ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
54

Pamatlietā jānorāda, pirmkārt, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pārdevējs, kurš ir piegādājis pamatlietā aplūkoto pārvadājamo angāru, atrodas bankrota procesā, kas varētu norādīt uz to, ka ir pārlieku apgrūtinoši vai neiespējami, ka T. Farkas varētu iegūt PVN, kuru šis pārdevējs viņam ir nepamatoti norādījis rēķinā, atmaksu. Otrkārt, saskaņā ar Ungārijas nodokļu administrācijas lēmumiem T. Farkas tika uzskatīts par šī PVN parādnieku Valsts kasei, lai gan viņš to bija samaksājis minētajam pārdevējam. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai T. Farkas ir iespēja saņemt no šī paša pārdevēja nepamatoti samaksātā nodokļa atmaksu.
60

Visbeidzot, apstāklim, ka konkrētajā gadījumā apliecības E 101 izdevēja valsts ir Šveices Konfederācija un ka līdz ar to iespējamā prasība sakarā ar pienākumu neizpildi nevar tikt celta pret šo valsti, kā to ir norādījusi Francijas valdība, nav nekādas ietekmes uz pamatlietā apskatīto apliecību E 101 saistošo raksturu, jo EK un Šveices nolīgumā ir paredzēta sava sistēma, lai risinātu strīdus starp līgumslēdzējām pusēm, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 65. punktā.
39

No iepriekš minētajiem apsvērumiem it īpaši izriet, ka Direktīvas 2002/46 5. pantā minētais maksimālais daudzums ir jānosaka katrā individuālā gadījumā atsevišķi, pamatojoties uz visiem šī 5. panta 1. un 2. punktā ietvertajiem elementiem, it sevišķi attiecīgo uzturvielu augstāko drošo daudzumu, kas ir noteikts, veicot padziļinātu zinātnisku novērtējumu attiecībā uz riskiem cilvēku veselībai, kurš balstīts nevis uz vispārīgiem vai hipotētiskiem apsvērumiem, bet gan atbilstīgiem zinātniskiem datiem.
54

Apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka to otrais pamats attiecas uz tiesību jautājumu saistībā ar to, vai Komisija ievēro pati savus noteikumus, un ka nav runa par jaunu pamatu, it īpaši, ņemot vērā to prasības pieteikuma 42. punktu un to replikas raksta 21. punktu.
36

Turklāt un ciktāl izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, ka lidmašīnas īpašnieks atteicās atzīt vietējās sabiedrības, kas pārbaudīja attiecīgo lidmašīnu, autorizāciju, ir jāatgādina, ka no Regulas Nr. 261/2004 izrietošie pienākumi neietekmē to tiesības prasīt atlīdzinājumu no ikvienas personas, kura ir radījusi kavējumu, tostarp trešajām personām, kā tas ir noteikts šīs regulas 13. pantā. Šāds atlīdzinājums līdz ar to varētu samazināt vai pat pilnībā segt minēto pārvadātāju izmaksas, kas saistītas ar šiem pienākumiem (spriedums, 2015. gada 17. septembris, van der Lans, C‑257/14, EU:C:2015:618, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
43

To ņemot vērā no šīs normas izriet, ka komercziņojumi, kādi tiek minēti šī sprieduma 39. punktā, ir jāatļauj tikai ar atrunu par profesionālo noteikumu ievērošanu, kuri it īpaši attiecas uz attiecīgās reglamentētās profesijas neatkarību, cieņu un godu, kā arī to dienesta noslēpumu un lojalitāti gan pret saviem klientiem, gan pret citiem šīs profesijas pārstāvjiem.
Šajā kontekstā jānorāda, ka no Civildienesta noteikumu 72. panta 1. punkta ceturtās daļas izriet, ka daļa no apdrošināšanai pret slimības risku nepieciešamās iemaksas ir jāmaksā shēmas dalībniekam, bet šī iemaksa nevar pārsniegt 2 % no viņa pamatalgas. Civildienesta noteikumu 73. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ierēdņa risks saslimt ar profesionālajām slimībām (arodslimībām) un negadījumu risks ir apdrošināts no dienesta uzsākšanas datuma un ka viņš obligāti sedz ar profesionālo darbību nesaistītu risku apdrošināšanas izmaksas līdz 0,1 % apmērā no pamatalgas. No Civildienesta noteikumu 83. panta 2. punkta izriet arī, ka ierēdņiem jāfinansē viena trešdaļa no pensiju programmas izmaksām un ka šī iemaksa ir noteikts procents no ierēdņa pamatalgas.
21

Kā ir uzsvērts it īpaši REACH regulas preambulas 69. un 70. apsvērumā, īpaša uzmanība būtu jāpievērš vielām, kuras tiek sauktas par tādām, “kas rada ļoti lielas bažas”. Šīs vielas tik tiešām ir pakļautas šīs regulas VII sadaļā paredzētajai licencēšanas procedūrai. No minētās regulas 55. panta izriet, ka šīs licencēšanas procedūras mērķis “ir nodrošināt labu iekšējā tirgus darbību, reizē nodrošinot to, ka pienācīgi kontrolē risku, ko rada vielas, kas rada ļoti lielas bažas, un šīs vielas pakāpeniski aizvieto ar piemērotām alternatīvām vielām vai tehnoloģijām, ja to darīt ir pamatoti no ekonomikas un tehnoloģiju viedokļa”.
27

Pirmajā pamatā, kas vērsts pret pārsūdzētā rīkojuma 56.–60., 69.–74., 81., 82., 86. un 87. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka viņu norādītie pamati patiesībā bija par vēstules atbilstoši 17. pantam saturu. Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 59. punktā esot kļūdaini secinājusi no sava 2009. gada 11. marta sprieduma TF1/Komisija (T‑354/05, EU:T:2009:66), ka tā var pārbaudīt tikai Komisijas novērtējumus par saistību uzņemšanos, kas veikta, lai atrisinātu konstatētās konkurences problēmas, un ka tā nevar pārbaudīt saistību nepieciešamības pamatā esošo jautājumu. No LESD 108. panta 1. punkta izriet, ka Komisijas galīgajam lēmumam ir jāietver šī jautājuma izvērtējums. Šis lēmums attiecas uz visām procedūrām, kas paredzētas Regulas Nr. 659/1999 17.–19. pantā. Līdz ar to Savienības tiesai jāpārbauda arī jautājums, vai iepriekšējā situācija bija saderīga ar iekšējo tirgu.
21

Tā šajā ziņā uzsver, ka Dublinas III regulas 2. panta n) punkta valodu versijas atšķiras. Ja šajās tiesību normās vācu un franču valodu versijās ir prasīta bēgšanas iespējamības izvērtējuma objektīvo kritēriju noteikšana tiesību aktos [par la loi], citās valodu versijās ir prasīta minēto kritēriju noteikšana “tiesībās [par le droit]”, tādējādi formulējuma “tiesību aktos noteikti [définis par la loi]” nozīme no šīs tiesību normas teksta skaidri neizrietot. Turklāt iesniedzējtiesa vērš uzmanību uz to, ka Cilvēktiesību tiesa terminu “likums” [“loi”] interpretē plaši tādējādi, ka, tās ieskatā, šis termins neattiecas vienīgi uz tiesību aktiem, bet ietver arī citus tiesību avotus (ECT, 1990. gada 24. aprīlis, Kruslin pret Franciju, CE:ECHR:1990:0424JUD001180185, 29. punkts). Saistībā ar personu aizturēšanu nelikumīgas uzturēšanās gadījumā no ECT 2009. gada 9. jūlija sprieduma Mooren pret Vāciju (CE:ECHR:2009:0709JUD001136403, 76. un 90.–97. punkts) izrietot, ka juridiskā pamata pazīmes ir jāvērtē, ņemot vērā it īpaši skaidrību, pieejamību un paredzamību.
14

Likuma par ceļa nodevām 29/A panta 1., 4., 6. un 7. punktā, kas no 2014. gada 9. novembra ir pievienoti šim likumam ar 2014. gada likumu Nr. LIV, ir noteikts: “(1) 2.–4. punktā paredzētajos gadījumos pieteikuma iesniedzēji, kas saskaņā ar 6. un 7. punktā paredzētajiem noteikumiem iesniedz pieteikumu (turpmāk tekstā – “pieteikums”) par ceļa nodevu iekasēšanu atbildīgajai struktūrai (turpmāk tekstā – “ceļa nodevu savācējs”), tiek atbrīvoti no naudas soda par ceļa neatļautu izmantošanu šī likuma 14. panta a) punkta izpratnē laikposmā no 2013. gada 1. jūlija līdz 2014. gada 31. martam saskaņā ar šī likuma noteikumiem. [..] (4) Balstoties uz pamatotu pieteikumu, pie 7. punktā paredzētajiem nosacījumiem pieteikuma iesniedzēju atbrīvo no naudas soda par 14. panta a) punktā minēto noteikumu pārkāpumu, ja naudas sods ir noteikts par tāda maksas ceļa vai ceļa, kas ved uz to, izmantošanu – laikā, kad ceļa lietošanas biļete bija derīga un konkrētajā kontroles posmā tas tika izmantots ne vairāk kā vienu reizi katrā braukšanas virzienā –, kas funkcionāli ir paralēls ceļam, attiecībā uz kuru attiecīgajam transportlīdzeklim tam pašam laikposmam bija lietošanas atļauja, ko viņš nebija izmantojis tās derīguma termiņā. [..] (6) Lai saņemtu atbrīvojumu no naudas soda, pieteikuma iesniedzējam ir ne tikai jāizpilda 2.–4. punktā paredzētie noteikumi, bet arī pirms pieteikuma iesniegšanas ir jāsamaksā ceļa nodevas savācējam administratīvie izdevumi HUF 12000 [apmēram EUR 39] apmērā par katru naudas sodu, tostarp pievienotās vērtības nodoklis, un šis maksājums ir jāpierāda pieteikuma iesniegšanas brīdī. [..] (7) Pieteikumu var iesniegt 60 dienu laikā pēc 2014. gada Likuma Nr. LIV, ar ko ir grozīts [Likums par ceļa nodevām], stāšanās spēkā. Pamatojoties uz iesniegto pieteikumu, ja pieteikums atbilst šī likuma noteikumiem un tajā iekļautā informācija neatšķiras no informācijas, kas par ceļa nodevām ir saglabāta savācēja datu bāzē, tas izsniedz apliecinājumu par to, ka pieteikuma iesniedzējs var tikt atbrīvots no naudas soda, ja ir izpildīti 2.–4. punktā paredzētie noteikumi. Apliecinājumu neizsniedz, ja pieteikumā norādītie dati neatbilst informācijai, kas par ceļa nodevām ir savācēja datu bāzē. Savācējs nosūta apliecinājumu par ceļa nodevu 120 dienu laikā pēc pieteikuma saņemšanas. [..]”
8

AufenthG 33. pantā “Bērna piedzimšana VFR teritorijā” ir paredzēts: “Atkāpjoties no 5. pantā un 29. panta 1. punkta 2. apakšpunktā noteiktā, Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā dzimušam bērnam uzturēšanās atļauja var tikt izsniegta ex officio, ja vienam no vecākiem ir uzturēšanās atļauja, pastāvīgās uzturēšanās atļauja vai ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauja. Ja dzimšanas brīdī abiem vecākiem vai tam vecākam, kura atsevišķā aizgādībā bērns atrodas, ir uzturēšanās atļauja, pastāvīgās uzturēšanās atļauja vai ES pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauja, Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā dzimušajam bērnam uzturēšanās atļauja tiek izsniegta ex officio. Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā dzimuša bērna, kura tēvs vai māte bērna dzimšanas brīdī ir saņēmuši vīzu vai ir tiesīgi uzturēties bez vīzas, uzturēšanās līdz vīzas termiņa vai likumīgās uzturēšanās bez vīzas beigām tiek uzskatīta par atļautu.”
4

Šīs direktīvas 1. panta ar nosaukumu “Darbības joma un pārskatīšanas procedūru pieejamība” 1. un 3. punktā ir noteikts: “1. Šo direktīvu piemēro līgumiem, kas minēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras [(OV 2004, L 134, 114. lpp.)]], izņemot gadījumus, kad šādi līgumi ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 10. līdz 18. pantu. Šīs direktīvas nozīmē līgumi ietver valsts līgumus, pamatnolīgumus, valsts būvdarbu koncesijas un dinamiskas iepirkuma sistēmas. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz līgumiem, uz ko attiecas Direktīva 2004/18/EK, līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri pārskatīt saskaņā ar šīs direktīvas 2. līdz 2.f pantā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka ar šādiem lēmumiem ir pārkāpti Kopienas tiesību akti publiskā iepirkuma jomā vai attiecīgās valsts noteikumi, ar ko transponē minētos tiesību aktus. [..] 3. Dalībvalstis nodrošina to, ka saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, pārskatīšanas procedūras ir pieejamas vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums.”
22

Līdz ar to, kā savu secinājumu 36. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ir redzams, ka abos pamatlietā aplūkotajos kriminālprocesos nodokļa uzrēķins un kriminālprocess attiecās uz dažādām personām, proti, lietā C‑217/15 uz S.A. COM Servizi Ambiente e Commercio, kurai tika piemērots nodokļa uzrēķins, un M. Orsi, pret kuru tika ierosināts kriminālprocess, un lietā C‑350/15 uz Evoluzione Maglia, kurai tika piemērots nodokļa uzrēķins, un L. Baldetti, pret kuru tika ierosināts kriminālprocess, un tādēļ šķiet, ka nav izpildīts ne bis in idem principa piemērošanas nosacījums, saskaņā ar kuru sodiem un procesiem ir jābūt vērstiem pret vienu un to pašu personu; tas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
33

Attiecībā uz pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzību iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi pienākumu salīdzināt visus eksporta darījumus saskaņā ar pamatregulas 2. panta 11. punktu un Antidempinga nolīguma 2.4.2. pantu. To ieskatā šīs abas tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka visi attiecīgās preces, kāda tā definēta izmeklēšanas uzsākšanas laikā, pārdevumi eksportam ir jāiekļauj salīdzinājumā dempinga starpības aprēķināšanas mērķiem. Šī interpretācija izrietot no minēto tiesību normu formulējuma, kā arī no 2007. gada 27. septembra sprieduma Ikea Wholesale (C‑351/04, EU:C:2007:547). Iespējamās papildu grūtības saistībā ar tā sauktās “analogās valsts” metodes piemērošanu neļaujot atkāpties no noteikumiem par dempinga starpības noteikšanu.
16

Pamatojoties uz prasījumiem par nesamaksāto atalgojumu, A. Eschenberenner 2012. gada 13. jūlijā pieprasīja viņam izmaksāt pabalstu maksātnespējas gadījumā. Lai aprēķinātu šo pabalstu, Aģentūra no A. Eschenbrenner bruto atalgojuma atskaitīja EUR 3550,24, kurus bija piešķīris pagaidu maksātnespējas administrators kā avansu par laika posmu no 2012. gada 1. aprīļa līdz 28. jūnijam, kā arī summu, kas atbilda sociālajām iemaksām, un avansu, pamatojoties uz izziņu par izdevumiem, ko viņš bija saņēmis par aprīli. Turklāt šī iestāde saskaņā ar SGB III daļas 167. panta 2. punktu no šī atalgojuma atskaitīja summu, kas atbilda ienākuma nodoklim, kurš tika aprēķināts atbilstoši Vācijas tiesībām, un attiecīgajiem trim mēnešiem bija EUR 185, EUR 175 un EUR 173. Līdz ar to ar 2012. gada 18. jūlija lēmumu A. Eschenbrenner kā šis pabalsts tika piešķirta summa EUR 356,77 apmērā.
10

Wetboek van de inkomstenbelastingen 1992 (1992. gada Ienākuma nodokļa kodekss), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “CIR 1992”), 266. pantā ir paredzēts: “Karalis drīkst – pakārtoti sevis noteiktiem nosacījumiem un sevis noteiktā apmērā – pilnībā vai daļēji atteikties iekasēt avansā maksājamo nodokli par ienākumiem, kas gūti no kapitāla un tiesībām uz kustamu mantu, un citiem ienākumiem, ciktāl tie ir ienākumi, ko saņem identificējami saņēmēji vai saskaņā ar ārvalstu tiesībām reglamentējamas kolektīvo ieguldījumu sabiedrības, kas ir nedalāms kopīpašums, ko tās dalībnieku vārdā pārvalda pārvaldījuma sabiedrība, ja to kapitāla daļas netiek publiski emitētas Beļģijā un netiek tirgotas Beļģijā, vai ienākumiem, kas gūti no kādas no turpmāk uzskaitīto kategoriju uzrādītāja vērtspapīriem un dematerializētiem vērtspapīriem: 1) ienākumi no vērtspapīriem, kas izdoti pirms 1962. gada 1. decembra un kas ar likumu ir atbrīvoti no kustamās mantas nodokļa vai reālnodokļa vai kam ir piemērojams nodoklis ar likmi, kas zemāka par 15 %; 2) ienākumi no Beļģijas kolektīvo ieguldījumu sabiedrību sertifikātiem; 3) emisijas prēmijas attiecībā uz obligācijām, parādzīmēm vai citiem parāda vērtspapīriem, kas izdoti pēc 1962. gada 1. decembra. Karalis nekādā gadījumā nevar atteikties ieturēt avansā maksājamo nodokli par ienākumiem no: 1) parāda vērtspapīriem, kuru procenti tiek kapitalizēti, [..] 2) vērtspapīriem, par kuriem nav periodiski jāmaksā procenti un kuri tiek izdoti [..] ar diskonta likmi, kas atbilst līdz vērtspapīra termiņam kapitalizēto procentu summai, [..] [..] Šā panta otrā daļa nav piemērojama Beļģijas valsts izdoto lineāro obligāciju sadales rezultātā emitētajiem vērtspapīriem.”
3

Saskaņā ar Muitas kodeksa 29. panta 1. un 2. punktu: “1. Ievestu preču muitas vērtība līdzinās darījuma vērtībai, tas ir, cenai, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par precēm, pārdodot tās izvešanai uz Kopienas muitas teritoriju, kas vajadzības gadījumā ir precizēta saskaņā ar 32. un 33. pantu, ar nosacījumu, ka: a) nav nekādu ierobežojumu pircējam preces realizēt vai lietot, izņemot tādus: — ko nosaka vai prasa tiesību akti vai valsts iestādes Kopienā, — kas ierobežo preču atkalpārdošanas ģeogrāfisko apgabalu, vai — kas būtiski neietekmē preču vērtību; b) pārdošana un cena nav atkarīga no kāda nosacījuma vai apsvēruma, kura dēļ vērtību attiecībā uz novērtējamām precēm nav iespējams noteikt; c) pārdevējs ne tieši, ne netieši nesaņem nekādu ienākumu daļu no tā, ka pircējs preces atkal pārdod, realizē vai lieto, izņemot gadījumus, kuros saskaņā ar 32. pantu var izdarīt attiecīgus precizējumus, un d) pircējs un pārdevējs nav saistīti vai – ja pircējs un pārdevējs ir saistīti – darījuma vērtība ir pieņemama muitas vajadzībām saskaņā ar 2. punktu. a) Nosakot, vai darījuma vērtība ir pieņemama 1. punkta nozīmē, pircēja un pārdevēja savstarpējā saistība pati par sevi nav pietiekams pamats uzskatīt darījuma vērtību par nepieņemamu. Vajadzības gadījumā ir jāpārbauda pārdošanas apstākļi un darījuma vērtība ir jāpieņem, ja savstarpējā saistība nav ietekmējusi cenu. Ja deklarētāja sniegtās informācijas vai cita iemesla dēļ muitas dienestiem ir pamats uzskatīt, ka savstarpējā saistība ir ietekmējusi cenu, tās dara zināmu deklarētājam pamatojumu un nodrošina tam pienācīgas iespējas sniegt paskaidrojumu. Pēc deklarētāja pieprasījuma pamatojumu paziņo rakstveidā. b) Pārdošanā starp saistītām personām darījuma vērtība ir jāpieņem un preces jānovērtē saskaņā ar 1. punktu, ja deklarētājs uzrāda, ka šāda vērtība cieši līdzinās vienai no šādām tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā pastāvošajām vērtībām: (i) vērtībai, kas ir tādu pašu vai līdzīgu preču pārdošanas darījumam izvešanai uz Kopienu starp nevienā konkrētā gadījumā nesaistītiem pircējiem un pārdevējiem; (ii) vienādu vai līdzīgu preču muitas vērtībai, kā noteikts saskaņā ar 30. panta 2. punkta c) apakšpunktu; (iii) vienādu vai līdzīgu preču muitas vērtībai, kā noteikts saskaņā ar 30. panta 2. punkta d) apakšpunktu. Piemērojot iepriekš minētās pārbaudes, pienācīga vērība jāpievērš uzrādītajām atšķirībām tirdzniecības raksturā, apjomā, 32. pantā uzskaitītajos elementos un pārdevēja izmaksām pārdošanā, ja pārdevējs un pircējs nav saistīti un gadījumos, kad pārdevējs un pircējs ir saistīti, bet pārdevējam šādas izmaksas pārdošanā neparādās. c) Pārbaudes, kas minētas b) apakšpunktā, izmanto vienīgi pēc deklarētāja ierosinājuma un vienīgi salīdzināšanas nolūkos. Minētais apakšpunkts neļauj piemērot alternatīvas darījumu vērtības.”
5

Minētās regulas 3. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā: “Šī regula attiecas uz spriedumiem, izlīgumiem un publiskiem aktiem par neapstrīdētiem prasījumiem. Prasījumu uzskata par neapstrīdētu, ja: a) parādnieks ir tam skaidri piekritis, atzīdams to vai piekrizdams tiesas apstiprinātam vai tiesvedības rezultātā panāktam un tiesā noslēgtam izlīgumam; vai arī b) parādnieks tiesas procesa gaitā to nekad nav apstrīdējis saskaņā ar izcelsmes valsts tiesību aktos paredzētajām atbilstīgajām procesuālajām normām; vai arī c) parādnieks nav ieradies vai bijis pārstāvēts lietas izskatīšanā tiesā, kaut arī sākotnēji tiesas procesa gaitā ir apstrīdējis prasījumu, ja šāda rīcība ir izraisījusi prasījuma vai kreditora apgalvoto faktu atzīšanu klusuciešot saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem; vai arī d) parādnieks ir to konkrēti atzinis publiskā aktā.”
7

Minētās direktīvas 3. pantā, kas ir ietverts šajā pašā iedaļā, ir noteikts: “1. Katrā dalībvalstī izveido katras tur reģistrētās uzņēmējsabiedrības lietu centrālajā reģistrā, komercreģistrā vai uzņēmējsabiedrību reģistrā. 2. Visus dokumentus un ziņas, kuras ir jānodod atklātībā saskaņā ar 2. pantu, glabā lietā vai ievada reģistrā; reģistrā ievadītie ieraksti noteikti jāiekļauj lietā. [..] 3. Pēc pieprasījuma saņemšanas jānodrošina, ka ir pieejamas visu vai jebkuru 2. pantā minēto dokumentu un ziņu kopijas. Vēlākais no 2007. gada 1. janvāra pieprasījumu reģistram iesniedz pēc pieprasījuma iesniedzēja izvēles – papīra formā vai elektroniski. Katra dalībvalsts nosaka termiņu ne vēlāk par 2007. gada 1. janvāri, kad pirmajā [daļā] minētajām kopijām jābūt pieejamām no reģistra pēc pieprasījuma iesniedzēja izvēles gan papīra formā, gan elektroniski. Tas attiecas uz visiem dokumentiem un ziņām neatkarīgi no tā, vai tās reģistrētas pirms vai pēc noteiktā termiņa. Tomēr dalībvalstis var nolemt, ka visi vai dažu veidu dokumenti un ziņas, kas reģistrētas papīra formā līdz minētajam termiņam vai ne vēlāk kā 2006. gada 31. decembrī var nebūt pieejamas no reģistra elektroniskā veidā, ja pagājis noteiktais laika posms no reģistrācijas dienas un dienas, kad pieprasījums iesniegts reģistrā. Šāds termiņš nevar būt mazāks par 10 gadiem. [..]”
29

Šajā pašā apsvērumā Savienības likumdevējs uz dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām tostarp ir atsaucies kā uz Savienības tiesību vispārējiem principiem. Šo tiesību, kuras izriet no kopīgajām tradīcijām un kuras ir no jauna apliecinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”), starpā ietilpst domu, pārliecības un ticības brīvība, kas ir noteiktas Hartas 10. panta 1. punktā. Šīs tiesības ietver brīvību mainīt ticību vai pārliecību un brīvību individuāli vai kolektīvi un publiski vai privāti paust ticību vai pārliecību lūgšanās, mācībās, ieražās un ceremonijās. Kā izriet no Paskaidrojumiem attiecībā uz Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.), tās 10. panta 1. punktā garantētās tiesības atbilst ECPAK 9. pantā garantētajām tiesībām un saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu tām ir tāda pati nozīme un piemērošanas joma.
24

Court of Appeal (England & Wales) (Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa), Apvienotā Karaliste) noraidīja ministra sūdzību par Upper Tribunal (Augstā tiesa) nolēmumu. Līdz ar to ministrs vērsās Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa).
47

No minētā it īpaši izriet, ka, ja Savienības tiesību līmenī nav vienādošanas vai saskaņošanas pasākumu, dalībvalstu brīvībai sadalīt savā starpā to nodokļu kompetences īstenošanu, it īpaši, lai novērstu nodokļu priekšrocību pārklāšanos, ir jāsaskan ar vajadzību nodrošināt attiecīgo dalībvalstu nodokļu maksātājiem, ka tiek atbilstoši ņemta vērā to personiskā un ģimenes situācija kopumā, neatkarīgi no tā, kādā veidā attiecīgās dalībvalstis ir sadalījušas šo pienākumu. Ja nav šādas vienošanās, nodokļu ieturēšanas kompetenču brīvs sadalījums starp dalībvalstīm var radīt nevienlīdzīgu attieksmi starp attiecīgajiem nodokļu maksātājiem, kas, ciktāl tā neizriet no valstu nodokļu tiesisko regulējumu atšķirībām, nav saderīga ar brīvību veikt uzņēmējdarbību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 12. decembris, Imfeld un Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, 70. un 77. punkts).
4

Regulas Nr. 2038/1999 33. panta 1. un 2. punktā bija paredzēts: “1. Līdz katra tirdzniecības gada beigām reģistrē: a) A un B cukura, A un B izoglikozes un A un B inulīna sīrupa produkcijas prognozi attiecīgajam tirdzniecības gadam; b) prognozi par cukura, izoglikozes un inulīna sīrupa daudzumiem, kas attiecīgajā tirdzniecības gadā pārdots patēriņam Kopienā; c) eksportējamo pārpalikumu, ko iegūst, atņemot b) apakšpunktā minēto daudzumu no a) apakšpunktā minētā daudzuma; d) novērtējumu par vidējiem zaudējumiem vai vidējiem ieņēmumiem no vienas tonnas cukura attiecībā uz kārtējā tirdzniecības gadā izpildāmām eksporta saistībām. Šie vidējie zaudējumi vai vidējie ieņēmumi ir vienādi ar starpību starp kompensāciju kopapjomu un maksājumu kopapjomu par attiecīgo eksporta saistību tonnu kopskaitu; e) kopējo zaudējumu vai kopējo ieņēmumu novērtējumu, ko iegūst, c) apakšpunktā minēto pārpalikumu sareizinot ar d) apakšpunktā minētajiem vidējiem zaudējumiem vai vidējiem ienākumiem. 2. Līdz 2000./2001. tirdzniecības gada beigām, neskarot 26. panta 5. punktu, par laiku no 1995./1996. līdz 2001./2002. tirdzniecības gadam kopā reģistrē: a) eksportējamo pārpalikumu, ko nosaka, pamatojoties uz A un B cukura, A un B izoglikozes un, sākot no 1994./1995. tirdzniecības gada, A un B inulīna sīrupa galīgo produkciju, no vienas puses, un Kopienas patēriņam pārdoto cukura, izoglikozes un, sākot no 1994./1995. tirdzniecības gada, inulīna sīrupa galīgo daudzumu, no otras puses; b) vidējos zaudējumus vai ieņēmumus no vienas tonnas cukura, ko rada attiecīgās kopējās eksporta saistības, kuras aprēķina, izmantojot 1. punkta d) apakšpunkta otrajā daļā izklāstīto metodi; c) kopējos zaudējumus vai ieņēmumus, ko iegūst, sareizinot a) apakšpunktā minēto pārpalikumu ar b) apakšpunktā minētajiem vidējiem zaudējumiem vai vidējiem ieņēmumiem; d) iekasēto ražošanas pamatmaksājumu un B maksājumu kopējo summu. Kopējo zaudējumu vai ieņēmumu novērtējumu, kas minēts 1. punkta e) apakšpunktā, koriģē par c) un d) apakšpunktā minēto summu starpību.”