Pagaidu versija

VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (astotā palāta)

2019. gada 30. aprīlī ( )

Prasība atcelt tiesību aktu – ELGF un ELFLA – Komisijas Īstenošanas lēmums – Paziņošana adresātam – Lēmuma publicēšana Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī – Termiņš prasības celšanai – Termiņa sākums – Nokavējums – Nepieņemamība

Lietā T‑530/18

Rumānija, ko pārstāv C.‑R. Canţăr, E. Gane, C.‑M. Florescu un O.‑C. Ichim, pārstāvji,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Aquilina un L. Radu Bouyon, pārstāves,

atbildētāja,

par prasību, kura ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar kuru tiek lūgts daļēji atcelt Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2018/873 (2018. gada 13. jūnijs), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (OV 2018, L 152, 29. lpp.), ciktāl ar to ir izslēgti noteikti Rumānijas izdevumi,

VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs E. M. Kolinss [A. M. Collins], tiesneši M. Kančeva [M. Kancheva] (referente) un G. De Bāre [G. De Baere],

sekretārs: E. Kulons [E. Coulon],

izdod šo rīkojumu.

Rīkojums

Tiesvedības priekšvēsture

1 2018. gada 13. jūnijā Eiropas Komisija pieņēma Īstenošanas lēmumu (ES) 2018/873, ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdza konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (OV 2018, L 152, 29. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Ar apstrīdēto lēmumu Komisija Rumānijai piemēroja finanšu korekciju kopumā 90 133 370,64 EUR apmērā, it īpaši attiecībā uz 1.a apakšpasākumu, ņemot vērā pasākumus, kas ir paredzēti Integrētajā administrācijas un kontroles sistēmā (IAKS), “ELFLA atbalsta lauku attīstībai” ietvaros 2015. un 2016. finanšu gadā, un attiecībā uz 3.a, 5.a, 3.b un 4.b apakšpasākumu, ņemot vērā ar platībām nesaistītos pasākumus, “ELFLA atbalsta lauku attīstībai 2. prioritārā virziena” ietvaros 2014. finanšu gadā.

2 Apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir noteikts:

“Pielikumā norādītās izdevumu summas, kuras dalībvalstu akreditētās maksājumu aģentūras deklarējušas, izdevumus attiecinot uz ELGF vai ELFLA, izslēdz no Savienības finansējuma.”

3 Apstrīdētā lēmuma 2. pantā tostarp ir paredzēts:

“Šis lēmums ir adresēts [..] Rumānijai [..].”

4 2018. gada 14. jūnijā apstrīdētais lēmums tika paziņots Rumānijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai Eiropas Savienībā ar numuru C(2018) 3826.

5 2018. gada 15. jūnijā apstrīdētais lēmums tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

6 Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 7. septembrī, Rumānija cēla šo prasību.

7 Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējas tiesas kancelejā iesniegts 2018. gada 12. oktobrī, Komisija atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 1. punktam cēla iebildi par nepieņemamību.

8 2018. gada 26. novembrī Rumānija iesniedza savus apsvērumus par Komisijas celto iebildi par nepieņemamību.

9 Ar 2019. gada 24. janvāra procesa organizatorisko pasākumu Vispārējā tiesa lūdza Komisiju sniegt informāciju par iespējamām atšķirībām starp apstrīdētā lēmuma paziņoto redakciju un publicēto redakciju.

10 2019. gada 4. februāra vēstulē Komisija, izpildot Vispārējās tiesas lūgumu, sniedza lūgto informāciju.

11 Prasības pieteikumā Rumānijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu:

– pilnībā attiecībā uz 1.a apakšpasākumu (13 184 846,61 EUR attiecībā uz 2015. un 2016. gadu);

– pilnībā attiecībā uz 3.a, 5.a, 3.b un 4.b apakšpasākumu (45 532 000,96 EUR attiecībā uz 2014., 2015. un 2016. gadu) un, pakārtoti, daļēji attiecībā uz laikposmu pirms 2015. gada 19. septembra (21 315 857,50 EUR);

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

12 Savā iebildē par nepieņemamību Komisija lūdz Vispārējo tiesu:

– atzīt prasību par nepieņemamu un to noraidīt;

– piespriest Rumānijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

13 Savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību Rumānija atkārto savus prasījumus un lūdz Vispārējo tiesu atzīt prasību par pieņemamu.

Juridiskais pamatojums

14 Atbilstoši Reglamenta 130. panta 1. punktam, ja atbildētāja to lūdz, Vispārējā tiesa var lemt par nepieņemamību, neizskatot lietu pēc būtības.

15 Šajā lietā Vispārējā tiesa, uzskatot, ka lietas materiāli sniedz visu nepieciešamo informāciju, nolemj pieņemt lēmumu, neturpinot tiesvedību.

16 Pamatojot iebildi par nepieņemamību, Komisija apgalvo, ka prasība ir celta novēloti, 2018. gada 7. septembrī. Tā uzskata, ka, tā kā apstrīdētais lēmums Rumānijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai tika paziņots 2018. gada 14. jūnijā, prasības celšanas termiņš esot beidzies 2018. gada 24. augustā.

17 Savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību Rumānija apgalvo, ka prasība ir pieņemama.

18 Pirmkārt, Rumānija norāda, ka LESD 263. panta sesto daļu nevar interpretēt tādējādi, ka divu mēnešu laika posma sākums prasības celšanai par Eiropas Savienības tiesību akta atcelšanu automātiski un vispārīgi ir šī tiesību akta spēkā stāšanās vai tiesisko seku iestāšanās brīdis, jo LESD 297. pants nepieļaujot šādu secinājumu.

19 Otrkārt, Rumānija norāda, ka divu mēnešu termiņa sākumam, lai celtu prasību par tāda tiesību akta atcelšanu, par kuru ir jāpaziņo, bet kurš atbilstoši pastāvīgai tiesību akta izdevēja sen uzsāktajai praksei tiek publicēts arī Oficiālajā Vēstnesī, noteikti ir jābūt šī tiesību akta publicēšanas brīdim.

20 Treškārt, Rumānija uzskata, ka šāda pieeja ir vēl jo vairāk nepieciešama, ņemot vērā faktiskos apstākļus, kādos apstrīdētais lēmums tika paziņots Rumānijas iestādēm un publicēts. Šajā gadījumā juridisko nenoteiktību, kas ir saistīta ar to, ka apstrīdētais lēmums bija ne tikai paziņots, bet arī publicēts, pastiprinot atšķirības starp redakciju, ko Komisija 2018. gada 14. jūnijā paziņoja Rumānijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai, un redakciju, kas 2018. gada 15. jūnijā tika publicēta Oficiālajā Vēstnesī, un tas varētu liecināt, ka paziņotā redakcija ir vismaz nepilnīga.

21 Visbeidzot, Rumānija uzskata, ka, tā kā paziņotā redakcija ir nepilnīga, paziņošanas procedūras pareizība ir apšaubāma. Praksē brīdis, no kura tā pietiekami skaidri un precīzi varēja iepazīties ar apstrīdētā lēmuma saturu, kā arī pamatojumu, uz ko tas ir balstīts, esot tā pilnīgās publicēšanas brīdis. Līdz ar to divu mēnešu termiņš prasības celšanai esot sācies apstrīdētā lēmuma publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī dienā, proti, 2018. gada 15. jūnijā, un tas esot jāpagarina par četrpadsmit dienām saskaņā ar Reglamenta 59. pantu un par desmit dienām atbilstoši apsvērumiem par attālumu fiksētajam termiņam, kas paredzēts šī paša reglamenta 60. pantā.

22 Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 263. panta sesto daļu prasība atcelt tiesību aktu ir jāceļ “div[u] mēneš[u] [laikā] pēc tam, kad vai nu [apstrīdētais] tiesību akts publicēts, vai darīts zināms attiecīgai personai, vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas šai personai kļuvis zināms”.

23 Otrkārt, atbilstoši Reglamenta 60. pantam procesuālos termiņus pagarina par fiksētu desmit dienu termiņu, kas ir noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu.

24 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 263. pantu noteiktajiem termiņiem prasību celšanai ir absolūts raksturs un tie neietilpst lietas dalībnieku un tiesas rīcības brīvībā (spriedums, 1997. gada 23. janvāris, Coen, C‑246/95, EU:C:1997:33, 21. punkts; rīkojumi, 2016. gada 19. aprīlis, Portugāle/Komisija, T‑550/15, nav publicēts, EU:T:2016:237, 22. punkts, un 2016. gada 19. aprīlis, Portugāle/Komisija, T‑551/15, nav publicēts, EU:T:2016:238, 22. punkts).

25 Savienības tiesiskais regulējums par termiņiem prasības celšanai ir vērsts uz to, lai izpildītu tiesiskās drošības prasību un apmierinātu vajadzību novērst jebkādu diskrimināciju vai patvaļīgu attieksmi lietas izspriešanā (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 2010. gada 16. novembris, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija, C‑73/10 P, EU:C:2010:684, 52. punkts; 2012. gada 18. decembris, Vācija/Komisija, T‑205/11, nav publicēts, EU:T:2012:704, 40. punkts, un 2016. gada 19. aprīlis, Portugāle/Komisija, T‑550/15, nav publicēts, EU:T:2016:237, 23. punkts).

26 Otrkārt, ir jāatgādina, ka LESD 263. panta sestās daļas izpratnē paziņošana ir darbība, ar kuru individuāli piemērojamā akta, piemēram, atbilstoši LESD 297. panta 2. punkta trešajai daļai pieņemta lēmuma, izdevējs paziņo par to tā adresātiem un tādējādi ļauj tiem iepazīties ar tā saturu, kā arī pamatojumu, uz ko tas ir balstīts (rīkojumi, 2014. gada 2. oktobris, Page Protective Services/EĀDD, C‑501/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:2259, 30. punkts; 2012. gada 18. decembris, Ungārija/Komisija, T‑320/11, nav publicēts, EU:T:2012:705, 19. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2016. gada 19. aprīlis, Portugāle/Komisija, T‑550/15, nav publicēts, EU:T:2016:237, 24. punkts).

27 Turklāt saskaņā ar LESD 297. panta 2. punkta trešo daļu, atšķirībā no aktiem, kas ir jāpublicē Oficiālajā Vēstnesī, lēmumus, kuros ir norādīts, kam tie ir adresēti, paziņo to adresātiem un ar šādu paziņošanu tie stājas spēkā (spriedums, 2017. gada 17. maijs, Portugāle/Komisija, C‑337/16 P, EU:C:2017:381, 35. punkts; rīkojumi, 2012. gada 18. decembris, Ungārija/Komisija, T‑320/11, nav publicēts, EU:T:2012:705, 20. punkts, un 2016. gada 19. aprīlis, Portugāle/Komisija, T‑550/15, nav publicēts, EU:T:2016:237, 25. punkts).

28 No LESD 263. panta sestās daļas kopsakarā ar LESD 297. panta 2. punkta trešo daļu izriet, ka attiecībā uz prasību atcelt tiesību aktu datums, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu termiņa prasības celšanai sākumu, ir publikācijas datums, ja šāda publikācija, kas ir tiesību akta spēkā stāšanās priekšnoteikums, ir paredzēta šajā Līgumā, un paziņošanas datums citos gadījumos, kuri ir minēti LESD 297. panta 2. punkta trešajā daļā, kas ietver lēmumus, kuros ir norādīts, kam tie adresēti (spriedums, 2017. gada 17. maijs, Portugāle/Komisija, C‑337/16 P, EU:C:2017:381, 36. punkts).

29 Tiesa ir apstiprinājusi šādu LESD 263. panta sestās daļas interpretāciju, konstatējot, ka attiecībā uz aktu, kurā ir norādīti tā adresāti, autentiska ir tikai tiem paziņotā redakcija, pat ja šis akts ir publicēts arī Oficiālajā Vēstnesī (spriedumi, 1966. gada 13. jūlijs, Consten un Grundig/Komisija, 56/64 un 58/64, EU:C:1966:41, 491. lpp., un 2017. gada 17. maijs, Portugāle/Komisija, C‑337/16 P, EU:C:2017:381, 37. punkts).

30 Šajā lietā apstrīdētajā lēmumā, kā izriet no tā 2. panta, Rumānija ir skaidri norādīta kā adresāts un par to Rumānijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai tika paziņots 2018. gada 14. jūnijā. Turklāt Rumānija neapstrīd ne to, ka tā ir apstrīdētā lēmuma adresāte, ne arī to, ka ir saņēmusi par to paziņojumu 2018. gada 14. jūnijā.

31 Tāpēc saskaņā ar LESD 297. panta 2. punkta trešo daļu kā individuāli piemērojams tiesību akts, kas ir adresēts Rumānijai, apstrīdētais lēmums attiecībā uz Rumāniju stājās spēkā ar tā paziņošanu 2018. gada 14. jūnijā. Ievērojot šo paziņošanu, Rumānijai bija iespēja iepazīties ar minētā lēmuma saturu, kā arī pamatojumu, uz ko tas ir balstīts.

32 Līdz ar to ir jāsecina, ka termiņš prasības par apstrīdēto lēmumu celšanai sākās no tā paziņošanas Rumānijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai, nevis no tā publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī.

33 Turklāt Reglamenta 59. pants šajā gadījumā nav piemērojams, jo to piemēro vienīgi tad, ja termiņš prasības par iestādes pieņemtu aktu celšanai sākas no šī akta publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī.

34 Ar Rumānijas argumentiem šo secinājumu nevar atspēkot.

35 Rumānija būtībā apgalvo, ka šajā gadījumā termiņš prasības celšanai sākas no apstrīdētā lēmuma publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī, nevis no tā paziņošanas brīža. Tas izrietot, pirmkārt, no tā, ka neesot atbilstības starp nosacījumu termiņa sākumam prasības celšanai par iestādes izdota tiesību akta atcelšanu, no vienas puses, un šī akta spēkā stāšanās brīdi, no otras puses, otrkārt, no nestandarta situācijas, kuru rada Komisijas nemainīgā prakse publicēt šos lēmumus, vienlaikus tos paziņojot to adresātiem, un, treškārt, no atšķirībām starp minētā lēmuma paziņoto redakciju un publicēto redakciju.

36 Pirmām kārtām, Rumānija apgalvo, ka no judikatūras izriet, ka spēkā stāšanās vai tiesisko seku rašanās brīdis automātiski un nemainīgi neesot sākumpunkts divu mēnešu termiņam prasības celšanai par akta atcelšanu un ka, lai izmantotu pārsūdzības tiesības, esot nozīme funkcijai, kas ietver efektīvu informēšanu par Savienības tiesību akta saturu. No atbilstības starp termiņa sākumu prasības celšanai par Savienības iestādes izdota tiesību akta atcelšanu un šī akta spēkā stāšanās brīdi neesamības izrietot, ka termiņa sākums prasības par apstrīdēto lēmumu celšanai, pat ja tas jau ir stājies spēkā un ir piemērojams attiecībā uz Rumāniju, varētu būt tā vēlākās publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī brīdis.

37 Šajā ziņā ir jānorāda, ka Rumānijas argumenti ir balstīti uz prasības atcelt tiesību aktu pieņemamības nosacījumu, kuri ir paredzēti LESD 263. pantā, un nosacījumu par tā akta spēkā esamību, kurš tiek apstrīdēts ar šādu prasību, sajaukšanu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2006. gada 11. decembris, MMT/Komisija, T‑392/05, nav publicēts, EU:T:2006:382, 33. punkts). Tādējādi ar šiem argumentiem nevar tikt apšaubīta apstrīdētā lēmuma paziņošanas kā sākumpunkta termiņam prasības celšanai nozīme.

38 Turklāt Rumānijas argumenti nav atbilstoši, ciktāl tajos ir atsauce uz dažādiem judikatūras gadījumiem, atbilstoši kuriem publicēšana, protams, bija sākumpunkts termiņam prasības celšanai, tomēr vienīgi tādēļ, ka attiecīgais akts netika paziņots prasītājam. Izskatāmajā lietā Rumānija kā apstrīdētā lēmuma adresāte ir pienācīgi saņēmusi paziņojumu, un tieši ar šo paziņošanu tai sākas termiņš prasības celšanai.

39 Tādējādi attiecībā uz Rumānijas apgalvojumu, ka Tiesa 1998. gada 10. marta spriedumā Vācija/Padome (C‑122/95, EU:C:1998:94, 35. punkts) esot norādījusi, ka termiņš prasības par Savienības tiesību aktu celšanai sākoties no akta publicēšanas brīža, kaut gan tas neattiecoties uz šī akta stāšanos spēkā, pietiek norādīt, ka šajā lietā apstrīdētais tiesību akts bija normatīvs akts, kas pieņemts saskaņā ar Savienības noslēgtu starptautisku nolīgumu, proti, vispārpiemērojams akts, kas adresēts visām dalībvalstīm un ar kura publicēšanu Oficiālajā Vēstnesī sāka ritēt termiņš prasības celšanai, un kuram nekāda paziņošanas procedūra netika piemērota (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2012. gada 4. jūlijs, ICO Satellite/Komisija, T‑350/09, nav publicēts, EU:T:2012:341, 36. punkts). Šajā spriedumā Tiesa norādīja, ka kritērijs, kas noteic, ka datums, kurā tiesību akts ir kļuvis zināms, ir pārsūdzības termiņa sākumpunkts, ir pakārtots tiesību akta publicēšanas vai paziņošanas kritērijiem. No tā nekādā ziņā neizriet, ka paziņošanas kritērijs ir pakārtots publicēšanas kritērijam.

40 Tāpat, runājot par saistīto apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa 2005. gada 21. novembra rīkojumā Tramarin/Komisija (T‑426/04, EU:T:2005:405, 49. punkts) ir norādījusi, ka “attiecībā uz tiesību aktiem, kuri atbilstoši attiecīgās iestādes pastāvīgajai praksei tiek publicēti [..], termiņu prasības celšanai skaita no publicēšanas dienas”, pietiek norādīt, ka attiecīgajā lietā prasītāja nebija lēmuma adresāte, kurai par to paziņots, bet gan trešā persona. Turpretim šajā lietā apstrīdētais lēmums bija pienācīgi paziņots Rumānijai kā apstrīdētā lēmuma adresātei.

41 Turklāt, runājot par atsauci uz 2013. gada 23. aprīļa spriedumu Gbagbo u.c./Padome (no C‑478/11 P līdz C‑482/11 P, EU:C:2013:258, 58. un 59. punkts), pietiek norādīt, ka Tiesa nosprieda, ka LESD 263. panta sestā daļa netiktu piemērota saskanīgi, ja attiecībā uz personām un vienībām, kuru vārdi ir sarakstos, kas atrodas šo tiesību aktu pielikumos, kuri ir pieņemti saskaņā ar noteikumiem par kopējo ārpolitiku un drošības politiku, par sākumpunktu termiņa aprēķināšanai prasības celšanai par tiesību akta atcelšanu kalpotu attiecīgā akta publicēšanas diena, nevis diena, kad tas viņiem tika darīts zināms. Tiesa uzskata, ka no tā, protams, izriet, ka, pat ja šādu tiesību aktu spēkā stāšanās ir notikusi saskaņā ar to publikāciju, termiņš prasības celšanai par šo aktu atcelšanu saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu katrai no šīm personām un vienībām sākas no attiecīgā paziņošanas datuma. No minētā sprieduma kļūst skaidrs, ka paziņošanas vai individuālā paziņojuma kritērijs ir piemērojami kā sākumpunkts prasības celšanas termiņam, pat ja publicēšanas kritērijs nosaka attiecīgā tiesību akta stāšanos spēkā. Tādēļ šo judikatūru nekādi nevar izmantot, lai pamatotu Rumānijas argumentu, ka prasības celšanas termiņa sākumpunkts esot publicēšanas brīdis, jo, gluži pretēji, tas tiek formāli noraidīts pat tad, ja attiecīgā tiesību akta stāšanās spēkā un tiesisko seku iestāšanās bija noteikta ar publicēšanas brīdi.

42 Otrām kārtām, Rumānija apgalvo, ka pastāv konsekventa un ilgstoša Komisijas prakse Oficiālajā Vēstnesī publicēt savus lēmumus, ar kuriem no Savienības finansējuma tiek izslēgti atsevišķi izdevumi, kas attiecināti uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA), vienlaikus par tiem paziņojot adresātiem. Šādā netipiskā situācijā, kad individuāli piemērojams tiesību akts papildus tam tiek arī publicēts, līdzeklis, ar kuru adresātiem kļūst zināms akta saturs un pamatojums, uz ko tas ir balstīts, lai tie varētu izmantot savas tiesības uz pārsūdzību LESD 263. panta sestajā daļā paredzētajā divu mēnešu termiņā, varētu būt publicēšana, nevis paziņošana. Tādējādi, ja tiesību akts adresātam ir darīts zināms divējādi, konkrētajā gadījumā to gan publicējot, gan paziņojot, tad no tiesiskās drošības principa un tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību izrietot, ka divu mēnešu termiņa sākumpunkts prasības celšanai par akta atcelšanu esot tiesību akta publicēšanas datums, nevis tā paziņošanas datums.

43 Šajā ziņā uzreiz ir jāatgādina, ka 1998. gada 15. septembra spriedumā BP Chemicals/Komisija (T‑11/95, EU:T:1998:199, 48.–51. punkts) Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka pastāv nemainīga Komisijas prakse publicēt tādus lēmumus kā lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, proti, lēmumu par valsts atbalstu, un konstatējusi, ka prasītāja varēja saprātīgi uzskatīt, ka apstrīdētais lēmums varētu tikt publicēts Oficiālajā Vēstnesī. Tomēr, lai gan Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, ka termiņš prasības celšanai par attiecīgo lēmumu sākās no šīs publicēšanas, tā precizēja, ka tā tas ir tad un tikai tad, ja apstrīdētais lēmums nav iepriekš paziņots prasītājai. Tādējādi no minētā sprieduma izriet, ka, pat pieņemot, ka pastāv nemainīga Komisijas prakse publicēt tādus lēmumus kā šajā lietā par izdevumu izslēgšanu no Savienības lauksaimniecības fondu finansējuma, prasības celšanas termiņa aprēķināšanai ir jāņem vērā minētā lēmuma paziņošana dalībvalstīm, kas ir šī lēmuma adresātes, nevis tā publicēšana Oficiālajā Vēstnesī, kad pēdējā ir notikusi vēlāk (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 2015. gada 23. novembris, Slovēnija/Komisija, T‑118/15, nav publicēts, EU:T:2015:912, 27. un 28. punkts, un 2016. gada 19. aprīlis, Portugāle/Komisija, T‑550/15, nav publicēts, EU:T:2016:237, 35. un 36. punkts). Šajā lietā netiek apšaubīts, ka par apstrīdēto lēmumu Rumānijai tika paziņots pirms tā publicēšanas.

44 Turpinot – Rumānija nevar pamatoti apgalvot, ka Komisija, ņemot vērā lietas apstākļus, būtu radījusi adresātiem tiesisko paļāvību, ka katru reizi, kad tā pieņems tādus lēmumus kā apstrīdētais lēmums, notiks to publicēšana Oficiālajā Vēstnesī, un ka tai būtu sekas, kādas parasti izriet no tādu aktu publicēšanas, kuru publicēšanas pienākums ir noteikts saskaņā ar Savienības normatīvajiem aktiem. Proti, tā neiesniedz nekādus pierādījumus, kas ļautu apgalvot, ka Komisija šajā ziņā tai būtu devusi precīzus solījumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Kahla Thüringen Porzellan/Komisija, C‑537/08 P, EU:C:2010:769, 63. punkts un tajā minētā judikatūra; un rīkojumus, 2015. gada 23. novembris, Slovēnija/Komisija, T‑118/15, nav publicēts, EU:T:2015:912, 28. punkts, un 2016. gada 19. aprīlis, Portugāle/Komisija, T‑550/15, nav publicēts, EU:T:2016:237, 37. punkts).

45 Turklāt, runājot par apgalvojumu, ka šāda LESD 263. panta interpretācija būtu pretrunā tiesiskās drošības principam un tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību, pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šī interpretācija pilnībā atbilst sūdzības un prasības iesniegšanas termiņa mērķim aizsargāt tiesisko drošību, nepieļaujot tādu Savienības tiesību aktu pastāvīgu apšaubīšanu, kuriem ir juridiskas sekas (spriedumi, 1971. gada 7. jūlijs, Müllers/EESK, 79/70, EU:C:1971:79, 18. punkts; 1972. gada 17. februāris, Richez-Parise/Komisija, 40/71, EU:C:1972:9, 6. punkts, un 1984. gada 12. jūlijs, Moussis/Komisija, 227/83, EU:C:1984:276, 12. punkts), un apmierināt vajadzību novērst jebkādu diskrimināciju vai patvaļīgu rīcību tiesas spriešanā (spriedumi, 1987. gada 4. februāris, Cladakis/Komisija, 276/85, EU:C:1987:57, 11. punkts; 2000. gada 29. jūnijs, Politi/ETF, C‑154/99 P, EU:C:2000:354, 15. punkts, un 2008. gada 5. marts, Combescot/Komisija, T‑414/06 P, EU:T:2008:58, 43. punkts).

46 Turklāt attiecībā uz saistīto apgalvojumu, ka Tiesa 2012. gada 19. decembra spriedumā Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816, 39. punkts) esot apstiprinājusi, ka gadījumā, ja kāda noteikuma formulējums nav skaidrs, ir jāņem vērā šī noteikuma konteksts un mērķi, kurus paredzēts ar to sasniegt, pietiek atgādināt, ka ir skaidrs, ka LESD 263. panta formulējums, lasot to vai nu atsevišķi, vai kopā ar LESD 297. pantu, nerada nekādas šaubas (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 2015. gada 23. novembris, Slovēnija/Komisija, T‑118/15, nav publicēts, EU:T:2015:912, 31. punkts, un 2016. gada 19. aprīlis, Portugāle/Komisija, T‑550/15, nav publicēts, EU:T:2016:237, 33. punkts).

47 Visbeidzot ir jākonstatē, ka tieši paziņošana kā vienīgais kritērijs termiņa sākumam prasības celšanai par to tiesību aktu atcelšanu, kuros ir norādīti to adresāti, garantē tiesisko drošību un efektīvu tiesas aizsardzību, pretēji tādam jauktam risinājumam, kuru piedāvā Rumānija un saskaņā ar kuru tāda tiesību akta adresātam, kas ir pienācīgi saņēmis paziņojumu, joprojām būtu jāvaicā par tā iespējamo un nenoteikto publicēšanu Oficiālajā Vēstnesī, jo tā nav obligāta.

48 Trešām kārtām, Rumānija būtībā apgalvo, ka termiņu prasības celšanai būtu jāsāk skaitīt no apstrīdētā lēmuma pilnās publicēšanas, nevis no nepilnās paziņošanas brīža. Pēc tās domām, no pastāvošajām atšķirībām starp 2018. gada 14. jūnijā paziņoto apstrīdētā lēmuma redakciju un to, kas publicēta 2018. gada 15. jūnijā, izrietot, ka Rumānijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai iesniegtais paziņojums bija nepilnīgs un nedeva tai iespēju iepazīties ar tiesību akta saturu. Šajā ziņā tā vispirms atsaucas uz atšķirībām noteikumos, kas skar citas dalībvalstis. Turpinājumā, apskatot noteikumus attiecībā uz Rumāniju, tā apgalvo, ka informācija budžeta posteņu 6701 un 6711 piektajā slejā, kas attiecīgi sniegta par pasākumu “sertifikācija” 2015. un 2014. finanšu gadā, ir nepilnīga pamatojumu “Iespējamākā kļūda ELFLA ārpus IAKS” un “Iespējamākā kļūda ELFLA IAKS” dēļ, jo paziņotajā redakcijā ir tikai neskaidri norādīts “summa” (“sumă” rumāņu valodā). Tā uzskata, ka šīs atšķirības skar būtiskus elementus, tādus kā pasākumi, pamatojumi un korekciju veids, un tām ir tieša ietekme uz lēmumu celt prasību par tiesību akta atcelšanu, kā arī uz veidu, kā to pārsūdzēt. Turklāt tā norāda, ka dažas atšķirības ir tieši vērstas uz formulējuma “aplēstā summa” izmantošanu, kurš ir apstrīdēts prasības pieteikumā.

49 Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmums ir uzskatāms par pienācīgi paziņotu tad, ja tas ir paziņots tā adresātam un tam ir bijusi iespēja ar to iepazīties. Attiecībā uz šo pēdējo nosacījumu Tiesa ir uzskatījusi, ka tas ir izpildīts, kad adresātam ir sniegta iespēja iepazīties ar šī lēmuma saturu un pamatojumu, uz ko tas ir balstīts (skat. spriedumus, 2017. gada 17. maijs, Portugāle/Komisija, C‑337/16 P, EU:C:2017:381, 47. un 48. punkts, un 2019. gada 21. marts, Eco‑Bat Technologies u.c./Komisija, C‑312/18 P, nav publicēts, EU:C:2019:235, 25. un 26. punkts).

50 No tā izriet, ka formāla kļūda vai nepilnība, kas, pat ja tā nav tīri formāla rakstura, neliedz paziņotā lēmuma adresātam iepazīties ar tā saturu un pamatojumu, neietekmē LESD 263. panta sestajā daļā paredzētā termiņa prasības celšanai piemērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 17. maijs, Portugāle/Komisija, C‑337/16 P, EU:C:2017:381, 48.–50. punkts, un 2019. gada 21. marts, Eco‑Bat Technologies u.c./Komisija, C‑312/18 P, nav publicēts, EU:C:2019:235, 27. punkts).

51 Šajā lietā vispirms ir jānoraida apgalvojums par iespējamām atšķirībām noteikumos, kas skar citas dalībvalstis, jo tam katrā ziņā nav nozīmes un iedarbības Rumānijas prasības gadījumā (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2016. gada 19. aprīlis, Portugāle/Komisija, T‑550/15, nav publicēts, EU:T:2016:237, 42. punkts).

52 Tālāk, apskatot noteikumus attiecībā uz Rumāniju, patiešām ir jānorāda, līdzīgi kā Komisija savā atbildē uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, ka pastāv nelielas atšķirības starp paziņoto redakciju un publicēto redakciju apstrīdētā lēmuma pielikumā esošās tabulas piektajā slejā. Rumānijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai paziņotajā redakcijā, ņemot vērā problēmas, kas radās, izdrukājot tabulu apstrīdētā lēmuma pielikumā, vārds “estimată” (aplēstā), kas izmantots korekcijas veidam “sumă estimată” (aplēstā summa), nebija redzams, jo atsevišķiem budžeta posteņiem tas pārsniedza tabulas šūnu izmēru, un tajās bija redzams vienīgi vārds “sumă” (summa). Šī problēma pēc tam neradās Oficiālajā Vēstnesī publicētajā redakcijā.

53 Tomēr ir jākonstatē, ka šī drukas problēma nevar traucēt izprast pielikumā iekļauto informāciju. Proti, ir jākonstatē, ka šajā piektajā slejā var būt iekļautas tikai četru veidu korekcijas, tas ir, pirmkārt, “vienreizēja” – korekcijām, kurām ir identificējamas neattiecināmās summas (punctuală vai calculată rumāņu valodā), otrkārt, “pēc vienotas likmes” – korekcijām pēc vienotas likmes (rată forfetară rumāņu valodā), treškārt, “aplēstā summa” – korekcijām, kas ekstrapolētas uz zināmas summas pamata (sumă estimată rumāņu valodā), un, ceturtkārt, “ekstrapolēta” – korekcijām, kas ekstrapolētas uz zināmas procentuālās daļas pamata (extrapolate rumāņu valodā). Tā kā trīs korekciju veidiem rumāņu valodā ir no vārda “sumă” (summa) pilnīgi atšķirīgi nosaukumi, tad pēdējo var skaidri un nepārprotami attiecināt tikai uz korekcijas veidu “sumă estimată” (aplēstā summa).

54 Turklāt Komisija precizē, ka Rumānija esot arī saņēmusi attiecīgās tabulas 2018. gada 15. jūnijā ar elektronisko pastu no tās Ģenerālsekretariāta. Šajā gadījumā, pat vienkārša pa elektronisko pastu nosūtītā pielikuma izlasīšana būtu bijusi pietiekama, lai izprastu šīs atšķirības.

55 Papildus tam, tā kā Rumānija apstrīd formulējuma “sumă estimată” (aplēstā summa) izmantošanu, ir jānorāda, līdzīgi kā Komisija savā atbildē uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, ka divas korekcijas kļūdas dēļ faktiski ir klasificētas kā “sumă estimată” (aplēstā summa) “rată forfetară” (pēc vienotas likmes) vietā.

56 Tomēr ir jākonstatē, ka šī kļūda ir atrodama gan redakcijā, kuru Komisija paziņoja Rumānijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai 2018. gada 14. jūnijā, gan arī redakcijā, kas publicēta Oficiālajā Vēstnesī 2018. gada 15. jūnijā, un tādējādi Rumānija nevar apgalvot, ka šāda kļūda tai neesot ļāvusi celt prasību noteiktajā termiņā.

57 Turklāt Komisija precizē, ka šī nelielā redakcionālā kļūda netika pieļauta ne administratīvā procesa ietvaros, ne arī kopsavilkuma ziņojumā (summary report), kas ietver apstrīdētā lēmuma pamatojumu. Šādā gadījumā nevajadzētu būt nekādām neskaidrībām attiecībā uz korekcijas raksturu.

58 Līdz ar to ir jāuzskata, ka šādas nelielas atšķirības starp paziņoto redakciju un publicēto redakciju, kas radās, izdrukājot apstrīdētā lēmuma pielikumā esošo tabulu, kā arī nenozīmīga redakcionāla kļūda, kas ir kopīga šiem abiem tekstiem, nevarēja būt par kavēkli tam, lai Rumānija varētu pietiekami skaidri un precīzi iepazīties ar šī lēmuma saturu, izprast pamatojumu, uz ko tas ir balstīts, un celt par to prasību noteiktajā termiņā (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2016. gada 19. aprīlis, Portugāle/Komisija, T‑550/15, nav publicēts, EU:T:2016:237, 43. punkts).

59 Tādēļ ir jāapstiprina iepriekš 32. punktā minētais secinājums, saskaņā ar kuru termiņš prasības celšanai par apstrīdēto lēmumu sākās no tā paziņošanas Rumānijas Pastāvīgajai pārstāvniecībai, nevis no tā publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī.

60 Tādējādi, ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus un saskaņā ar Reglamenta 58. un 60. pantu, termiņš prasības celšanai, ieskaitot termiņu, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, beidzās 2018. gada 24. augusta pusnaktī.

61 Tomēr Rumānija prasības pieteikumu iesniedza tikai 2018. gada 7. septembrī.

62 No tā izriet, ka prasība ir acīmredzami celta pēc noteiktā termiņa beigām un tāpēc ir novēlota.

63 Visbeidzot, Rumānija nav ne pierādījusi, ne arī pat norādījusi uz attaisnojamu maldību vai neparedzētiem apstākļiem, vai nepārvaramu varu, kas ļautu atkāpties no noteiktā termiņa, pamatojoties uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 45. panta otro daļu, kas saskaņā ar minēto statūtu 53. pantu ir piemērojama tiesvedībai Vispārējā tiesā.

64 No visa iepriekš minētā izriet, ka šī prasība ir pilnībā jānoraida kā nepieņemama.

Par tiesāšanās izdevumiem

65 Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.

66 Tā kā Rumānijai nolēmums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu

VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)

nospriež:

1) Prasību noraidīt kā nepieņemamu.

2) Rumānija sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Luksemburgā, 2019. gada 30. aprīlī

Sekretārs Priekšsēdētājs