Lieta C‑37/16

Minister Finansów

pret

Stowarzyszenie Artystów Wykonawców Utworów Muzycznych i Słowno‑Muzycznych SAWP z siedzibą w Warszawie (SAWP),

(Naczelny Sąd Administracyjny lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Ar nodokli apliekami darījumi – Jēdziens “pakalpojumu sniegšana pret atlīdzību” – Maksājumi, ko autortiesību un blakustiesību kolektīvās pārvaldības organizācijām izmaksā kā taisnīgu kompensāciju – Izslēgšana

Kopsavilkums – Tiesas (astotā palāta) 2017. gada 18. janvāra spriedums

Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Ar nodokli apliekami darījumi – Pakalpojumu sniegšana pret atlīdzību – Jēdziens – Maksājumi, ko autortiesību un blakustiesību kolektīvās pārvaldības organizācijām izmaksā kā taisnīgu kompensāciju – Izslēgšana

(Padomes Direktīvas 2006/112, kas grozīta ar Direktīvu 2010/45, 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts)

Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2010. gada 13. jūlija Direktīvu 2010/45/ES, ir jāinterpretē tādējādi, ka reproducēšanas tiesību īpašnieki nesniedz pakalpojumus šīs direktīvas izpratnē tukšo datu nesēju un ierakstīšanas un reproducēšanas iekārtu ražotājiem un importētājiem, no kuriem autortiesību un blakustiesību īpašnieku kolektīvās pārvaldības organizācijas šo īpašnieku labā, bet uz sava vārda saņem maksājumus par šo iekārtu un datu nesēju pārdošanu.

Šajā ziņā jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pakalpojums tiek sniegts par atlīdzību PVN direktīvas izpratnē tikai tad, ja starp pakalpojuma sniedzēju un tā saņēmēju pastāv juridiskas attiecības, kurās ir savstarpējs izpildījums, un pakalpojumu sniedzēja saņemtā samaksa ir faktiska atlīdzība par pakalpojuma saņēmējam sniegto pakalpojumu (skat. spriedumu, 2016. gada 22. jūnijs, Český rozhlas, C‑11/15, EU:C:2016:470, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

Tiesa nosprieda, ka tāds gadījums ir tad, ja starp sniegto pakalpojumu un saņemto atlīdzību pastāv tieša saikne, atbilstoši kurai samaksātās summas ir faktiska atlīdzība par atsevišķi nosakāmu pakalpojumu, kurš sniegts, pastāvot šādām juridiskām attiecībām (skat. spriedumu, 2007. gada 18. jūlijs, Société thermale d'Eugénie‑les‑Bains, C‑277/05, EU:C:2007:440, 19. punkts).

Taču šajā gadījumā, pirmkārt, nešķiet, ka pastāvētu juridiskas attiecības, kuru pastāvēšanas laikā būtu noticis savstarpējs izpildījums starp reproducēšanas tiesību īpašniekiem vai, vajadzības gadījumā, šādu tiesību kolektīvās pārvaldības organizācijām, no vienas puses, un tukšo datu nesēju un ierakstīšanas un reproducēšanas iekārtu ražotājiem un importētājiem, no otras puses. Faktiski pienākums samaksāt tādu atlīdzību, kāda tiek aplūkota pamatlietā, ražotājiem un importētājiem ir noteikts saskaņā ar valsts tiesību aktiem, kuros ir noteikts arī tās apmērs.

Otrkārt, tukšo datu nesēju un ierakstīšanas un reproducēšanas iekārtu ražotāju un importētāju pienākums maksāt atlīdzību nav uzskatāms par tādu, kurš izriet no pakalpojuma sniegšanas, kas būtu faktiska atlīdzība par to. Faktiski no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka tādi maksājumi, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, ir paredzēti, lai finansētu reproducēšanas tiesību īpašnieku taisnīgu kompensāciju. Taču taisnīga kompensācija nav tieša atlīdzība par jelkādu pakalpojumu, jo tā ir saistīta ar kaitējumu, kas šiem īpašniekiem izriet no viņu aizsargāto darbu reproducēšanas, kas tikusi veikta bez viņu atļaujas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 21. oktobris, Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 40. punkts).

Līdz ar to tāds darījums, kāds ir pamatlietā, nav uzskatāms par veiktu pret atlīdzību PVN direktīvas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

(skat. 25.–31. un 33. punktu un rezolutīvo daļu)