ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Saistībā ar noteikšanu, vai produkts tiek pārdots par dempinga cenu, parastas tirdzniecības operācijas jēdziens attiecas uz pārdošanu, kas aplūkota pati par sevi, nevis produkta cenu. Ja pārdošana ir noslēgta saskaņā ar noteikumiem un nosacījumiem, kas neatbilst līdzīgas preces pārdošanas komerciālajai praksei minētajā tirgū, laikā, kas ir svarīgs dempinga noteikšanai, šī pārdošana nav atbilstošs pamats līdzīgas preces normālās vērtības noteikšanai minētajā tirgū.

Turklāt, tā kā produkta cena ir tikai viens no komerciālā darījuma nosacījumiem, jautājums par to, vai cena ir īstenota parastās tirdzniecības operācijās, ir atkarīgs arī no citiem darījuma nosacījumiem, kuri var ietekmēt īstenotās cenas, tādiem kā darījuma apjoms, darījuma dalībnieku papildu pienākumi vai piegādes termiņš. Veicot šādu vērtējumu, kas jāveic katrā konkrētā gadījumā, iestādēm ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori un visi īpašie apstākļi saistībā ar attiecīgajām pārdošanām.

Iekļaujot šādu riska prēmiju peļņas maržas, kas noteikta, lai aprēķinātu normālo vērtību, aprēķinā, tiek ņemts vērā elements, kas neatspoguļo daļu no pārdotās preces vērtības; līdz ar to mākslīgi tiek palielināts normālās vērtības aprēķina rezultāts, kas tādējādi vairs, cik vien precīzi iespējams, neatspoguļo preces pārdošanas cenu, kāda tā būtu, ja attiecīgā prece tiktu pārdota izcelsmes valstī parastas tirdzniecības apritē. Šāda iekļaušana izraisa, ka šajā noteikšanā tiek iekļauts faktors, ar kuru nevar tikt noteikta cena, par kuru attiecīgais produkts būtu ticis pārdots parastos apstākļos iekšzemes tirgū, jo šāds elements attiecas vienīgi uz konkrētā pašmāju pircēja finanšu kapacitāti. Šādā gadījumā iestādēm ir jāizvērtē, vai šis nosacījums būtu ticis piemērots visiem klientiem vispārēji līdzīga produkta tirgū.

(sal. ar 25., 27.–30. un 32. punktu)
Lieta C‑140/13

Annett Altmann u.c.

pret

Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht

(Verwaltungsgericht Frankfurt am Main lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesību aktu tuvināšana — Direktīva 2004/39/EK — 54. pants — Valsts finanšu uzraudzības iestāžu pienākums glabāt dienesta noslēpumu — Informācija par krāpniecisku ieguldījumu sabiedrību, kura atrodas likvidācijas procesā”

Kopsavilkums – Tiesas (otrā palāta) 2014. gada 12. novembra spriedums

Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Finanšu instrumentu tirgi — Direktīva 2004/39 — Informācijas pieprasījums administratīva procesa ietvaros — Informācija par ieguldījumu sabiedrību, kura rīkojusies krāpnieciski un atrodas likvidācijas procesā — Situācija, uz kuru neattiecas ne krimināltiesības, ne civillietu vai komerciāla tiesvedība direktīvas 54. panta izpratnē — Valsts finanšu uzraudzības iestāžu iespēja atsaukties uz savu pienākumu glabāt dienesta noslēpumu

(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/39 54. panta 1. un 2. punkts)

Direktīvas 2004/39/EK, kas attiecas uz finanšu instrumentu tirgiem, 54. panta 1. un 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts uzraudzības iestāde var administratīvā procesa ietvaros atsaukties uz pienākumu glabāt dienesta noslēpumu attiecībā pret personu, kas nesaistīti ar lietu, uz kuru attiecas krimināltiesības, vai civillietu vai komerciālu tiesvedību tai lūgusi piekļuvi informācijai par ieguldījumu sabiedrību, kura atrodas likvidācijas procesā, pat ja šīs sabiedrības galvenais uzņēmējdarbības modelis ir bijis plaša mēroga krāpnieciska darbība, kas saistīta ar apzinātu zaudējumu nodarīšanu ieguldītājiem, un vairākiem šīs sabiedrības vadošajiem darbiniekiem piespriesti cietumsodi.

Direktīvas 2004/39 54. panta 1. punktā kā vispārīgs princips paredzētais pienākums glabāt dienesta noslēpumu ir paredzēts, gan lai aizsargātu tieši skartos uzņēmumus, gan lai aizsargātu Savienības finanšu instrumentu tirgu normālu darbību. Īpašie gadījumi, kad vispārīgais aizliegums izpaust konfidenciālu informāciju, uz kuru attiecas dienesta noslēpums, neliedz to nosūtīt vai izmantot, ir sīki uzskaitīti šajā 54. pantā. No tā izriet, ka izņēmumi no vispārīgā aizlieguma izpaust konfidenciālu informāciju nevar tikt izdarīti ārpus minētajā pantā konkrēti paredzētām situācijām. Attiecībā uz informāciju par ieguldījumu sabiedrībām, kas ir atzītas par maksātnespējīgām vai obligāti likvidējamām, pienākums glabāt dienesta noslēpumu var tikt neievērots – izņemot gadījumus, uz kuriem attiecas krimināltiesības, – tikai tad, ja konfidenciālā informācija neattiecas uz trešajām personām, ja šīs informācijas izpaušana notiek civillietās vai komerciālā tiesvedībā un ja šī informācija ir vajadzīga tiesvedības veikšanai.

(sal. ar 33.–35., 38. un 42. punktu un rezolutīvo daļu)
Otrkārt, ja jēdziens “uzņēmums” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver parādnieces sabiedrības darbības vietu – vietu, kas atbilst minētā 2. panta h) punktā skaidri paredzētajiem kritērijiem un kas atrodas tās dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas šīs sabiedrības juridiskā adrese, “vietējās intereses”, kas it īpaši ietver šajā dalībvalstī esošo kreditoru intereses, liegtu īstenot Regulā paredzēto aizsardzību, minētajā dalībvalstī uzsākot sekundāro procedūru. Otrkārt, tāda interpretācija var radīt diskriminējošu attieksmi pret kreditoriem, kas atrodas dalībvalstī, kurā atrodas parādnieces sabiedrības juridiskā adrese, salīdzinot it īpaši ar kreditoriem, kas atrodas citās dalībvalstīs, kurās attiecīgi atrodas citi parādnieka uzņēmumi.

No vienas puses, Regulas Nr. 1346/2000 2. panta h) punktā nav izslēgta iespēja, ka uzņēmumam šīs tiesību normas kontekstā var tikt piešķirts juridiskās personas statuss un tas var atrasties tajā dalībvalstī, kurā šai sabiedrībai ir minētā juridiskā adrese, ar nosacījumu, ka tā atbilst šajā normā paredzētajiem kritērijiem.

Regulas Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 29. panta b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jautājums par to, kura persona vai iestāde ir pilnvarota pieprasīt uzsākt sekundāro procedūru, ir jāizvērtē, ņemot vērā tās dalībvalsts tiesības, kuras teritorijā tiek pieprasīts uzsākt šo procedūru. Tiesības aizsākt sekundāro procedūru nevar attiecināt tikai uz vietējiem kreditoriem vai tiem, kuru juridiskā adrese ir tās dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas attiecīgais uzņēmums, vai tikai uz tiem kreditoriem, kuru kreditora prasījums ir radies šī konkrētā uzņēmuma darbības dēļ.

Pieņemot valsts tiesību normas, ar kurām tiek regulēts jautājums par to, kurām personām ir tiesības pieprasīt sekundārās procedūras uzsākšanu, dalībvalstīm saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jānodrošina regulas lietderīgā iedarbība, ņemot vērā tās priekšmetu. Tomēr, no vienas puses, ar Regulas normām attiecībā uz kreditora tiesībām uzsākt sekundāro procedūru it īpaši ir paredzēts mazināt dalībvalsts tiesību vispārējas piemērošanas ietekmi teritorijā, kurā ir uzsākta galvenā procedūra, konkrētos apstākļos atļaujot uzsākt sekundāro procedūru, lai aizsargātu “dažādās intereses”, kas ietver citas, nevis “vietējās intereses”.

No otras puses, Regulā ir skaidri nodalītas teritoriālās procedūras, kuras ir uzsāktas pirms galvenās procedūras uzsākšanas, un sekundārās procedūras. Tomēr tikai attiecībā uz pirmajām minētajām procedūrām tiesības pieprasīt to sākšanu ir piešķirtas tikai kreditoriem, kuru domicils, parastā uzturēšanās vieta vai juridiskā adrese atrodas dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas uzņēmums vai kura prasījums rodas šā uzņēmuma darbības dēļ. No minētā izriet a contrario, ka šie ierobežojumi nav piemērojami sekundārajām procedūrām.

Visbeidzot, iespējamais tiesību ierobežojums uzsākt sekundāro procedūru tikai vietējiem kreditoriem rada netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, kas nav pamatota.

(sal. ar 46. -51. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
Savienības tiesības jāinterpretē tādējādi, ka tāds darba koplīguma noteikums, kurā paredzētas minimālās likmes pašnodarbinātiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri ir biedri vienā no līgumslēdzējām darba ņēmēju organizācijām un kuri darba devējam saskaņā ar uzņēmuma līgumu veic to pašu darbu kā šī darba devēja darbinieki, neietilpst LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas jomā tikai tad, ja šie pakalpojumu sniedzēji ir neīsti pašnodarbinātie, proti, ir pakalpojumu sniedzēji, kas ir šiem darbiniekiem pielīdzināmā situācijā. Šāds vērtējums ir jāveic iesniedzējtiesai.

Tādi pakalpojumu sniedzēji kā mūziķi, kas aizstāj orķestru locekļus, principā ir uzņēmēji LESD 101. panta 1. punkta izpratnē, jo viņi par atlīdzību piedāvā savus pakalpojumus attiecīgajā tirgū un veic savu darbību kā neatkarīgi saimnieciskās darbības subjekti attiecībā pret saviem pilnvarotājiem. Šis secinājums tomēr nevar būt šķērslis tam, lai šāds darba koplīguma noteiktums varētu tikt arī uzskatīts par sociālā dialoga rezultātu gadījumā, ja minētie pakalpojumu sniedzēji, kuru vārdā un labā arodbiedrība ir risinājusi sarunas, faktiski ir neīsti pašnodarbinātie, proti, pakalpojumu sniedzēji, kuri ir darba ņēmēju situācijai pielīdzināmā situācijā. Pakalpojumu sniedzējs var zaudēt savu patstāvīgā tirgus dalībnieka un tādējādi uzņēmēja statusu, ja tas savu darbību tirgū nenosaka neatkarīgi, bet ir pilnībā atkarīgs no pilnvarotāja, jo tas neuzņemas nekādus finanšu vai komerciālos riskus, kas ir saistīti ar šī pilnvarotāja saimniecisko darbību, un darbojas kā pilnvarotāja uzņēmumā integrēta palīgiestāde.

Turklāt darba ņēmēja jēdziens Savienības tiesību izpratnē ir jānosaka, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, kas raksturo darba attiecības, ņemot vērā attiecīgo personu tiesības un uzdevumus. No šī viedokļa kvalifikācija par pašnodarbinātu personu valsts tiesībās neizslēdz, ka persona ir jākvalificē kā darba ņēmēj” Savienības tiesību izpratnē, ja tās neatkarība ir tikai fiktīva, tādējādi slēpjot darba attiecības. No tā izriet, ka darba ņēmēja statusu Savienības tiesību izpratnē nevar ietekmēt tas, ka persona ir pieņemta darbā kā pašnodarbināts pakalpojumu sniedzējs atbilstoši valsts tiesībām finansiālu, administratīvu vai organizatorisku iemeslu dēļ, ja šī persona darbojas sava darba devēja vadībā it īpaši attiecībā uz iespēju izvēlēties savu darba grafiku, vietu un saturu, neuzņemas daļu šī darba devēja komerciālo risku un laikā, kurā ilgst darba attiecības, ir integrēta minētā darba devēja uzņēmumā, veidojot ar to ekonomisku vienību.

(sal. ar 27., 31. un 33.–36. punktu)
Pirmkārt, lēmums, ar kuru, pamatojoties uz Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kas grozīta ar Regulu Nr. 82/97, 30. panta 2. punkta b) apakšpunktu, tiek grozīta preču muitas vērtība, kā rezultātā deklarētājam tiek paziņots pievienotās vērtības nodokļa uzrēķins, ir pārsūdzams tiesību akts Muitas kodeksa 243. panta izpratnē. Otrkārt, ņemot vērā vispārējos tiesību uz aizstāvību ievērošanas un res judicata principus, Muitas kodeksa 245. pantam nav pretrunā valsts tiesību akti, kuros, lai apstrīdētu muitas iestāžu lēmumus, ir paredzētas divas atsevišķas pārsūdzības procedūras, jo šie tiesību akti nav pretrunā ne līdzvērtības principam, ne efektivitātes principam.

Attiecībā uz jautājumu par to, vai lēmums ir pārsūdzamas tiesību akts, no šī kodeksa 243. panta 1. punkta un 4. punkta 5) apakšpunkta, skatot tos kopsakarā, izriet, ka ikvienai personai ir tiesības pārsūdzēt muitas iestāžu lēmumu, kas attiecas uz tiesību aktu muitas jomā piemērošanu un viņu skar tieši un individuāli. Turklāt no Muitas kodeksa 6. panta 3. punkta izriet, ka lēmumos par tiesību aktu muitas jomā piemērošanu, kas rada nelabvēlīgas sekas personām, kurām tie ir adresēti, jānorāda šī kodeksa 243. pantā paredzētās pārsūdzības iespējas.

Attiecībā uz valsts tiesību aktiem, kuros, lai apstrīdētu muitas iestāžu lēmumus, ir paredzētas divas atsevišķas pārsūdzības procedūras, ir jāatgādina, ka atbilstoši Muitas kodeksa 245. panta noteikumiem pārsūdzības procedūras īstenošanas kārtību nosaka dalībvalstis.

Turklāt, ja nav Savienības tiesiskā regulējuma attiecīgajā jautājumā, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām piešķir Savienības tiesības, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, otrkārt, tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, ko piešķir Savienības tiesību sistēma (efektivitātes princips).

(sal. ar 27., 30., 32., 40. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
41

Šāda pienākuma izpilde ne vien aizkavētu piespiedu pārdošanu izsolē un līdz ar to maksājumu kreditoram, bet arī radītu ar prospekta izstrādi saistītus izdevumus, kuri būtu jāatskaita no ieņēmumiem no šīs pārdošanas, un tas varētu ierobežot kreditora iespējas saņemt parāda atmaksu.
70

Šajā ziņā ir jānorāda, ka no paziņojuma par iebildumiem 41. punkta izriet, ka no visiem četriem strīdīgā lēmuma adresātiem uzņēmumiem Guardian bija vismazākā konkrētā tirgus daļa, kura tika lēsta robežās no 10 % līdz 20 %. Vislielākā tirgus daļa bija Saint‑Gobain, un tā bija robežās no 20 % līdz 30 %. Turpretī strīdīgā lēmuma stadijā šī kārtība ir tikusi apgriezta tādējādi, ka Saint‑Gobain bija vismazākā tirgus daļa, proti, no 10 % līdz 20 %, bet Guardian – vislielākā, proti, 25 %, taču strīdīgajā lēmumā nav sniegts neviens paskaidrojums par tik būtiskām naudas soda aprēķina bāzes izmaiņām. Tādējādi, neņemot vērā iekšējo pārdošanu, Saint‑Gobain relatīvā nozīme pārkāpumā tika samazināta, bet Guardian – atbilstoši palielināta.
20

First Note, Olehemā [Oelegem] (Beļģija) reģistrēta sabiedrība, ir smaržu vairumtirgotāja. 2007. gada janvārī tā pārdeva smaržas ar nosaukumu “Blue Safe for Women”Stefan P. Warenhandel (turpmāk tekstā – “Stefan P.”), kura uzņēmums atrodas Vācijā. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pēdējais minētais iepirka preces no First Note Beļģijā un pēc tam tās pārdeva Vācijas teritorijā.
27

Vispirms, runājot par iespējamo Savienības tiesībās konkurences jomā piemērojamās prezumpcijas prettiesiskumu, ja uzņēmumam tieši vai netieši pieder viss cita uzņēmuma kapitāls, līdz ar to tas īsteno izšķirošu ietekmi pār šo pēdējo minēto uzņēmumu, pietiek atgādināt, ka šīs prezumpcijas pamatotība izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras (it īpaši skat. spriedumu The Dow Chemical Company/Komisija, C‑179/12 P, EU:C:2013:605, 56. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt, kā to ir atzinusi arī Tiesa, šādas prezumpcijas piemērošana, ņemot vērā it īpaši tās atspēkojamību, nekādā ziņā nav Hartas 48. pantā un ECPAK 6. panta 2. punktā paredzētās nevainīguma prezumpcijas pārkāpums (it īpaši skat. spriedumu Eni/Komisija, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
84

No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pamatojums, kas balstīts uz nepieciešamību saglabāt nodokļu kontroles efektivitāti, ir pieļaujams tikai tad, ja atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem nodokļu priekšrocības izmantošana ir atkarīga no nosacījumiem, kuru ievērošanu var pārbaudīt, tikai saņemot informāciju no trešās valsts kompetentajām iestādēm, un ja, it īpaši tādēļ, ka šai trešajai valstij nav līgumiska pienākuma sniegt informāciju, izrādās neiespējami no šīs valsts iegūt šo informāciju (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Haribo Lakritzen Hans Riegel un Österreichische Salinen, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
(14)

Pieņemot tiesību aktus par transportlīdzekļu apstiprināšanu, galvenais mērķis ir nodrošināt, lai tirgū laisti jauni transportlīdzekļi, to sastāvdaļas un atsevišķas tehniskas vienības garantētu augsta līmeņa drošību un nekaitētu apkārtējai videi. To nevajadzētu sarežģīt, dažas sastāvdaļas vai aprīkojumu uzstādot pēc tam, kad transportlīdzekļi ir laisti tirgū vai ir sākta to ekspluatācija. Tālab būtu jāveic attiecīgi pasākumi, lai nodrošinātu to, ka apstiprinātāja iestāde pirms tirdzniecības sākuma pārbauda sastāvdaļas vai aprīkojumu, ko var uzstādīt transportlīdzekļiem un kas var nopietni traucēt tādu sistēmu darbību, kuras ir būtiskas drošībai vai saistībā ar vides aizsardzību. Tādiem pasākumiem būtu jāietver tehniski noteikumi par to, kādām prasībām ir jāatbilst tādām sastāvdaļām vai aprīkojumam.”
33

Turklāt un kā to uzsvēris ģenerāladvokāts savu secinājumu 55. punktā, no Regulas Nr. 1191/69 1. panta 5. punkta formulējuma nevar tikt izsecināts, ka katra no tiesību normām, kas iekļauta šīs regulas II līdz IV iedaļā, ir piemērojama gan attiecībā uz sabiedriskā pakalpojuma saistību saglabāšanu, gan noteikšanu. Tādējādi noteiktas normas, piemēram, 3. pants vai 7. panta 1. punkts, ir piemērojamas vienīgi šādu saistību saglabāšanas gadījumā. Tas pats attiecas uz šīs regulas 4. un 6. pantu, no kuru formulējuma izriet, ka tie ir piemērojami vienīgi attiecībā uz sabiedriskā pakalpojuma saistībām, kas radušās pirms 1969. gada 1. janvāra. Līdz ar to nevar tikt atbalstīts Itālijas valdības arguments, saskaņā ar kuru šīs regulas 1. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tās 4. un 6. pants ir piemērojami attiecībā uz jaunu sabiedriskā pakalpojuma saistību noteikšanu.
9

2003. gada 10. septembra Civilkodeksa, tā redakcijā, kas izriet no Dekrētlikuma Nr. 276/2003 par 2003. gada 14. februāra Likumā Nr. 30 paredzēto atļauju nodarbinātības un darba tirgus jomā piemērošanu 32. panta (decreto legislativo n.276 – Attuazione delle deleghe in materia di occupazione e mercato del lavoro, di cui alla legge 14 febbraio 2003, n. 30) (2003. gada 9. oktobraGURI Nr. 235 kārtējais pielikums, turpmāk tekstā – “Civilkodekss”), kas bija spēkā pamatlietas faktu rašanās brīdī, 2112. panta 1. un 5. punktā bija paredzēts: “1. Uzņēmuma pārejas gadījumā darba tiesiskās attiecības turpina pastāvēt ar pārņēmēju [..] [..] 5. Atbilstoši šī panta mērķim un iedarbībai ar uzņēmuma īpašnieka maiņu saprot jebkādu darbību, kura pēc īpašumtiesību pārejas vai apvienošanas ietver izmaiņas tādas organizētas ekonomiskās darbības ar peļņu vai bez peļņas īpašumtiesībās, kura pastāvējusi pirms īpašnieka maiņas un kura saglabā savu identitāti pēc īpašnieka maiņas, turklāt neatkarīgi no uzņēmējdarbības veida vai lēmuma, uz kura pamata īpašnieka maiņa ir notikusi, tostarp piešķirot uzņēmuma lietojuma vai nomas tiesības. Šī panta normas ir piemērojamas arī tādu uzņēmuma daļu īpašnieka maiņai, ar kuru ir saprotama funkcionāli neatkarīga organizētas ekonomiskās darbības nozare, ko īpašumtiesības nododošā persona un īpašumtiesību saņēmēja kā tādu ir identificējusi tās īpašnieka maiņas brīdī.”
24

Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 2. punktā Østre Landsret (Austrumu apgabaltiesa) dara zināmu, ka norādēs D. A.5.11.9.2 kopīgie ieguldījumu fondi ir aprakstīti šādi: “Skatterådet [Valsts nodokļu padome], sniedzot saistošu atbildi, ir ņēmusi vērā Tiesas [2007. gada 28. jūnija spriedumu lietā C-363/05 JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust un The Association of Investment Trust Companies (Krājums, I-5517. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā JP Morgan Fleming”]. Savā atbildē Skatterådet norāda, ka saskaņā ar Dānijas tiesu praksi kopīgo ieguldījumu fondi tiek uzskatīti par atbrīvotiem no PVN. Skat. informatīvās norādes par interpretāciju nodokļu jomā 2008 353.SR. Saskaņā ar [PVN] likuma 13. panta 1. punkta 11. apakšpunkta f) punktu šādi kopīgie ieguldījumu fondi ir atbrīvoti no PVN: 1. Kopīgie ieguldījumu fondi un citi fondi [PVKIU], uz kuriem attiecas Direktīva [85/611]. 2. Kopīgie ieguldījumu fondi, kuri ir konta turētāji, skat. 2. pantu Likumā par nodokļu piemērošanu kopīgo ieguldījumu fondu, kuri ir konta turētāji, biedriem, neatkarīgi no tā, vai uz šiem fondiem attiecas Direktīva [85/611]. 3. Fiskāla rakstura kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi, uz kuriem attiecas Likuma par iemaksu aprēķina bāzi [Ligningsloven] 16.C panta 1. punkts, neatkarīgi no tā, vai uz šiem fondiem attiecas Direktīva [85/611]. 4. Ieguldījumu sabiedrības vai fondi, uz kuriem attiecas Likuma par nodokļiem, kas piemērojami akcijām [Aktieavancebeskatningsloven], 19. panta 2., 3. un 4. punkts, neatkarīgi no tā, vai uz tiem attiecas Direktīva [85/611]. 5. Uzkrājumu kopīgo ieguldījumu fondi, kuri izsniedz sertifikātus un uz kuriem attiecas Sociālo pakalpojumu likuma [Lov om social service] 1. panta 1. punkta 5.a) apakšpunkts, neatkarīgi no tā, vai uz tiem attiecas Direktīva [85/611]. 6. Investīciju trasta sabiedrības, skat. [spriedumu lietā JP Morgan Fleming], neatkarīgi no tā, vai uz tām attiecas 2. līdz 5. punkts. 7. Citiem uzņēmumiem, kas nodarbojas ar kolektīvo ieguldīšanu pārveduma vērtspapīros, kas, pamatojoties uz noteiktu vērtējumu, var tikt uzskatīti par tādiem, kas piedāvā pakalpojumus, kuri ir salīdzināmi un konkurē ar pakalpojumiem, kurus 1.–6. punktā minētie kopīgie ieguldījumu fondi piedāvā biedriem un akcionāriem, lai pārdalītu ar ieguldījumiem vērtspapīros saistītos riskus.”
5

Iepriekš minētā likuma 17. panta 2. punkta 2. apakšpunktā ir noteikts, ka dārgmetālu un dārgakmeņu izstrādājumu imports vai to laišana tirgū no citas valsts, proti, no EEZ vai Turcijas Republikas, ir atļauta un tos var tirgot bez VĮ Lietuvos prabavimo rūmai zīmoga vai kvalitātes sertifikāta, ja tie ir kontrolēti un apzīmogoti ar attiecīgās valsts sertificēta un neatkarīga proves biroja proves zīmi un ja izstrādājumi ir apzīmogoti ar obligāto garantijas zīmi, kas ir reģistrēta šajā pašā valstī un uzlikta to izstrādāšanas laikā.
45

Pirmkārt, ir personas, kuras dzīvo tālāk par 4 kilometriem pa autoceļu no tuvākās publiskās aptiekas ekspluatēšanas vietas un kuras tātad neieskaita kā pastāvīgos iedzīvotājus ne viņu apgādes teritorijā, ne jebkurā citā teritorijā. Kaut arī šīs personas var ieskaitīt par “caurbraucējiem” vienā vai vairākās teritorijās, tomēr šis fakts nemaina to, ka šādu personu piekļuve aptiekas pakalpojumiem ir atkarīga no apstākļiem, kuri principā tām nenodrošina pastāvīgu un nepārtrauktu piekļuvi šādai aprūpei, jo šāda piekļuve ir saistīta vienīgi ar darbu vai transportlīdzekļu izmantošanu noteiktā teritorijā. No tā izriet, ka dažām personām, it īpaši tām, kas uzturas lauku apvidos, piekļuve zālēm var izrādīties nepiemērota, ņemot vērā arī to, ka tādā valsts tiesiskajā regulējumā kā pamatlietā nav paredzēts maksimālais attālums starp personas dzīvesvietu un tai tuvāko aptieku.
18

Ar 2010. gada 30. marta spriedumu Cour d’appel de Poitiers [Puatjē Apelācijas tiesa] apstiprināja minēto spriedumu, pamatojot ar to, ka PACS atšķiras no laulībām ar formalitātēm, kas saistītas ar tā noslēgšanu, iespēju to noslēgt divām pilngadīgām dažādu dzimumu vai tā paša dzimuma fiziskām personām, tā pārtraukšanas veidu, kā arī savstarpējiem pienākumiem saistībā ar īpašuma tiesībām, mantošanas tiesībām un [bērnu] izcelšanās noteikšanu. Šī tiesa uzskatīja arī, ka atšķirīgā attieksme pret laulātajiem un partneriem, kurus saista PACS, attiecībā pret apmaksātām priekšrocībām saistībā ar ģimenes notikumiem izriet nevis no viņu ģimenes stāvokļa vai seksuālās orientācijas, bet gan no atšķirīgā civilstāvokļa, kas tiem nerada vienādu situāciju.
17

No iesniedzējtiesas nolēmuma, kā arī no valsts lietas materiāliem, kas Tiesas kancelejā iesniegti 2007. gada augustā, izriet, ka Canon bija noslēdzis līgumu ar Nīderlandē reģistrētām sabiedrībām Nippon Express (Nederland) BV (turpmāk tekstā – “Nippon Nederland”) un Nippon Express Euro Cargo BV (turpmāk tekstā – “Nippon Euro”) par vairākiem tā preču pārvadājumiem no Nīderlandes uz Vāciju.
27

Turklāt pamatlietas atšķiras no lietas, kurā tika taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Sbarigia, kurā runa bija par lēmumu par iespējama atbrīvojuma no pienākuma ievērot noteiktu darba laiku piešķiršanu konkrētai aptiekai un kurā līdz ar to nekas neliecināja par to, kā šāds lēmums varētu ietekmēt saimnieciskās darbības subjektus no citām dalībvalstīm.