šajā ziņā skat. iepriekš 107. punktā minēto spriedumu lietā Schunk un Schunk Kohlenstoff‑Technik/Komisija, 66. punkts). Taču šajā ziņā prasītājas nav norādījušas nekādus argumentus.

116 Treškārt, ir noraidāms arguments, ka Total un Elf Aquitaine īstenotā vispārējā kontrole pār Arkema kontrastē ar Arkema īstenoto kontroli pār tās meitassabiedrībām Altuglas un Altumax. Pirmām kārtām, te atkal ir runa par apgalvojumu par saiknēm starp konkrētajām sabiedrībām, ko neapstiprina pietiekami pierādījumi. Otrām kārtām, pat pieņemot, ka būtu pierādīts, ka Total un Elf Aquitaine ar Arkema uzturēja ne tik ciešas saiknes kā Arkema ar tās meitassabiedrībām, tas nebūtu pietiekams pamats secināt, ka Arkema tirgū rīkojās patstāvīgi.

117 Ceturtkārt, attiecībā uz argumentu, ka Total grupas ķīmijas nozares reorganizācija, kā arī Arkema izveide 2004. gadā un tās akciju kotēšanas biržā uzsākšana 2006. gadā apstiprina šīs pēdējās sabiedrības patstāvību, pietiek konstatēt, ka runa ir par faktiem, kas radušies pēc pārkāpuma laikposma beigām un kas tādējādi nevar apliecināt minētās sabiedrības patstāvību šajā laika posmā. Turklāt apzīmējums “Total grupas ķīmijas nozares reorganizācija” liecina, ka Total uzņēmās minētās ķīmijas nozares koordinēšanas funkciju.

118 Piektkārt, attiecībā uz argumentu, ka nevienā no lietas materiāliem nav rodams apliecinājums tam, ka Arkema būtu saņēmusi norādījumus vai ieteikumus no Elf Aquitaine vai Total par tās komercdarbības politiku metakrilātu tirgū, norādāms, ka pats par sevi šis arguments nav iedarbīgs, jo Arkema patstāvība nav vērtējama vienīgi šā konkrētā tirgus ietvaros. Turklāt, kā jau ir ticis lemts agrāk, fakts, ka no lietas materiāliem neizriet, ka mātessabiedrība būtu devusi norādījumus tās meitassabiedrībai, nevar pierādīt, ka šādi norādījumi vispār nav tikuši doti (šajā ziņā skat. iepriekš 113. punktā minēto spriedumu lietā Lafarge/Komisija, 545. punkts).

119 Visbeidzot, sestkārt, jāpievēršas argumentam, ka apstrīdētajā lēmumā izvēlētā pieeja esot pretēja agrākai Komisijas praksei, kāda parādās lēmumā par organiskajiem peroksīdiem, kurā Komisija nevainoja Elf Aquitaine par Arkema izdarīto pārkāpumu.

120 Šajā sakarā secināms, ka no prasītāju minētā lēmuma par organiskajiem peroksīdiem preambulas 373. un 391. apsvēruma izriet, ka tajā Komisija nav pievērsusies Arkema mātessabiedrības atbildības problemātikai un it īpaši nav risinājusi jautājumu par Arkema patstāvību attiecībās ar mātessabiedrību. Tādējādi, pat pieņemot, ka minētās lietas fakti ir līdzīgi šīs lietas faktiem, nevar apgalvot, ka šis lēmums ir kaut kāda veida garantija attiecībā uz veidu, kādā Komisija vērtē attiecības starp Arkema un tās mātessabiedrībām, vai arī attiecībā uz šai sabiedrību grupai piemērojamo vainojamības kritēriju.

121 Turklāt apstrīdētais lēmums nav pirmais, kurā Komisija ir noteikusi Elf Aquitaine atbildību par Arkema izdarītu pārkāpumu. Savā 2005. gada 19. janvāra Lēmumā C(2004) 4876 par procesu saistībā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta C 37.773 – monohloretiķskābe) (turpmāk tekstā – “lēmums par monohloretiķskābi”) Komisija, arī pamatojoties uz neatspēkotu prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu uz tās meitassabiedrību, jau ir noteikusi šādu Elf Aquitaine atbildību.

122 Katrā ziņā no judikatūras izriet, ka Komisijai nav pienākuma sistemātiski pārliecināties, vai mātessabiedrību var vainot par tās meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02 Raiffeisen Zentralbank Österreich u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 330. un 331. punkts, kas tika atstāts negrozīts ar Tiesas 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P Erste Group Bank u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 82. punkts). Līdz ar to, pat pieņemot, ka lēmumā par organiskajiem peroksīdiem inkriminēto faktu rašanās laikā prasītājas un Elf Aquitaine arī būtu veidojušas vienu uzņēmumu, tas fakts vien, ka Komisija nesaskatīja iespēju adresēt šo lēmumu un noteikt sankcijas prasītāju mātessabiedrībai, nav šķērslis, lai Komisija, ievērojot judikatūrā attīstītos principus par vainojamību, to darītu konkrētajā gadījumā.

123 Turklāt, pat ja lēmumā par organiskajiem peroksīdiem Komisijai būtu bijis jāvaino Elf Aquitaine konkrētajā pārkāpumā, fakts, ka tā to nav darījusi, liecina vienīgi par minētajā lietā pieļautu kļūdu un tāpēc konkrētajā gadījumā prasītāju atsaucei uz to nav iedarbības.

124 Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka prasītāju norādītie fakti – pat kopumā ņemti – nav pietiekami, lai atspēkotu prezumpciju, ka Total un Elf Aquitaine īstenoja izšķirošu ietekmi uz to meitassabiedrību rīcību.

125 Līdz ar to ir jānoraida šā pamata visa otrā daļa un tātad arī otrais prasības pamats kopumā.

Par trešo pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu un labas pārvaldības principa pārkāpumu, piemērojot vainojamību regulējošās tiesību normas

126 Šis pamats ir iedalāms divās daļās.

Par pirmo daļu – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

– Lietas dalībnieku argumenti

127 Prasītājas uzsver, ka, tā kā apstrīdētajā lēmumā nav atbildēts uz visiem Arkema argumentiem, ar kuriem tā ir centusies pierādīt savas komercdarbības politikas patstāvību, Komisija ir pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Turklāt atbildes rakstā sniegtie Komisijas paskaidrojumi nevar novērst šo trūkumu.

128 Pirmkārt, prasītājas norāda, ka Komisija nav atbildējusi uz visiem Arkema norādītajiem argumentiem, kas ir rezumēti apstrīdētā lēmuma preambulas 269. apsvērumā. It īpaši Komisija esot atturējusies atbildēt uz argumentiem, ka Elf Aquitaine veiktā Arkema valdes locekļu iecelšana pati par sevi nepierāda faktiskas kontroles īstenošanu un ka Arkema baudīja pilnīgu patstāvību savas komercdarbības politikas noteikšanā, jo pienākums sniegt pārskatus attiecas vienīgi uz vispārīgu informāciju, kas sniegta sabiedrību grupas parastas darbības ietvaros, un galvenokārt attiecas uz grāmatvedības, finanšu un audita jautājumiem.

129 Otrkārt, prasītājas norāda, ka Komisija nav atbildējusi uz noteiktiem argumentiem, ko Arkema izvirzījusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un kas apstrīdētajā lēmumā pat nav pieminēti. Runa esot par argumentiem, ka Total un Elf Aquitaine vadītāji nekad nav bijuši iesaistīti inkriminētajās darbībās un ka mātessabiedrību īstenotā kontrole ir aprobežojusies ar atļauju došanu nozīmīgāko investīciju veikšanai un bija pārāk vispārīga, lai uzskatītu, ka Arkema patstāvība, īpaši attiecībā uz cenu noteikšanu, bija ierobežota.

130 Prasītājas uzskata, ka, lai arī Komisijai nav pienākuma apspriest visus administratīvā procesa laikā minētos faktiskos un tiesiskos jautājumus, tai tomēr ir pienākums pārbaudīt visu to argumentu pamatotību, kas ir tikuši izvirzīti, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes prezumpciju, un šie argumenti ir jāvērtē kopumā. Jebkāda atšķirīga pieeja nozīmējot neatspēkojamas prezumpcijas ieviešanu.

131 Turklāt pamatojuma neesamība konkrētajā gadījumā esot vēl kaitējošāka, jo, pirmkārt, Komisijas izvēlētā pieeja esot fundamentāli jauna, kā tā pati atzīstot apstrīdētā lēmuma preambulas 271. apsvērumā, un, otrkārt, attiecībā uz citām apstrīdētajā lēmumā norādītajām meitassabiedrībām Komisija ir minējusi papildu norāžu esamību, kas pastiprina izšķirošas ietekmes no to mātessabiedrību puses prezumpciju. Prasītājas uzsver, ka saskaņā ar judikatūru Komisijai pienākums norādīt pamatojumu pastiprinās gadījumā, kad savā lēmumā tā dodas ievērojami tālāk nekā iepriekšējos lēmumos (Tiesas 2001. gada 8. novembra spriedums lietā C‑228/99 Silos, Recueil, I‑8401. lpp., 28. punkts; Vispārējās tiesas 2004. gada 21. janvāra rīkojumi lietā T‑245/03 FNSEA u.c./Komisija, Recueil, II‑271. lpp., 52. punkts, un lietā T‑217/03 FNCBV/Komisija, Recueil, II‑239. lpp., 66. punkts).

132 Komisija nepiekrīt, ka tā būtu pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.

– Vispārējās tiesas vērtējums

133 Saistībā ar Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu atgādināms, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā paredzētajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā tiesību akta būtībai un tam skaidri un nepārprotami ir jāatspoguļo tiesību akta izdevējas iestādes argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un ļautu kompetentajai tiesai veikt pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir izvērtējama, ievērojot konkrētās lietas apstākļus, tostarp attiecīgā tiesību akta saturu, izvirzītā pamatojuma raksturu un interesi saņemt paskaidrojumus, kāda varētu būt akta adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai tiesību akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne vien šā akta formulējumu, bet arī tā pieņemšanas kontekstu, kā arī visas citas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

134 Jau iepriekš ir ticis lemts, ka, ja – kā konkrētajā gadījumā – lēmums par EKL 81. panta piemērošanu skar vairākus adresātus un rada problēmu saistībā ar vainojamību pārkāpumā, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem, it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šo lēmumu ir atbildīgi par attiecīgo pārkāpumu (Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑327/94 SCA Holding/Komisija, Recueil, II‑1373. lpp., 78. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑330/01 Akzo Nobel/Komisija, Krājums, II‑3389. lpp., 93. punkts). Tādējādi, lai apstrīdēto lēmumu varētu uzskatīt par pietiekami pamatotu attiecībā uz prasītāju mātessabiedrībām, tajā tostarp būtu jābūt ietvertam izvērstam pamatojumam par šo sabiedrību vainojamību pārkāpumā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCA Holding/Komisija, 80. punkts).

135 Turklāt, tā kā šī atbildības noteikšana ietekmē prasītāju situāciju un tās administratīvā procesa laikā apstrīdēja šo atbildības noteikšanu, un tādējādi tām ir interese vērsties pret apstrīdēto lēmumu šajā jautājumā, prasītājām – tāpat kā viņu mātessabiedrībām – ir jābūt iespējai uzzināt Komisijas nostājas pamatojumu.

136 No tā izriet, ka tādā gadījumā kā konkrētajā lietā, kad Komisija vainojamību pārkāpumā pamato ar izšķirošas ietekmes prezumpciju un kad administratīvā procesa laikā konkrētās sabiedrības ir norādījušas faktus, lai atspēkotu šo prezumpciju, lēmumā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojuma izklāstam, kas varētu pamatot nostāju, ka šie fakti neļauj atspēkot minēto prezumpciju.

137 Konkrētajā gadījumā savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītājas cita starpā ir apgalvojušas, ka visu pārkāpuma laiku Arkema baudīja faktisku patstāvību savas komercdarbības politikas noteikšanā. Šā apgalvojuma pamatojumam prasītājas būtībā ir norādījušas tos pašus argumentus, kas tika vērtēti otrā pamata ietvaros.

138 Taču no iepriekš minētā izriet, ka uz šiem argumentiem Komisija ir atbildējusi apstrīdētā lēmuma preambulas 272. apsvērumā, atzīstot, ka “[..] pārējie argumenti ir vienkārši apgalvojumi, kas nav pamatoti ar pietiekamiem pierādījumiem, lai atspēkotu prezumpciju par Total un Elf Aquitaine atbildību par to meitassabiedrības Atofina veiktajām darbībām”. Tādējādi prasītājas kļūdaini apgalvo, ka Komisija nav atbildējusi uz to apstrīdētā lēmuma preambulas 269. apsvēruma c) punktā minēto argumentu, ka Arkema, nosakot savu komercdarbības politiku un savu rīcību tirgū, baudīja pilnīgu patstāvību.

139 Turklāt jāsecina, ka, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, šī apstrīdētā lēmuma preambulas 272. apsvērumā paustā atziņa atbilst judikatūrā nostiprinātajām prasībām.

140 Tādējādi Komisija ir norādījusi iemeslu, kura dēļ tā uzskata, ka prasītāju un to mātessabiedrību norādītie fakti nav pietiekami, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes prezumpciju. Tāpēc apstrīdētajā lēmumā visām šīm sabiedrībām ir sniegtas nepieciešamās norādes, lai tās varētu aizstāvēt savas tiesības. It īpaši prasītājām ir bijis iespējams vai nu apstrīdēt šīs atziņas pareizību, norādot, ka tās savus apgalvojumus ir pamatojušas ar pietiekamiem pierādījumiem, vai arī apstrīdēt tā atbilstību, uzsverot, ka konkrētie apgalvojumi, pat ja tie nav pamatoti [ar pierādījumiem], konkrētajā gadījumā bija pietiekams pamats minētās prezumpcijas atspēkošanai. Šis pamatojums īpaši izceļas, kad to pretstata prasītājām zināmajai atbildes uz paziņojumu par iebildumiem daļai, kurā nav norādīts ne uz vienu dokumentu, kas pamatotu tajā ietvertos apgalvojumus (skat. šā sprieduma 102. un nākamos punktus).

141 Turklāt, kā pamatoti norāda Komisija, no judikatūras izriet, ka, lai arī saskaņā ar EKL 253. pantu tai ir pienākums pamatot savus lēmumus, norādot tos faktiskos un tiesiskos apstākļus, no kuriem ir atkarīgs pasākuma juridiskais pamatojums, un apsvērumus, kuru dēļ tā ir pieņēmusi lēmumu, Komisijai nav pienākuma apspriest visus tos faktiskos un tiesiskos jautājumus, kurus administratīvā procesa laikā ir norādījušas visas ieinteresētās personas (Tiesas 1985. gada 10. decembra spriedums apvienotajās lietās no 240/82 līdz 242/82, 261/82, 262/82, 268/82 un 269/82 Stichting Sigarettenindustrie u.c./Komisija, Recueil, 3831. lpp., 88. punkts, un Vispārējās tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedums lietā T‑3/89 Atochem/Komisija, Recueil, II‑1177. lpp., 222. punkts). Tādējādi, lai arī savā lēmumā Komisijai ir jāparāda, kādu iemeslu dēļ tā uzskata, ka norādītie fakti nav pietiekami, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes prezumpciju, no tā tomēr neizriet, ka tai ikvienā gadījumā ir pienākums atsevišķi izvērtēt katru attiecīgo uzņēmumu norādīto faktu. Tāda vispārēja atbilde, kāda ir tikusi dota konkrētajā lietā, šā konkrētā gadījuma apstākļos var būt pietiekama, lai uzņēmums varētu lietderīgi aizstāvēt savas tiesības un lai Vispārējā tiesa varētu veikt pārbaudi.

142 Savukārt apstāklis, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 269. apsvērumā nav atspoguļoti visi Arkema argumenti, nav izšķirošs.

143 Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, ka mātessabiedrību veiktā kontrole bija ierobežota ar atļauju došanu nozīmīgāko investīciju veikšanai un ka tā bija pārāk vispārīga, lai ierobežotu Arkema patstāvību, tostarp attiecībā uz cenu noteikšanu, norādāms, ka tas pārklājas ar argumentu, ka “Atofina baudīja pilnīgu patstāvību savas komercdarbības politikas un savas rīcības tirgū noteikšanā”, kas ir minēts apstrīdētā lēmuma preambulas 269. apsvēruma c) punktā un uz kuru ir atbildēts šā lēmuma preambulas 272. apsvērumā. Turklāt jāsecina, ka prasītāju atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 115. un 117. punktā, kuros šis arguments minēts, nav norādīts ne uz vienu dokumentu, kas to pamatotu. Tas nozīmē, ka prasītājām bija iespējams apzināties, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 272. apsvērumā Komisijas atzītais vienlaikus bija arī atbilde uz šo argumentu.

144 Otrkārt, attiecībā uz argumentu, ka Total un Elf Aquitaine vadītāji nekad nav bijuši iesaistīti inkriminētajās darbībās, jānorāda, ka no prasītāju atbildes uz paziņojumu par iebildumiem (skat. tostarp 91.–105. punktu) izriet, ka tās 99.–101. punktā prasītājas šo argumentu ir norādījušas nevis tādēļ, lai atspēkotu izšķirošas ietekmes prezumpciju, bet gan lai pierādītu, ka “Elf Aquitaine un Total [..] nevar pārmest nekādu tiešu vai netiešu dalību inkriminētajās darbībās”. Taču no iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pamatojusies uz šo faktu, lai strīdīgajā pārkāpumā vainotu prasītāju mātessabiedrības. Līdz ar to fakts, ka tā šo argumentu nav norādījusi apstrīdētajā lēmumā, nekādā gadījumā nav uzskatāms par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.

145 Attiecībā uz faktu, ka Komisija tiešā veidā nav atbildējusi uz apstrīdētā lēmuma preambulas 269. apsvērumā atspoguļoto argumentu, ka Elf Aquitaine veiktā Arkema valdes locekļu iecelšana nepierāda faktiskas kontroles esamību, jāuzsver, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija neapgalvo, ka šis fakts ir pietiekams pamatojums prasītāju mātessabiedrību vainojamībai strīdīgajā pārkāpumā. Patiesi, apstrīdētā lēmuma preambulas 264. apsvērumā Komisija ir izklāstījusi, ka “[..] Arkema valdes locekļus [..] iecēla Elf Aquitaine [..]” un ka šis fakts, kā arī kapitāldaļu turējuma attiecības starp abām šīm sabiedrībām tai ļāva prezumēt, ka Elf Aquitaine bija izšķiroša ietekme un faktiska kontrole pār tās meitassabiedrības Arkema rīcību. Tomēr, kā ir secināts iepriekš 68. un 69. punktā, no apstrīdētā lēmuma struktūras izriet, ka šis fakts ir ticis norādīts vienīgi pilnības labad un ka tas nav bijis nosacījums prasītāju mātessabiedrību atbildības noteikšanai par strīdīgo pārkāpumu. Līdz ar to tiešas atbildes uz šo argumentu neesamība nav kavējusi prasītājas ne noskaidrot šīs atbildības noteikšanas pamatojumu, ne arī to apstrīdēt Vispārējā tiesā.

146 Turklāt attiecībā uz argumentu, kas saistīts ar apstrīdētā lēmuma preambulas 271. apsvēruma formulējumu, norādāms, ka tajā Komisija ir secinājusi:

“Fakts, ka iepriekšējā lietā Komisija ir adresējusi savu lēmumu vienīgi Atofina, pats par se