ĢENERĀLADVOKĀTA FILIPA LEŽĒ [PHILIPPE LÉGER] SECINĀJUMI,

sniegti 2005. gada 26. maijā ( )

Lieta C‑386/03

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Vācijas Federatīvo Republiku

Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 96/67/EK par pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum Kopienas lidostās – Nepareiza transpozīcija

1. Izskatāmajā prasībā Tiesai atkārtoti lūgts izvērtēt valsts tiesību aktu, ar ko transponēta Padomes 1996. gada 15. oktobra Direktīva 96/67/EK par pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum Kopienas lidostās ( ).

2. Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Vācijas Federatīvā Republika, pieņemot tiesību aktus, kas ir pretrunā Direktīvas 96/67 16. un 18. pantam, nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar minēto direktīvu.

3. Tiesa nesen – 2004. gada 9. decembra spriedumā ( ) – jau spriedusi par Itālijas tiesiskā regulējuma atbilstību Direktīvai 96/67. Tiesa nosprieda, ka šajā valsts tiesiskajā regulējumā noteiktais pienākums lidlauka sniegto pakalpojumu tirgū darbību uzsākošajiem pakalpojumu sniedzējiem pārņemt darbiniekus ir pretrunā Direktīvai 96/67.

4. Tiesa minētās direktīvas 16. panta 3. punkta interpretāciju sniegusi arī 2003. gada 16. oktobra spriedumā ( ), no kura izriet, ka ar minēto punktu “lidostas vadības dienestam aizliegts uz pieeju lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem attiecināt nosacījumu, ka lidlauka pakalpojuma sniedzējam vai lietotājam, kas veic pašpakalpojumus, jāmaksā pieejas maksa atbilstoši tādējādi iegūstamajām peļņas iespējām un papildus maksai, ko minētais pakalpojumu sniedzējs vai lietotājs, kas veic pašpakalpojumus, veic par lidostas objektu izmantošanu”.

5. Šajā lietā Tiesai papildus minētajos spriedumos noteiktajam jāizsver, vai dalībvalsts var lidostas vadības dienestam piešķirt tiesības noteikt pienākumu lidlauka sniegto pakalpojumu tirgū darbību uzsākošajiem jaunajiem pakalpojumu sniedzējiem ne tikai pārņemt iepriekšējā attiecīgajā tirgū darbību veikušā uzņēmuma darbiniekus, bet arī piedalīties to izmaksu segšanā, kas saistītas ar minēto darbinieku nepārņemšanu, proti, atlaišanas izmaksu segšanā.

I – Atbilstošās tiesību normas

A – Kopienu tiesības

6. Direktīvā 96/67 ir paredzēta pakāpeniska lidlauku sniegto pakalpojumu tirgus atvēršana Kopienas lidostās.

7. Saskaņā ar minētās direktīvas piekto apsvērumu “pieejas atvēršanai lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem vajadzētu palīdzēt samazināt lidsabiedrību darbības izdevumus un uzlabot to pakalpojumu kvalitāti, ko saņem lidostu lietotāji”.

8. Turklāt saskaņā ar Direktīvas 96/67 devīto apsvērumu “brīva pieeja lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem saskan ar efektīvu Kopienas lidostu darbību”.

9. Pasākumu tirgus atvēršanai ietvaros Kopienas tiesību aktos ir paredzēts, pirmkārt, ka “jābūt iespējai [..] iekasēt samaksu” ( ) par pieeju lidostas objektiem, ko jānodrošina lidlauka pakalpojumu sniedzējiem un lidostas lietotājiem, kam ir atļauts veikt pašpakalpojumus.

10. Otrkārt, noteikts, ka “dalībvalstīm jāsaglabā iespēja nodrošināt piemērotu sociālās aizsardzības līmeni to uzņēmumu darbiniekiem, kas sniedz lidlauka pakalpojumus” ( ).

11. Direktīvas 96/67 16. un 18. pantā abi minētie Kopienu tiesiskā regulējuma aspekti izklāstīti sīkāk.

12. Minētās direktīvas 16. panta “Pieeja objektiem” teksts ir šāds:

“1. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka lidlauka pakalpojumu sniedzējiem un lidostas lietotājiem, kas vēlas veikt pašpakalpojumus, ir pieejami lidostas objekti, ciktāl tas vajadzīgs, lai tie varētu veikt savu darbību. Ja lidostas vadības dienests vai attiecīgi valsts iestāde vai cita struktūra, kas to kontrolē, šo pieeju pakļauj nosacījumiem, tiem jābūt atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem.

[..]

3. Ja par pieeju lidostas objektiem ir jāmaksā, šo maksu nosaka saskaņā ar atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem kritērijiem.”

13. Direktīvas 96/67 18. panta “Sociālā un vides aizsardzība” teksts ir šāds:

“Neskarot šīs direktīvas piemērošanu un ievērojot citus Kopienas tiesību aktu noteikumus, dalībvalstis var veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu darba ņēmēju tiesību aizsardzību un ievērotu apkārtējās vides aizsardzību.”

14. Visbeidzot, tā kā abi lietas dalībnieki ir iesnieguši apsvērumus par 1. panta 1. punktu Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvā 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā ( ), ir jānorāda, ka minētās normas teksts ir šāds:

“a) Šī direktīva attiecas uz jebkuru uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pāreju citam darba devējam īpašumtiesību nodošanas vai uzņēmumu apvienošanas dēļ;

b) saskaņā ar a) apakšpunktu un citiem šā panta noteikumiem īpašumtiesību nodošana šīs direktīvas nozīmē notiek tad, ja pāriet īpašumtiesības uz ekonomisku vienību, kas saglabā savu identitāti, paredzot organizētu resursu sagrupēšanu ar mērķi turpināt saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata vai palīgdarbība.”

15. Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikts, ka “īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam”.

B – Valsts tiesības

16. Vācijas tiesībās Direktīva 96/67 būtībā tika ieviesta ar 1997. gada 11. novembra Likumu par lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem lidostās [Gesetz über Bodenabfertigungsdienste auf Flughäfen ( ) un ar 1997. gada 10. decembra Noteikumiem par lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem lidlaukos [Verodnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen] (turpmāk tekstā – “BADV”) ( ).

17. BADV 8. panta “Nosacījumi” 2. punktā noteikts:

“2) Lidostas vadības dienests var pieprasīt no pakalpojuma sniedzēja vai lietotāja, kas veic pašpakalpojumus, lai tas pārņemtu darbiniekus lidlauka pakalpojumu vai pašpakalpojumu sniegšanai. Šos darbiniekus izvēlas pēc atbilstīgiem kritērijiem, it īpaši pēc viņu nodarbošanās. Piemēro 9. panta 3. punkta trešo teikumu, neskarot Civillikuma 613.a pantu.” ( )

18. BADV 9. panta “Pieeja” teksts ir šāds:

“1) Lidostas vadības dienestam un lidlauka pakalpojumu sniedzējiem vai lietotājiem, kas veic pašpakalpojumus, jānoslēdz līgums par nepieciešamās un izmantojamās lidlauka daļas un lidlauka objektu izmantošanu, kā arī par samaksu lidostas vadības dienestam un par prasībām, kas saskaņā ar šo noteikumu 8. pantu jāizpilda pakalpojumu sniedzējiem vai lietotājiem, kas veic pašpakalpojumus.

2) Lidostas vadības dienests rūpējas par to, lai šajos noteikumos paredzētajiem pakalpojumu sniedzējiem un lietotājiem netiktu nepamatoti liegta pieeja lidlauka objektiem. Ja lidostas vadības dienests uz šo pieeju attiecina nosacījumus, tad tiem jābūt atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem.

3) Lidostas vadības dienestam ir tiesības no lidlauka pakalpojumu sniedzējiem vai pašpakalpojumu veicējiem pieprasīt samaksu par pieeju objektiem, to nodošanu viņu rīcībā un izmantošanu. Šo samaksu nosaka saskaņā ar atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem kritērijiem; tādējādi tirdzniecības nodeva var tikt izmantota lidostas pašfinansējumam. Nosakot samaksas apjomu, lidostas vadības dienests var piemērotā apjomā ņemt vērā nepieciešamos izdevumus, kas tam rodas sakarā ar lidlauka pakalpojumu pāreju to sniedzējiem vai pašpakalpojumu veicējiem, it īpaši sakarā ar darbinieku nepārņemšanu.”

II – Pirmstiesas procedūra

19. Izvērtējusi Vācijas tiesību aktus, Komisija secināja, ka ar BADV 8. panta 2. punktu un 9. panta 3. punktu valsts tiesībās nepareizi ieviesti Direktīvas 96/67 16. un 18. pants. Komisija vērsās pie Vācijas valdības ar 2000. gada 28. februāra brīdinājuma vēstuli.

20. Vācijas valdība 2000. gada 16. maijā sniegtajā atbildē pārmetumu par pienākumu neizpildi apstrīdēja.

21. Komisiju minētā atbilde nepārliecināja, un tā 2002. gada 21. marta vēstulē vērsās pie Vācijas valdības ar argumentētu atzinumu, kurā atkārtoja savus iebildumus.

22. Uzskatot, ka uz minēto argumentēto atzinumu sniegtā atbilde nav bijusi pietiekama, Komisija saskaņā ar EKL 226. pantu cēla šo prasību ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā reģistrēts 2003. gada 12. septembrī.

III – Prasība

23. Šajā prasībā Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvu 96/67, jo BADV 8. panta 2. punkta un 9. panta 3. punkta noteikumi neatbilst minētās direktīvas 16. un 18. panta prasībām. Komisija lūdz arī minētajai dalībvalstij piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

24. Komisija Vācijas Federatīvajai Republikai pārmet Direktīvas 96/67 divu pantu – 16. un 18. panta – pārkāpumu. Vispirms izvērtēšu sūdzības daļu par Direktīvas 96/67 18. panta pārkāpumu un pēc tam – par 16. panta pārkāpumu.

A – Par iebildumu sakarā ar Direktīvas 96/67 18. panta pārkāpumu

1. Lietas dalībnieku argumenti

25. Vispirms Komisija uzsver, ka vispārīgie aizsardzības noteikumi, ko dalībvalstis pieņēmušas, transponējot Direktīvu 2001/23, ir piemērojami arī lidlauka sniegto pakalpojumu jomā. Līdz ar to Komisija precizē, ja Direktīvā 96/67 paredzētās tirgus atvēršanas rezultātā notiek uzņēmuma pāreja Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumi, kas izriet no pārejas brīdī pastāvoša darba līguma vai darba tiesiskajām attiecībām, līdz ar īpašumtiesībām pāriet to pārņēmējam.

26. Pēc tam Komisija norāda, ka tās celtās prasības mērķis ir atzīt, ka gadījumos, kuros nav piemērojama Direktīva 2001/23, BADV 8. panta 2. punktā un 9. panta 3. punktā minētajiem pasākumiem ir diskriminējoša ietekme attiecībās starp lidostas vadības dienestu, no vienas puses, un citiem pakalpojumu sniedzējiem vai pašpakalpojumu veicējiem, no otras puses, un tādējādi minētie pasākumi rada šķēršļus pēdējo pieejai tirgum un deformē minēto divu pušu konkurenci.

27. Attiecīgajās valsts tiesību normās ir paredzēta iespēja lidostu vadības dienestiem tirgus jaunajiem dalībniekiem pilnībā vai daļēji nodot tās izmaksas, kas radušās to darbinieku dēļ, kurus minētie dienesti vairs nespēj nodarbināt, ņemot vērā tirgus daļu zaudēšanu tirgus atvēršanas rezultātā; līdz ar to jaunajiem tirgus dalībniekiem tiek paaugstinātas ar pieeju tirgum saistītās izmaksas. No minēto valsts tiesību normu teksta nepārprotami izriet, ka iespēja nodot izmaksas paredzēta vienīgi lidostu vadības dienestiem; citi pakalpojumu sniedzēji un pašpakalpojumu veicēji, kas tirgus atvēršanas rezultātā zaudē tirgus daļas, šo iespēju nevar izmantot, un viņiem pašiem pilnā apmērā jāsedz no darbības ierobežošanas izrietošās “sociālās izmaksas”.

28. Turklāt Komisija uzskata, ka BADV 8. panta 2. punkta piemērošanas rezultātā lidlauka pakalpojumu tirgū darbību uzsākošajiem uzņēmumiem tiek noteikts slēpts pienākums pārņemt darbiniekus – kas ir aizliegts ar Direktīvas 96/67 18. pantu.

29. Visbeidzot, Komisija norāda, ka Vācijas tiesību aktu normas ir labvēlīgākas lidostu vadības dienestu finansiālajām interesēm nekā darbinieku aizsardzībai.

30. Vācijas valdība atbildē uz minētajiem argumentiem norāda, ka tās tiesību aktos esot ievērots direktīvas mērķis, jo atļauts pakāpeniski un vienlīdzīgos konkurences apstākļos liberalizēt pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum, vienlaikus ņemot vērā kā lidostu vadības dienestu tā arī bijušo valsts uzņēmumu īpašo stāvokli šajā tirgū.

31. Vācijas valdība norāda arī, ka ar BADV 8. panta 2. punktu, izveidojot uz sarunām starp bijušo lidostu vadības dienestu un jaunajiem tirgus dalībniekiem pamatotu sistēmu, esot radīts mehānisms, kas iespēju robežās vērsts uz darba līgumu saglabāšanu, notiekot darbības pārejai.

32. Vācijas valdības skatījumā BADV 8. panta 2. punkta un 9. panta 3. punkta kopīgais mērķis esot panākt pareizu līdzsvaru starp darbinieku aizsardzību un tirgus atvēršanu, tas ir, starp lidostu vadības dienestu, darbinieku un tirgus jauno dalībnieku interesēm. Vācijas valdība uzskata, ka lidostu vadības dienesti nespētu konkurēt ar jaunajiem pakalpojumu sniedzējiem, ja tiem vieniem pašiem būtu jāsedz izmaksas tādēļ, ka minētie pakalpojumu sniedzēji nepārņemtu darbiniekus.

33. Turklāt BADV 8. panta 2. punktā jaunajiem tirgus dalībniekiem un lidostu vadības dienestiem esot noteikts vienīgi pienākums panākt savstarpēju vienošanos attiecībā uz darbinieku pārņemšanu, nevis pienākums pārņemt darbiniekus, kā tas bijis Itālijā, iepriekš minētajā lietā Komisija/Itālija izskatītajā gadījumā. Tādēļ Tiesas spriedums minētajā lietā, uz kuru atsaukusies Komisija, uz šo lietu neesot attiecināms.

34. Vācijas valdība arī norāda, ka valsts tiesību aktos esot tikai pakārtoti paredzēts, ka lidostu vadības dienesti var vienlīdzīgi un samērīgi, ievērojot atbilstīgus, objektīvus, pārredzamus un nediskriminējošus kritērijus, starp tirgus dalībniekiem sadalīt “sociālās izmaksas”, kas saistītas ar tirgus atvēršanu un atteikumu pārņemt darbiniekus.

35. Turklāt apstrīdētie BADV noteikumi neradot diskriminējošus šķēršļus pieejai tirgum, jo to izmaksu segšanā, kas radušās sakarā ar darbinieku nepārņemšanu, samērīgi jāpiedalās visiem pakalpojumu sniedzējiem.

36. Visbeidzot, Vācijas valdība atzīst, ka attiecīgās tiesību normas piemērojamas plašākā gadījumu lokā nekā Direktīva 2001/23. Vācijas valdība norāda, ka apstāklis, ka lidostas vadības dienests nodod tikai zināmu daļu lidlauka sniegto pakalpojumu, varētu nenozīmēt, ka notiek ekonomiskas vienības nodošana minētās direktīvas izpratnē, jo nebūtu uzskatāms, ka nodošanai pastāv organizēts personu un līdzekļu kopums saimnieciskas darbības veikšanai ar noteiktu mērķi.

2. Vērtējums

37. Iesākumā jāatzīmē, ka abi lietas dalībnieki piekrīt, ka ar BADV 8. panta 2. punktu un 9. panta 3. punktu Vācijas tiesībās izveidotā sistēma ir plašāka nekā Direktīvas 2001/23 piemērošanas joma, tāpēc to var analizēt, ņemot vērā vienīgi attiecīgos Direktīvas 96/67 noteikumus ( ).

38. Kad precizēts iepriekš minētais, es uzskatu, ka Komisijas iebildums par to, ka Vācijas Federatīvā Republika pārkāpusi Direktīvas 96/67 18. pantu, ir pamatota. Lai par to pilnīgi pārliecinātos, manuprāt, jāizvērtē pamatnostādnes, ko Tiesa ieņēmusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija.

39. Minētās lietas pamatā esošajā prasībā par valsts pienākumu neizpildi Komisija apsūdzēja Itālijas Republiku par to, ka visos gadījumos, kad tika veikta jebkāda uzņēmējdarbības pāreja saistībā ar lidlauka sniegto pakalpojumu kategorijām, tā pieprasīja, lai uzņēmējdarbības pārņēmējs no iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja pārņemtu tā darbiniekus samērīgi ar pārņemtās satiksmes vai uzņēmējdarbības daļas apjomu.

40. Izvērtējot minētā iebilduma pamatotību, Tiesa uzsvēra ( ), ka dalībvalstu pilnvaras nodrošināt pienācīgu sociālās aizsardzības līmeni lidlauka pakalpojumu sniegšanas uzņēmumu darbiniekiem “neietver neierobežotas regulējuma tiesības un ir jāizmanto, nekaitējot Direktīvas 96/67 lietderīgajai iedarbībai un mērķiem”. Tiesa norādīja arī uz to, ka “minētās direktīvas mērķis ir nodrošināt lidlauka sniegto pakalpojumu tirgus atvēršanu, kam atbilstoši direktīvas piektajam apsvērumam vajadzētu sekmēt lidsabiedrību darbības izmaksu samazināšanu” ( ).

41. Šajā kontekstā Tiesa uzskatīja, ka tāda interpretācija, saskaņā ar kuru būtu uzskatāms, ka Direktīvas 96/67 18. pantā pieļauts jaunajiem lidlauka pakalpojumu sniedzējiem noteikt pienākumu pārņemt iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja darbiniekus, “jauno pakalpojumu sniedzēju pieeju [minētajam tirgum] padarītu ārkārtīgi sarežģītu”. Tā rezultātā varētu tikt apgrūtināta lidostu objektu racionāla izmantošana un lietotāju sedzamo pakalpojumu izmaksu samazināšana ( ).

42. Tiesa noteica arī, ka “attiecīgajiem uzņēmumiem noteiktais pienākums pārņemt iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja darbiniekus potenciālos jaunos konkurentus nostāda nelabvēlīgākā situācijā nekā jau nodibinātos uzņēmumus un apgrūtina lidlauka sniegto pakalpojumu tirgus atvēršanu, tādējādi kaitējot Direktīvas 96/67 lietderīgajai iedarbībai” ( ). No tā izriet, ka “apstrīdētie tiesību akti apdraud minētās direktīvas mērķa sasniegšanu, proti, attiecīgo tirgu atvēršanu un piemērotu apstākļu radīšanu konkurencei šajā nozarē Kopienas iekšienē” ( ). Tiesa uzskatīja, ka tādi tiesību akti ir pretrunā Direktīvai 96/67.

43. Vai Tiesas argumentāciju par valsts tiesību aktu, ar ko jaunajiem lidlauka sniegto pakalpojumu tirgus dalībniekiem noteikts pienākums pārņemt iepriekšējā pakalpojumu sniedzēja darbiniekus, var piemērot, lai izvērtētu BADV normu atbilstību Direktīvai 96/67? Domāju, ka uz šo jautājumu jāatbild apstiprinoši attiecībā uz minētā valsts tiesību akta 8. panta 2. punktu.

44. Pat ja pienākums pārņemt darbiniekus Vācijas sistēmā ir mazāk skaidri noteikts nekā Itālijas sistēmā, tas tomēr izriet no Vācijas tiesību aktu noteikumu rūpīgas analīzes.

45. Lasot minētos tiesību aktu noteikumus, mani nepārliecina Vācijas valdības aizstāvības arguments, ka lidlauka sniegto pakalpojumu tirgus jaunajiem dalībniekiem attiecībā uz darbinieku pārņemšanu pastāv vienīgi pienākums par to panākt vienošanos ar attiecīgo lidostas vadības dienestu. Šajā sakarā jānorāda, ka BADV 8. panta 2. punktā skaidri paredzēts, ka “lidostas vadības dienests var pieprasīt no pakalpojuma sniedzēja vai lietotāja, kas veic pašpakalpojumus, lai tas pārņemtu darbiniekus lidlauka pakalpojumu vai pašpakalpojumu sniegšanai” ( ).

46. Līdz ar to, manuprāt, ir pilnīgi skaidrs, ka ar minēto Vācijas tiesību normu lidostu vadības dienestiem ir tieši un vispārēji, tas ir, ne tikai gadījumos, kad notiek uzņēmuma īpašumtiesību pāreja Direktīvas 2001/23 1. panta izpratnē, atļauts pieprasīt pakalpojumu sniedzējiem vai pašpakalpojumu veicējiem līdz ar tiem nodotajiem lidlauka pakalpojumiem pārņemt arī darbiniekus.

47. Līdz ar to saskaņā ar iepriekš minēto Tiesas spriedumu lietā Komisija/Itālija būtu jāuzskata, ka tāds valsts tiesību akts ir pretrunā Direktīvas 96/67 18. pantam. Proti, manā skatījumā, lidostu vadības dienestiem, piemērojot minētos valsts tiesību aktu noteikumus, pastāv liela iespēja pārmērīgi apgrūtināt jaunu pakalpojumu sniedzēju darbības uzsākšanu attiecīgajā lidlauka sniegto pakalpojumu tirgū, potenciālos jaunos konkurentus nostādīt nelabvēlīgākā stāvoklī nekā jau nodibinātos uzņēmumus un, visbeidzot, apdraudēt lidlauka sniegto pakalpojumu tirgus atvēršanu, tādējādi kaitējot Direktīvas 96/67 lietderīgajai iedarbībai.

48. Komisija ar Vācijas tiesību aktiem izveidoto sistēmu izvērtējusi minētās direktīvas 18. panta kontekstā; veicot tādu pašu vērtējumu, var konstatēt, ka minētajai sistēmai ir divi aspekti: pirmkārt, kā tikko noskaidrojām, lidostu vadības dienestu pilvaras pieprasīt pakalpojumu sniedzējiem un pašpakalpojumu veicējiem līdz ar tiem nodotajiem lidlauka pakalpojumiem pārņemt arī darbiniekus un, otrkārt, BADV 9. panta 3. punktā paredzētās šo pašu dienestu pilnvaras “piemērotā apjomā ņemt vērā nepieciešamos izdevumus, kas [..] rodas sakarā ar lidlauka pakalpojumu pāreju to sniedzējiem vai pašpakalpojumu veicējiem, it īpaši sakarā ar darbinieku nepārņemšanu”.

49. Abi Vācijas tiesību aktu noteikumu aspekti ir savstarpēji saistīti: no BADV 8. panta 2. punkta un 9. panta 3. punkta pēdējā teikuma kopsakara var secināt, ka gadījumā, ja viens vai vairāki pakalpojumu sniedzēji vai pašpakalpojumu veicēji atteiktos līdz ar viņiem nodotajiem lidlauka pakalpojumiem pārņemt arī darbiniekus, lidostas vadības dienestam tomēr vēl paliek iespēja starp visiem attiecīgā tirgus dalībniekiem sadalīt no darbinieku nepārņemšanas izrietošo finansiālo nastu. Lidostas vadības dienests tādējādi nebūtu vienīgais, kam pilnībā jāsedz ar lidlauka pakalpojumu tirgus atvēršanu saistītās “sociālās izmaksas”.

50. Šī iemesla dēļ uzskatu, ka minētās, BADV 9. panta 3. punktā paredzētās lidostu vadības dienestu pilnvaras vairāk kalpo lidostu vadības dienestu finansiālajām interesēm, nevis darbinieku aizsardzībai. No tā, manuprāt, izriet, ka minētā Vācijas tiesību norma ir pretrunā Direktīvas 96/67 18. punktam.

51. Bez šaubām, Vācijas valdība uzskata, ka ar BADV 9. panta 3. punktu jaunie tirgus dalībnieki tiekot faktiski mudināti sarunas par uzņēmējdarbības pārņemšanas noteikumiem ar lidostas vadības dienestu risināt darbinieku interesēs ( ). Es tomēr uzskatu, ka pat šāds arguments neatspēko to, ka minētās normas galvenais mērķis ir aizsargāt lidostu vadības dienestu finansiālās intereses. Turklāt minētās normas ietekme uz darbinieku aizsardzību man liekas pārāk apšaubāma un netieša, lai uzskatītu, ka ar minēto normu valsts tiesībās pareizi ieviests Direktīvas 96/67 18. pants, kur, atkārtošu vēlreiz, ir atsauce uz “vajadzīgajiem pasākumiem, lai nodrošinātu darba ņēmēju tiesību aizsardzību”.

52. Citiem vārdiem, es uzskatu, ka BADV 9. panta 3. punktā nav ievērots minētajā Direktīvas 96/67 normā noteiktais “vajadzības” kritērijs. Vācijas tiesību aktos paredzētās lidostu vadības dienestu pilnvaras attiecīgo tirgus dalībnieku starpā sadalīt ar darbinieku nepārņemšanu saistīto finansiālo nastu nevar uzskatīt par darbinieku tiesību aizsardzībai piemērotu pasākumu. Manuprāt, apstrīdētā Vācijas tiesību norma katrā ziņā nav vajadzīga, lai nodrošinātu minēto darbinieku tiesību aizsardzību.

53. Līdz ar to es uzskatu, ka arī otrais minētais Vācijas tiesību aktu aspekts ir pretrunā Direktīvas 96/67 18. pantam.

54. Komisijas pirmais iebildums tātad, manuprāt, ir uzskatāms par pamatotu.

B – Iebildums saistībā ar Direktīvas 96/67 16. panta pārkāpumu

1. Lietas dalībnieku argumenti

55. Komisija uzskata, ka BADV 9. panta 3. punkta pēdējais teikums neatbilst arī Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktam. Samaksu par piekļuvi objektiem, ko var pieprasīt no pakalpojumu sniedzējiem un pašpakalpojumu veicējiem, būtu jānosaka atbilstoši minētajam Direktīvas 96/67 pantam un saskaņā ar atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem kritērijiem.

56. Komisija šajā sakarā norāda, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Flughafen Hannover‑Langenhagen apstiprināts tās pieņēmums, ka samaksas apmēru, kas noteikts saskaņā ar Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktu, var uzskatīt par atbilstīgu un objektīvu tikai tad, ja tas pamatots ar lidostas vadības dienesta izdevumiem, kas veikti ar mērķi citiem pakalpojumu sniedzējiem un pašpakalpojumu veicējiem nodrošināt pieeju lidostas objektiem (pieskaitot pienācīgu peļņu). Līdz ar to izmaksas, kas lidostas vadības dienestam jāsedz darbinieku nepārņemšanas dēļ, neietilpst tajās izmaksās, kuras var ņemt vērā, aprēķinot Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktā minēto samaksu.

57. Savukārt Vācijas valdības skatījumā Komisijas apstrīdētie valsts tiesību aktu noteikumi neesot pretrunā minētajam Direktīvas 96/67 pantam, jo tajā paredzētas lidostu vadības dienestu tiesības pieprasīt samaksu kā atlīdzību par pieeju lidostas objektiem. BADV 9. panta 3. punktā netiek regulēta pieeja lidostas objektiem, bet gan jaunie tirgus dalībnieki tiek mudināti sarunas par uzņēmējdarbības pārņemšanu ar lidostu vadības dienestiem risināt darbinieku interesēs.

58. Vācijas valdība turklāt uzskata, ka Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktā paredzētās samaksas apmērs nebūtu jāierobežo ar lidostu objektu izmaksu apmēru. Ja tiešām ir atļauts samaksas apmērā ietvert peļņas rezervi, pastāv jo drošāks pamats atļaut tajā ietvert arī ar darbinieku nepārņemšanu saistītās izmaksas.

2. Vērtējums

59. Manuprāt, Komisijas iebildums par to, ka Vācijas Federatīvā Republika pārkāpusi Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktu, ir pamatots.

60. Vispirms jāatgādina, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Flughafen Hannover‑Langenhagen Tiesa nospriedusi, ka ir pretēji Direktīvai 96/67 un īpaši tās 16. panta 3. punktam “ļaut lidostas vadības dienestam uz pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum attiecināt samaksu par pieeju, ko no pakalpojumu sniedzējiem un pašpakalpojumu veicējiem var pieprasīt kā atlīdzību par piešķirto peļņas iespēju, papildus tai samaksai, ko attiecīgajam pakalpojumu sniedzējam vai pašpakalpojumu veicējam jāmaksā par pieeju lidostas objektiem”. Tiesa norādījusi arī to, ka, “no otras puses, minētajam dienestam ir tiesības saņemt samaksu par lidostas objektu izmantošanu: šīs samaksas apmērā, kas jānosaka saskaņā ar minētās direktīvas 16. panta 3. punktā noteiktajiem kritērijiem, jāņem vērā minētā dienesta intereses gūt peļņu”.

61. Lai izdarītu minēto secinājumu, Tiesa uzsvērusi tālāk izklāstītos faktorus. Pirmkārt, Tiesa no Direktīvas 96/67 16. panta 1. un 3. punkta teksta secinājusi, ka lidostas vadības dienestam ir tiesības saņemt samaksu kā atlīdzību par pieeju lidostas “objektiem”. Kā Tiesa precizējusi, “minētā atsauce uz objektiem tieši attiecas uz iekārtām un aprīkojumu, ko lidosta nodevusi [citu lietotāju] rīcībā” ( ).

62. Otrkārt, Tiesa norādījusi, ka “lidostu vadības dienestu pilnvaras pieprasīt samaksu par pieeju papildus samaksai par lidostas objektu izmantošanu ne tikai neatvieglo pieeju attiecīgajam tirgum, bet arī ir pilnīgā pretrunā mērķim samazināt lidsabiedrību darbības izmaksas, un atsevišķos gadījumos minētās izmaksas var pat paaugstināt” ( ).

63. Treškārt, Tiesa norādījusi, ka “analizējot direktīvas būtību, noskaidrojas, ka tai neatbilst [..] argumentācija [..], ka Kopienas tiesību aktu mērķis varētu būt atļaut samaksu par pieeju pieprasīt kā atlīdzību par papildu izmaksām, ko lidostu vadības dienestiem rada lidlauka pakalpojumu tirgus atvēršana, un tādējādi nodrošināt lidostu vadības dienestu pašfinansēšanu” ( ).

64. Visbeidzot, attiecībā uz lidostu vadības dienestu iespēju gūt peļņu Tiesa noteikusi, ka ar Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktu “nav aizliegts samaksu noteikt tādā veidā, ka lidostas vadības dienests varētu ne tikai segt izmaksas, kas saistītas ar lidostas objektu nodošanu [citu lietotāju] rīcībā un to uzturēšanu, bet arī gūt zināmu peļņas rezervi” ( ).

65. Manuprāt, izklāstītos Tiesas argumentus par Direktīvas 96/67 16. panta 3. punkta interpretāciju lielā mērā var piemērot arī šajā lietā.

66. Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka Komisijas apstrīdētās Vācijas tiesību normas, proti, BADV 9. panta 3. punkta, mērķis ir paredzēt noteikumus attiecībā uz samaksu, ko lidostu vadības dienesti ir tiesīgi pieprasīt no pakalpojumu sniedzējiem un pašpakalpojumu veicējiem “par pieeju lidostu objektiem, to nodošanu [minēto lietotāju] rīcībā un izmantošanu”.

67. Minētās normas otrajā teikumā noteikts arī tas, ka minēto samaksu nosaka pēc “atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem” kritērijiem. Tas pilnībā atbilst Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktam, kurā noteikts: “Ja par pieeju lidostas objektiem ir jāmaksā, šo maksu nosaka saskaņā ar atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem kritērijiem.”

68. Tiesas sniegtajā Direktīvas 96/67 16. panta 3. punkta interpretācijā kritizējama man tomēr liekas nostādne, ka tajā samaksā, kas saskaņā ar BADV 9. panta 3. punktu uzskatāma par atlīdzību par pieeju lidostas objektiem, to nodošanu [citu lietotāju] rīcībā un izmantošanu, var ietvert daļu, kas paredzēta to izmaksu segšanai, kas radušās darbinieku nepārņemšanas dēļ.

69. Norādītās daļas iekļaušana samaksas apmērā apliecina, ka Vācijas tiesību aktos noteiktais samaksas apmērs pārsniedz Kopienas tiesību aktos paredzētos samaksas ietvarus, proti, ka minētajai samaksai jābūt vienīgi atlīdzībai par pakalpojumu sniedzēju un pašpakalpojumu veicēju pieeju lidostas objektiem.

70. Neņemot vērā to, Vācijas valdība mēģina izmantot Tiesas argumentu, ka lidostas vadības dienestam, nosakot samaksu par pieeju lidostas objektiem, ir tiesības samaksas apmērā ietvert peļņas rezervi, Vācijas valdība no tā secina, ka lidostas vadības dienestam a fortiori vajadzētu varēt samaksas apmērā ietvert arī izmaksas, kas saistītas ar darbinieku nepārņemšanu.

71. Manuprāt, šāda Tiesas argumentācijas interpretācija ir nepareiza. Uzskatu, ka Tiesa vienkārši vēlējusies norādīt, ka fakts, ka lidostas nevar pieprasīt samaksu par pieeju tirgum, nekādā ziņā nenozīmē arī to, ka lidostām savu saimniecisko pakalpojumu sniegšanā būtu jāatsakās no jebkādas peļņas. Tāpēc Tiesa ieņēmusi nostāju, ka saprātīgas peļņas rezerves ietveršana samaksā, ko lidostu vadības dienesti var pieprasīt par pieeju to objektiem, atbilst Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktā noteiktajai prasībai, ka samaksas apmērs aprēķināms “saskaņā ar atbilstīgiem, objektīviem, atklātiem un nediskriminējošiem kritērijiem”.

72. Šajā sakarā es piekrītu ģenerāladvokāta Mišo [Mischo] uzskatiem, kas pausti secinājumos iepriekš minētajā lietā Flughafen Hannover‑Langenhagen; viņš uzskatījis par pārliecinošu argumentu, ka, lai atzītu, ka samaksas apmērs noteikts pēc “atbilstīgiem kritērijiem”, tam jābūt saistītam ar “izmaksām, kas lidostai radušās sakarā ar tās objektu nodošanu lidlauka pakalpojumu sniedzējiem un lietotājiem, kas veic pašpakalpojumus” ( ).

73. Pilnīgi skaidrs, ka izmaksas, kas saistītas ar darbinieku nepārņemšanu, nav nekādā veidā saistītas ar lidostas izmaksām par savu objektu nodošanu [citu lietotāju] rīcībā. Tātad, manā skatījumā šādu izmaksu ietveršana Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktā minētajā samaksā par pieeju lidostas objektiem neatbilst minētajā normā paredzētajam atbilstības kritērijam.

74. Atbilstības kritērija ievērošana, nosakot samaksas apmēru, ir būtisks apsvērums, lai nodrošinātu, ka samaksa patiešām uzskatāma par atlīdzību par pieeju lidostas objektiem, kā pieprasīts minētās direktīvas 16. panta 3. punktā. Ja, gluži pretēji, minētās samaksas apmērā tiktu ietvertas arī izmaksas, kas nav saistītas ar lidostas vadības dienesta izdevumiem par pieejas sniegšanu tās objektiem ( ), samaksa varētu tikt pārveidota par slēptu nodevu par pieeju tirgum; tas būtu pretrunā minētajam direktīvas pantam tādā interpretācijā, kādu Tiesa sniegusi iepriekš minētajā lietā Flughafen Hannover‑Langenhagen.

75. Kā iepriekš minētajos secinājumos norādījis ģenerāladvokāts Mišo, plašākā nozīmē Direktīvas 96/67 noteikumos redzams, ka Kopienas tiesību aktos tirgus atvēršana nav uzskatīta par “lidostām uzliktu nastu, par ko tām sekojoši būtu tiesības uz atlīdzību no lidlauka pakalpojumu sniedzējiem” ( ). Šādas nostādnes atbalstam es varu atsaukties, piemēram, uz minētās direktīvas devīto apsvērumu, kurā pausts pieņēmums, ka “brīva pieeja lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem saskan ar efektīvu Kopienas lidostu darbību”.

76. Visbeidzot, es uzskatu, ka lidostu vadības dienestu pilnvaras, aprēķinot Direktīvas 96/67 16. panta 3. punktā paredzētās samaksas apmēru, pieprasīt papildus izmaksām par lidostas objektu izmantošanu ņemt vērā arī citas izmaksas, kas saistītas ar lidlauka pakalpojumu nodošanu pakalpojumu sniedzējiem vai lietotājiem, kas veic pašpakalpojumus, piemēram, izmaksas saistībā ar darbinieku nepārņemšanu, ir pretrunā minētās direktīvas piektajā apsvērumā norādītajam mērķim samazināt lidsabiedrību darbības izmaksas.

IV – Secinājumi

77. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai:

1) atzīt, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar 1996. gada 15. oktobra Direktīvu 96/67/EK par pieeju lidlauka sniegto pakalpojumu tirgum Kopienas lidostās un it īpaši ar minētās direktīvas 18. pantu un 16. panta 3. punktu:

– saskaņā ar 1997. gada 10. decembra Noteikumu par lidlauka sniegtajiem pakalpojumiem lidostās [Verodnung über Bodenabfertigungsdienste auf Flugplätzen] 8. panta 2. punktu atļaujot lidostu vadības dienestiem pieprasīt pakalpojumu sniedzējiem vai lietotājiem, kas veic pašpakalpojumus, līdz ar tiem nodotajiem lidlauka pakalpojumiem pārņemt arī darbiniekus,

– minēto noteikumu 9. panta 3. punktā paredzot, ka lidostu vadības dienesti, aprēķinot samaksu par pieeju lidostas objektiem, to nodošanu [minēto lietotāju] rīcībā un izmantošanu var ņemt vērā nepieciešamās izmaksas, kas radušās lidlauka pakalpojumu nodošanas pakalpojumu to sniedzējiem vai lietotājiem dēļ, kas veic pašpakalpojumus, īpaši izmaksas saistībā ar darbinieku nepārņemšanu;

2) piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.