ĢENERĀLADVOKĀTA DÁMASO RUISA‑HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ‑JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,

sniegti 2006. gada 6. jūnijā 1( )

Lieta C‑339/05

Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols

pret

Land Tirol

[Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

Nolīgums ar Šveici par personu brīvu pārvietošanos – Tiesas kompetence – Principa par nediskriminēšanu attiecībā uz darba apstākļiem tieša iedarbība – Pirms nolīguma stāšanās spēkā Šveicē nostrādāto laikposmu ņemšana vērā Austrijā

I – Ievads

1. Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht [Insbrukas Federālās zemes tiesa] (Austrijas reģionālā tiesa, kas pilda darba un sociālo lietu tiesas funkcijas) saskaņā ar EKL 234. pantu ir uzdevusi Tiesai prejudiciālu jautājumu par Luksemburgā 1999. gada 21. jūnijā noslēgtā Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos ( ) I pielikuma 9. panta 1. punkta interpretāciju.

2. Izsacīdama šo lūgumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai laiks, kas nostrādāts Šveicē pirms šī nolīguma stāšanās spēkā, ir ņemams vērā darba stāža aprēķināšanai saistībā ar pašreizēju nodarbinātību Austrijā.

3. Lai atbildētu uz jautājumu, ir jāizvērtē Tiesas pilnvaras saistībā ar iepriekš minēto nolīgumu, jāizvērtē kāda šī nolīguma noteikuma tieša iedarbība un jānosaka tā piemērojamība laikā.

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienas nolīgumi ar Šveici

4. Neraugoties uz ciešajām Eiropas Kopienas vēsturiskajām, kultūras un ekonomiskajām saiknēm ar Šveici, tikai pēc 1972. gada Brīvās tirdzniecības nolīguma ( ) noslēgšanas bikli aizsākās partnerattiecības, kas mazliet nostiprinājās ar nolīgumiem par zinātnisko sadarbību ( ) un satiksmi Alpos ( ).

5. Politisko, finanšu un sociālo vajadzību rezultātā 1999. gada 21. jūnijā tika panāktas vienošanās septiņās jomās ( ): zinātniskā un tehnoloģiskā sadarbība, gaisa transports, preču un pasažieru pārvadājumi pa dzelzceļu un autoceļiem, tirdzniecība ar lauksaimniecības produktiem, savstarpēja atzīšana saistībā ar atbilstības novērtējumu, publiskie līgumi un personu brīva pārvietošanās.

6. Tie ir trīs veidu nolīgumi: integrācijas – gaisa transports –, sadarbības – zinātniskā un tehnoloģiskā sadarbība – un liberalizācijas – pārējie [nolīgumi] –, šos pēdējos minētos pamatojot ar parakstītāju tiesību aktu viendabīgumu ( ).

7. Šie nolīgumi stājās spēkā 2002. gada 1. jūnijā ( ).

B – Nolīgums par personu brīvu pārvietošanos

8. Atšķirībā no pārējiem nolīgumiem nolīgums par personu brīvu pārvietošanos ir īpatnējs ar to, ka, ņemot vērā Kopienas ierobežoto kompetenci šajā jomā, tas bija jānoslēdz pašām dalībvalstīm ( ), un tādēļ uzskatāms par “jauktu nolīgumu” ( ).

9. Nolīguma 1. panta d) apakšpunktā ir paredzēts Kopienas un Šveices pilsoņiem “nodrošināt vienādus dzīves, nodarbinātības un darba apstākļus”.

10. Nolīguma 2. pantā būtiska nozīme ir piešķirta vienlīdzīgas attieksmes principam, nosakot, ka “vienas Līgumslēdzējas puses pilsoņus, kas likumīgi uzturas otras Līgumslēdzējas puses teritorijā, piemērojot šo nolīgumu saskaņā ar tā I, II un III pielikuma noteikumiem, nediskriminē viņu pilsonības dēļ” ( ).

11. Šajā nolūkā 7. pantā ir noteikts, ka: “Līgumslēdzējas puses saskaņā ar I pielikumu regulē, it īpaši turpmāk minētās ar personu brīvu pārvietošanos saistītās tiesības:

a) tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi salīdzinājumā ar pilsoņiem attiecībā uz piekļuvi saimnieciskai darbībai un tās veikšanu, kā arī dzīves, nodarbinātības un darba apstākļiem;

[..].”

12. Nolīguma 16. pantā, izdarot skaidru atsauci uz Kopienu tiesībām, ir noteikts, ka:

“1. Lai sasniegtu šajā nolīgumā nospraustos mērķus, Līgumslēdzējas puses veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai to attiecībās varētu piemērot tiesības un pienākumus, kas ir līdzvērtīgi Eiropas Kopienas tiesību aktos, uz kuriem izdarīta atsauce, ietvertajiem.

2. Ciktāl nolīguma piemērošanai ir jāizmanto Kopienu tiesību jēdzieni, vērā ņemama ir attiecīgā Eiropas Kopienu Tiesas judikatūra līdz tā parakstīšanas dienai. Šveicei tiek darīta zināma judikatūra, kas tiek iedibināta pēc šā nolīguma parakstīšanas dienas. Lai nodrošinātu pienācīgu šā nolīguma darbību, pēc jebkuras Līgumslēdzējas puses lūguma Apvienotā komiteja ( ) nosaka šīs judikatūras attiecināmību.”

13. Šo tiesību normu papildina nobeiguma aktā ietvertā “Kopīgā deklarācija par nolīguma izpildi”, saskaņā ar kuru Līgumslēdzējām pusēm ir jārūpējas par to, lai Šveices pilsoņi nolīgtajā kārtībā varētu atsaukties uz Kopienu acquis.

14. Turklāt nolīgums ir papildināts ar trim pielikumiem ( ): par personu brīvu pārvietošanos (I pielikums), sociālās apdrošināšanas sistēmu saskaņošanu (II pielikums) un profesionālo kvalifikāciju savstarpējo atzīšanu (III pielikums).

15. Konkrēti, I pielikumā ietverti vispārīgi noteikumi (1.–5. pants) un pēc tam īpašie noteikumi par darba ņēmējiem (6.–11 pants), pašnodarbinātajiem (12.–17. pants), pakalpojumu sniegšanu (17.–23. pants), personām, kas neveic saimniecisko darbību (24. pants), un nekustamo īpašumu iegādi (25. pants); tajā ietverti arī pārejas noteikumi vai noteikumi noteiktā turpmākai īstenošanai (26.–34. pants).

16. I pielikuma 9. pantā izklāstīti noteikumi attiecībā uz “vienlīdzīgu attieksmi” pret darba ņēmējiem:

“1. Pret darba ņēmēju, kas ir kādas Līgumslēdzējas puses pilsonis, otras Līgumslēdzējas puses teritorijā viņa pilsonības dēļ nedrīkst attiekties atšķirīgi salīdzinājumā ar darba ņēmējiem, kas ir tās pilsoņi, nodarbinātības un darba apstākļu ziņā, it īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu no darba un darba zaudējuma gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.

[..]

4. Jebkura koplīguma, individuāla līguma vai jebkura cita kolektīva regulējuma klauzula par tiesībām uz darbu, nodarbinātību, atalgojumu un citiem darba vai atlaišanas no darba nosacījumiem nav spēkā tiktāl, ciktāl tā izvirza vai pieļauj diskriminējošus nosacījumus attiecībā uz darba ņēmējiem, kas ir Līgumslēdzēju pušu pilsoņi.

[..]”

C – Austrijas tiesību akti

17. Austrijas Republika un Land Tirol [Tiroles federālā zeme] savas kompetences ietvaros nolīgumu ar Šveici apstiprināja, pieņemot Vertragsbedienstetengesetz (Likums par līgumdarbiniekiem, turpmāk tekstā – “VBG”) ( ), Gehaltsgesetz (Likums par darba algu, turpmāk tekstā – “GHG”) ( ) un Tiroler Landes- Vertragsbedienstetengesetz (Tiroles likums par līgumdarbniekiem, turpmāk tekstā – “L- VGB”) ( ).

18. Saskaņā ar VBG 26. panta 2. punkta f) apakšpunkta 3) daļu, nosakot darba turpināšanas dienu, pilnā apmērā vērā ņem nodarbinātības vai arodmācību laikposmus, kas pavadīti “[..] pēc 2002. gada 1. jūnija kādā Šveices iestādē, kas pielīdzināma” Austrijas iestādei.

19. Tas pats ir noteikts GHG 12. panta 2. punkta f) apakšpunkta 3) daļā un L- VGB 41. panta 8. punkta 3) daļā.

III – Fakti, pamata lieta un prejudiciālais jautājums

20. Vairāku veselības aprūpes jomā Šveicē agrāk strādājušu Tiroles federālās zemes darbinieču gadījumā laikposmi līdz 2002. gada 1. jūnijam netika ņemti vērā, lai noteiktu atsauces datumu turpinājumam strādāt viņu pašreizējā amatā ar visām no tā izrietošajām sekām, kas saistītas ar viņu darba samaksu. Valtrūde Kostnere [Waltraud Kostner] vairāk nekā divdesmit divus gadus ir nostrādājusi par operāciju zāles medmāsu Sanktgallenes (St. Gallen) kantona slimnīcā; Kristīne Bjeri‑Spori [Christine Bieri‑Spori] – deviņus ar pusi gadus bijusi medmāsa minētās zemes valsts slimnīcās un Andrea Lavača [Andrea Lawatsch] – gandrīz divus gadus ir bijusi slimnieku kopēja Oberengadin slimnīcā Samedānā [Samedan].

21. 2005. gada 28. februārī Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (Tiroles federālās zemes slimnīcu uzņēmuma centrālā komiteja) Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht cēla prasību par nodarbinātībā Šveicē pavadīto laikposmu atzīšanu pilnā apmērā trīs minētajos gadījumos.

22. Iepriekš minētā tiesa apturēja tiesvedību un pirms lietas izspriešanas prejudiciālā kārtā uzdeva Tiesai šādu jautājumu:

“Vai dalībvalstij vai dalībvalsts teritoriālai vienībai, aprēķinot atalgojumu līgumdarbiniekiem, bez ierobežojumiem laikā ir jāņem vērā laikposms, kas pavadīts, strādājot noteiktās iestādēs Šveicē, kas pielīdzināmas tām, kas uzskaitītas Tiroler Landesvertragsbedienstetengesetz (Tiroles federālās zemes likums par līgumdarbiniekiem) 41. panta 2. punktā (vai 1948. gada Vertragsbedienstetengesetz [Likums par līgumdarbiniekiem] 26. panta 2. punktā), vai arī Nolīgums starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos (OV 2002, L 114/6), it īpaši tā I pielikuma 9. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka nodarbinātības laikposmu ņemšanu vērā var ierobežoti attiecināt tikai uz tiem laikposmiem, ko līgumdarbinieks Šveicē ir pavadījis pēc šā nolīguma spēkā stāšanās 2002. gada 1. jūnijā?”

IV – Tiesvedība Tiesā

23. Tiesas Statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā apsvērumus iesniedza Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, Itālijas valdība un Komisija.

24. Tā kā pēc rakstveida procedūras pabeigšanas neviens nav lūdzis noturēt tiesas sēdi, pēc kārtējās 2006. gada 25. aprīļa sapulces šajā lietā varēja nolasīt šos secinājumus.

V – Prejudiciālā jautājuma izvērtējums

25. Šajā tiesvedībā netiek apstrīdēts tas, ka laikposms, ko Kopienu pilsonis nostrādājis Šveicē pēc tam, kad stājies spēkā ar šo valsti noslēgtais nolīgums, ir ņemams vērā kā darba stāžs, turpmāk strādājot kādā Savienības dalībvalstī.

26. Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht šaubās par to, vai saskaņā ar nolīguma I pielikuma 9. pantu tas pats attiecas uz agrākiem laikposmiem.

27. Šajā sakarā, lai arī rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu ir skarts vienīgi jautājums par minētās tiesību normas piemērojamību laikā, vispirms ir jāpārbauda, vai Tiesa to var interpretēt, un gadījumā, ja atbilde ir apstiprinoša, ir jāanalizē, vai tai ir tieša iedarbība.

A – Tiesas kompetence attiecībā uz atbildi uz prejudiciālo jautājumu

28. Sākotnējas, nebūt ne mazsvarīgas piezīmes izriet no tā, ka Nolīgumu par personu brīvu pārvietošanos ar Šveici, kā jau esmu norādījis, ir noslēgušas gan Kopiena ( ), gan dalībvalstis, jo tas attiecas uz zināmām jomām, kas pārsniedz Kopienu pilnvaru robežas.

29. 1987. gada 30. septembra spriedumā lietā Demirel ( ) Tiesa ir noskaidrojusi savas pilnvaras interpretēt jauktu nolīgumu noteikumus primāro tiesību jomās, pamatojoties uz to, ka tie ir Eiropas Kopienu tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa ( ). Konkrētas norādes trūkuma gadījumā kompetences pamats būtu EKL 220. pants ( ), ar kuru tai ir uzticēts uzdevums nodrošināt Kopienu tiesību ievērošanu.

30. Nolīguma I pielikuma 9. pantā tiek garantēta vienlīdzīga attieksme pret darba ņēmējiem, uzņemoties saistības Kopienu tiesību jomā, un tādēļ Tiesa ir tiesīga veikt interpretāciju tiktāl, ciktāl ar attiecīgo tiesību normu tiek ietekmēta darbinieku brīva pārvietošanās ( ).

31. Turklāt īpašas institucionālas struktūras – Apvienotās komitejas – izveide neliedz Tiesai iejaukties, jo, ievērojot 1982. gada 26. oktobra sprieduma lietā Kupferberg ( ) judikatūru, šīs – par “nolīguma pārvaldību un pareizu īstenošanu izpildi” ( ), kā arī atrisināt domstarpības jautājumā par nolīgtā izpildi ( ) – atbildīgās komitejas funkcijas netiek ietekmētas gadījumā, ja kādas Līgumslēdzējas puses tiesa kādā tiesvedībā atsaucas uz beznosacījuma un precīzu noteikumu vai uzdod prejudiciālu jautājumu ( ).

B – Nolīguma I pielikuma 9. panta tieša iedarbība

32. Atzīstot, ka Tiesai ir jāatbild uz Austrijas tiesas uzdoto jautājumu, ir jānoskaidro, vai uz nolīguma I pielikuma 9. pantā noteikto principu par nediskriminēšanu darba tiesiskajās attiecībās var atsaukties dalībvalstu tiesās ( ).

33. Pastāvīgajai judikatūrai piederīgajā, iepriekš minētajā spriedumā lietā Demirel tika noteikts, ka “līgums, ko noslēgusi Kopiena ar trešo valsti, ir uzskatāms par tieši piemērojamu, ja gan no tā redakcijas, gan mērķa izriet skaidrs un precīzs pienākums, kura izpilde un iedarbība nav atkarīga no jebkāda vēlāka pasākuma veikšanas” ( ).

34. Ar šiem noteikumiem Kopienu iekšējos tiesību aktos spēkā esošie kritēriji tiek attiecināti uz starptautiskajiem nolīgumiem ( ), tomēr vēl pievienojot papildu parametru, jo saskaņā ar 1969. gada 23. maija Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām ( ) 31. pantu jāizvērtē arī nolīguma “redakcija”, “mērķis” un “raksturs”, kas nozīmē, ka ir jāatzīst šo gadījumu savdabīgums ( ).

35. Nolīguma ar Šveici lasījums pauž tā autoru gribu novērst atšķirīgu attieksmi Kopienu un Šveices pilsoņu pilsonības dēļ, it īpaši attiecībā uz dzīves, nodarbinātības un darba apstākļiem (1. panta d) apakšpunkts un 2. pants), parakstītājām paredzot pienākumu šajās jomās regulēt šīs tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar personu brīvu pārvietošanos (7. panta a) apakšpunkts).

36. Nolīguma I pielikuma 9. pantā šis princips tiek konkretizēts attiecībā uz darba ņēmējiem, nosakot, ka ir aizliegta jebkāda atkarībā no piederības kādai valstij atšķirīga attieksme “nodarbinātības un darba apstākļu ziņā, it īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu no darba un darba zaudēšanas gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā” (1. punkts), un uzskatot par spēkā neesošu jebkuru tiesību aktu, kurā paredzēti vai pieļauti šim noteikumam pretēji noteikumi (2. punkts).

37. Tādēļ arī ir radīts precīzs pienākums, kam nav vajadzīgs neviens cits pasākums, jo Līgumslēdzējām pusēm nav diskrecionāras varas minēto jomu izvēršanā; tām turpretī regulāri ir jānovērš diskriminācija pilsonības dēļ beznosacījuma un neierobežota aizlieguma izpratnē.

38. No iepriekš izklāstītajiem argumentiem izriet, ka nolīguma I pielikuma 9. pantā ir aizliegta jebkāda diskriminēšana, piešķirot Kopienu dalībvalstu un Šveices pilsoņiem tiesības, kuru tieša aizsardzība ir jānodrošina Eiropas Savienības tiesām.

39. Nedrīkst aizmirst arī, ka Tiesa ir vairākkārt apstiprinājusi, ka ar trešām valstīm noslēgtos nolīgumos ietvertām tiesību normām, ar ko aizliedz atšķirīgu attieksmi darba tiesiskajās attiecībās līdzīgi tam, kā tas darīts nolīgumā ar Šveici, ir tieša iedarbība. Tā jauktu nolīgumu jomā ( ) iepriekš jau minētajā 2002. gada 29. janvāra spriedumā lietā Pokrzeptowicz‑Meyer ( ) iepriekš minētā iedarbība tika atzīta Asociācijas līguma ar Poliju ( ) 37. panta 1. punkta pirmajam ievilkumam, nosakot, ka “salīdzinājumā ar attieksmi pret saviem pilsoņiem attieksmē pret kādas dalībvalsts teritorijā likumīgi nodarbinātiem darba ņēmējiem, kam ir Polijas pilsonība, nedrīkst būt vērojama nekāda diskriminācija pilsonības dēļ attiecībā uz darba apstākļiem, atalgojumu vai atlaišanu no darba” (19.–30. punkts). 2005. gada 12. aprīļa spriedumā lietā Simutenkov ( ) šāda iedarbība tika piedēvēta jauktā nolīguma par sadarbību ar Krieviju ( ) 23. panta 1. punktam, kas satura ziņā ir līdzīgs nolīguma ar Poliju jau minētajai tiesību normai (20.–29. punkts).

40. Turklāt nolīgumam ar Šveici ir tas pats mērķis, kādam kalpo EKL 39. pants, kurā ir paredzēta darba ņēmēju brīva pārvietošanās Kopienā, likvidējot “jebkādu dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem”. Arī nolīguma I pielikuma 9. panta 1. un 4. punkta redakcija būtībā atbilst Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā ( ) 7. panta 1. un 4. punkta redakcijai.

41. Iepriekš minētā atbilstība tiek pamatota, no vienas puses, nolīguma īsajā preambulā, tā parakstītājam apliecinot savu apņemšanos savstarpēji ievērot personu brīvu pārvietošanos, “balstoties uz Eiropas Kopienā piemērojamajiem noteikumiem”, un, no otras puses, nolīguma 16. pantā, kurā ir ietvertas divas “atsauces uz Kopienu tiesībām”, lai tās “tiesību akti” un tās “judikatūra” kalpotu par ceļvedi nosprausto mērķu sasniegšanai.

42. Šajos apstākļos ir jānoskaidro, vai uz nolīguma I pielikuma 9. panta 1. un 4. punktu var attiecināt Tiesas judikatūru par EKL 39. panta ( ) un regulu ( ) tiešu iedarbību.

43. 1993. gada 1. jūlija spriedumā lietā C‑312/91 Metalsa ( ) EEK līguma noteikuma interpretācijas attiecināšana uz Kopienas ar kādu trešo valsti noslēgtā nolīgumā ietvertu noteikumu, kas izteikts līdzīgā redakcijā, tiek pakārtota katra konkrētā noteikuma mērķim tā attiecīgajā jomā, piedēvējot “ļoti svarīgu nozīmi nolīgumu un Līguma mērķu un konteksta savstarpējai salīdzināšanai”.

44. Kā jau esmu norādījis, aplūkotajiem nolīguma ar Šveici un EK līguma pantiem ir viens un tas pats mērķis: likvidēt atšķirīgu attieksmi darba tiesiskajās attiecībās pilsonības dēļ, lai nodrošinātu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos attiecīgajās teritorijās.

45. Tādēļ nesaskatu neko tādu, kas liegtu Tiesas judikatūru par EKL 39. panta un Regulas Nr. 1612/68 7. panta 1. un 4. punkta tiešu iedarbību attiecināt uz nolīguma ar Šveici I pielikuma 9. pantu ( ).

C – Vienlīdzīgas attieksmes principa piemērojamība laikā

1) Problēmas izklāsts

46. “To, ka aizņemam nemitīgi pieaugošu vietu laikā, apzinās ikviens, un šī vispārība man dara tikai prieku, jo patiesību, kuru nojauš ikviens, – to man vajadzētu censties noskaidrot ( ).”

47. Nolīgumā par personu brīvu pārvietošanos un tā I pielikumā ir ietverti pārejas noteikumi, bet neviens no tiem neattiecas uz principu par vienlīdzīgu attieksmi darba apstākļu ziņā.

48. Tā nolīguma 10. pantā ir paredzēts: a) ka piecu gadu laikā pēc tā stāšanās spēkā Šveice var ierobežot pieeju saimnieciskai darbībai, kas saistīta ar uzturēšanos ilgāk par četriem mēnešiem (1. punkts); b) ka līdz pat diviem gadiem var turpināt kontrolēt to darba ņēmēju priekšrocības, kas ir likumīgi iesaistījušies darba tirgū (2. punkts); c) ka arī turpmāko piecu gadu laikā Šveice no savām kvotām atvēl zināmu minimumu jaunu uzturēšanās atļauju piešķiršanai Kopienu darbiniekiem (3. punkts), paredzot īpašus noteikumus (4. punkts); d) ka šie noteikumi neattiecas uz darbiniekiem, kam jau ir atļauts nodarboties ar saimniecisko darbību Līgumslēdzēju pušu teritorijā un ir izsniegtas uzturēšanās atļaujas, kuru derīguma termiņš nav beidzies, jo tie bauda zināmas tiesības jau no paša sākuma (5. punkts), un e) ka uz pārrobežu darba ņēmējiem neattiecas neviens kvantitatīvais ierobežojums (7. punkts) ( ).

49. Nolīguma I pielikuma pārejas noteikumi attiecas: a) uz ierobežojumiem darbam valsts pārvaldē [civildienestā] (26. pants); b) uz uzturēšanos, tiesībām atgriezties un ģeogrāfisko un profesionālo mobilitāti darba ņēmēju gadījumā (27., 29. un 30. pants), kā arī pašnodarbināto gadījumā (31., 33. un 34. pants) un c) pārrobežu darba ņēmējiem (28. pants) un pašnodarbinātajiem (32. pants).

50. Līdz ar to iepriekš iztirzātajos noteikumos trūkst konkrētu norādījumu, pēc kuriem varētu vadīties, lai atbildētu uz Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht jautājumu.

2) Piedāvātais risinājums

51. Lai kliedētu paustās šaubas, ir jāizvērtē gan nolīguma I pielikuma 9. panta tiešā iedarbība, gan arī divi vispārīgi principi: saskaņā ar vienu no tiem vienošanās rada saistības starp līdzējiem tikai pēc tās stāšanās spēkā – tempus regit actum ( ), kad tā kļūst par Kopienu tiesību sistēmas sastāvdaļu ( ), un saskaņā ar otru tiem – lai arī interpretācijā tiek noskaidrota līdzēju griba – “subjektīvā teorija” ( ), ir jāveic arī vispusīgs izvērtējums ( ), izsverot teleoloģiskos un sistēmiskos elementus.

52. Ievērojot šos kritērijus, prejudiciālā nolēmuma iznākumam ir jābūt pozitīvam, nosakot, ka laikposmi, kas nostrādāti Šveicē pirms nolīguma par personu brīvu pārvietošanos stāšanās spēkā, Austrijā ir jāņem vērā saistībā ar darba turpinājumu pielīdzināmā arodā šajā valstī. Šo risinājumu pamato vairāki iemesli.

53. Pirmkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iepriekšējo laikposmu, kas pavadīti valsts pārvaldes darbā citās dalībvalstīs, neņemšana vērā ir netieša, nepamatota diskriminācija ( ).

54. Otrkārt, runājot par nediskriminēšanas pilsonības dēļ iedarbību šodien, tas ir, jauna noteikuma piemērošanu esošās darba tiesiskajās attiecībās, nepievēršoties, iespējams, agrāk iegūtu tiesību teorētiskai ievērošanai, sākot no brīža, kad nolīgums ir stājies spēkā, – vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz darba apstākļiem ir pilnā mērā spēkā visās joprojām pastāvošajās tiesiskajās attiecībās.

55. Treškārt, lai Kopienas un Šveices pilsoņiem ļautu veikt saimniecisko darbību un pakalpojumu sniegšanu, nolīguma 9. pantā tiek regulēta diplomu, atestātu un citu kvalifikācijas dokumentu savstarpēja atzīšana, atsaucoties uz III pielikumu, akreditācijas dokumenta atzīšanu tomēr nepakārtojot nosacījumam par to, ka akreditācijas dokumentam ir jābūt izdotam pēc nolīguma stāšanās spēkā. Tas pats ir attiecināms arī uz jau nostrādātājiem laikposmiem ( ).

56. Ceturtkārt, šajā gadījumā noliedzot ierosināto vērā ņemšanu, personas, kas strādājušas Šveicē un kopš 2002. gada 1. jūnija meklē darbu Kopienas teritorijā, neizdevīgā stāvoklī tiktu neloģiski nostādītas salīdzinājumā ar personām, kas joprojām palikušas nodarbinātas dalībvalstīs. Līdzšinējais darba stāžs pielīdzināmā arodā nāktu par labu tikai šīm otrajām minētajām personām, atturot pirmās minētās izmantot tiesības uz brīvu pārvietošanos.

57. Iepriekš izklāstīto apstiprina vēl viens iemesls, kas būtu jāizvērtē sīkāk, jo nolīgumā ar Šveici ir paredzēta Kopienu acquis pārņemšana ( ), gluži tāpat, kā tas notiek gadījumā, kad Kopienā iestājas kāda valsts.

58. Šī līdzība ļauj pēc analoģijas piemērot judikatūru par Kopienu principu darbību laikā jaunajās dalībvalstīs, tādējādi apstiprinot manu viedokli.

59. 1997. gada 2. oktobra spriedumā lietā C‑122/96 Saldanha un MTS ( ), izvērtējot, vai ar EK līguma 6. panta pirmo daļu aizliedz to, ka no personas, kam Austrijā nav nedz mantas, nedz pastāvīgas dzīvesvietas un kas cēlusi prasību pret tur dibinātu sabiedrību, tiek pieprasīts cautio judicatum solvi, šādu prasību neizvirzot attiecībā uz līdzīgā situācijā esošiem pilsoņiem, apstākļos, kad attiecīgajai personai bija gan citas Kopienu dalībvalsts, gan kādas trešās valsts pilsonība. Bet tā kā fakti bija iestājušies pirms Austrijas iestāšanās Kopienā, Tiesa izvērtēja arī iepriekš minētās tiesību normas piemērojamību laikā un, tā kā Pievienošanās aktā šajā ziņā nebija ietverti konkrēti noteikumi, tā noteica, ka attiecībā uz minēto valsti tā ir “piemērojama tūlītēji” un ir tai saistoša kopš dienas, kad tā iestājusies Eiropas Savienībā, tostarp “attiecībā uz [pirms tam] iestājušos faktu sekām nākotnē” (4. punkts).

60. Konkrētāk, pamata lietai faktisko un juridisko apstākļu ziņā līdzīgā lietā Österreichischer Gewerkschaftsbund ( ) 2000. gada 30. novembrī taisītajā spriedumā tika izvērtēts jautājums par to, ka laikposmi, kas pavadīti, strādājot citās Kopienu dalībvalstīs, Austrijā mācībspēku darba samaksas aprēķināšanai pilnā mērā tika ņemti vērā tikai gadījumā, kad tas atbilda vispārējām interesēm un pēc tam, kad to apstiprinājušas kompetentās iestādes, savukārt laikposmi, kas pavadīti tās teritorijā, netika pakārtoti šīm formalitātēm, kas, pēc Tiesas domām, bija Kopienu tiesību pārkāpums (51. punkts). Turpinājumā izvērtējot, vai tie ietver arī laikposmus pirms iestāšanās Eiropas Savienībā, Tiesa bez ierobežojumiem laikā ņēma vērā “laikposmus, kas pavadīti darbā citu dalībvalstu iestādēs, kas pielīdzināmas VBG 26. panta 2. punktā uzskaitītajām Austrijas iestādēm” (56. punkts).

VI – Secinājumi

61. Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Landesgericht Innsbruck als Arbeits- und Sozialgericht uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt, nosakot, ka:

Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos I pielikuma 9. pantā ir noteikts, ka laikposmi, kas pavadīti, strādājot Šveicē, pirms nolīguma stāšanās spēkā ir jāņem vērā saistībā ar darba turpinājumu pielīdzināmā arodā, kurā tiek strādāts kādā no Kopienas dalībvalstīm.