ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Minētās direktīvas 15. pants ir izteikts šādi: “1. Dalībvalstis pārbauda, vai saskaņā ar to tiesību sistēmu tiek piemērota kāda no 2. punktā minētajām prasībām, un nodrošina, ka visas šādas prasības atbilst 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Dalībvalstis pielāgo savus normatīvos vai administratīvos aktus tā, lai tie atbilstu šiem nosacījumiem. 2. Dalībvalstis pārbauda, vai to tiesību sistēmā kā nosacījums, lai atļautu piekļuvi pakalpojumu darbībai vai tās veikšanu, ir paredzēta atbilstība jebkurai no šādām nediskriminējošām prasībām: [..] g) fiksēti minimālie un/vai maksimālie tarifi, kas ir jāievēro pakalpojumu sniedzējam; [..] 3. Dalībvalstis pārbauda, vai 2. punktā minētās prasības atbilst šādiem nosacījumiem: a) nediskriminēšana: prasības nedrīkst ne tieši, ne netieši būt diskriminējošas saistībā ar valstspiederību vai uzņēmumu gadījumā – saistībā ar juridiskās adreses atrašanās vietu; b) nepieciešamība: prasībām ir jābūt pamatotām ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm; c) samērīgums: prasībām ir jābūt piemērotām, lai sasniegtu noteikto mērķi; tās nedrīkst būt augstākas, nekā ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, un nedrīkst pastāvēt iespēja šīs prasības aizstāt ar citiem mazāk ierobežojošiem pasākumiem, ar kuriem sasniedz to pašu rezultātu. [..] 5. Šīs direktīvas 39. panta 1. punktā paredzētajā savstarpējā novērtējuma ziņojumā dalībvalstis norāda: a) prasības, kuras tās plāno saglabāt, un iemeslus, kāpēc tās uzskata, ka šīs prasības atbilst 3. punktā izklāstītajiem nosacījumiem; b) prasības, kuras ir atceltas vai padarītas mazāk ierobežojošas. 6. No 2006. gada 28. decembra dalībvalstis neievieš nevienu tāda veida jaunu prasību, kas minēta 2. punktā, izņemot gadījumus, kad šī prasība atbilst 3. punktā minētajiem nosacījumiem. [..]”
159

Līdz ar to atbalsts, kura apmērs pārsniedz Regulas Nr. 800/2008 6. panta 2. punktā noteikto individuālā atbalsta paziņošanas robežvērtību un kurš, kā jau norādīts šī sprieduma 129. punktā, neietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, un tāpēc par to ir jāpaziņo Komisijai saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, nevar tikt uzskatīts par atbalstu, kas ir atļauts atbilstoši minētajai regulai attiecībā uz tās šī atbalsta summas daļu, kas nepārsniedz minēto robežvērtību, it īpaši, ja nav ticis konstatēts, ka šī atbalsta daļa atbilst visiem minētajā regulā paredzētajiem būtiskajiem nosacījumiem, it īpaši nosacījumam par atbalsta stimulējošo ietekmi.
61

Papildus šī sprieduma 43., 53. un 55. punktā minētajiem apsvērumiem saistībā ar 48. pantu vēl ir jāuzsver, ka šāda interpretācija – kā to savu secinājumu 66. un 67. punktā norādījis ģenerāladvokāts – būtu pretrunā arī Regulas Nr. 1069/2009 struktūrai, ar kuru ir iedibināti noteikumi, kas ir samērīgi ar bīstamību, kāda var tikt konstatēta dažādu dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu pārvadājumos, un novestu pie paradoksāla iznākuma. Proti, šādas interpretācijas rezultātā trešās kategorijas dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu, kuri ir mazāk bīstami, pārvadājumiem starp dalībvalstīm tiktu izvirzītas Regulas Nr. 1013/2006 prasības, kuras ir stingrākas nekā tās, kas saskaņā ar Regulas Nr. 1069/2009 48. panta 1. punktu ir jāpiemēro, pirmās un otrās kategorijas dzīvnieku izcelsmes produktus nosūtot no vienas dalībvalsts uz otru. Šādi trešās kategorijas dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu sūtījumi no vienas dalībvalsts uz otru būtu pakārtoti tikpat stingriem noteikumiem kā tie, kuri saskaņā ar šīs pēdējās minētās regulas 48. panta 6. punktu ir piemērojami pirmās un otrās kategorijas materiālam, kurš ir sajaukts ar atkritumiem, kas Lēmumā 2000/532 ir klasificēti kā bīstami, vai kurš ar šādiem atkritumiem ir piesārņots.
5

Lai apvienošanās varētu tikt uzskatīta par kvalificēto apvienošanos, atbilstoši šīs nodaļas 11. un 12. pantam, pirmkārt, tieši pirms apvienošanās vismaz daļa no pārvedamās uzņēmējsabiedrības ienākumiem no saimnieciskās darbības ir jāapliek ar nodokli Zviedrijā un, otrkārt, uzreiz pēc apvienošanās saņēmējai uzņēmējsabiedrībai Zviedrijā ir jāmaksā nodoklis par ienākumiem no tās saimnieciskās darbības, attiecībā uz kuru pārvedamā uzņēmējsabiedrība ir bijusi nodokļa maksātājs. Turklāt ienākumi nevar tikt pilnībā vai daļēji atbrīvoti no nodokļa maksāšanas Zviedrijā, balstoties uz nolīgumu par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu.
13

Turklāt iesniedzējtiesa precizē, ka Migels de Servantess vairumam no literārā varoņa Lamančas dona Kihota darbībām ir licis norisināties Lamančas reģionā. Bez tam iesniedzējtiesa šo literāro varoni apraksta kā tādu, kuram ir noteiktas fiziskas īpašības un apģērbs, kas ir analogi tiem, kādi ir tēlam, kurš attēlots siera “Adarga de Oro” etiķetē. Šajā ziņā vārds “adarga” (neliels ādas vairogs), kas ir arhaisms, šajā romānā ir lietots dona Kihota izmantotā vairoga apzīmēšanai. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka viens no nosaukumiem, ko IQC izmanto dažiem no saviem sieriem, atbilst Lamančas dona Kihota zirga vārdam, proti, “Rocinante”. Vējdzirnavas, ar kurām dons Kihots cīnās, ir raksturīgs Lamančas ainavas elements. Ainavas ar vējdzirnavām un aitām ir attēlotas dažās no IQC ražoto un ar ACVN “queso manchego” neaizsargāto sieru etiķetēm un dažos zīmējumos, kas atrodami IQC tīmekļa vietnē, kurā tiek arī reklamēti ar šo ACVN neaizsargāti sieri.
19

Lai arī no formālā viedokļa iesniedzējtiesa ir aprobežojusi savu jautājumu tikai ar “Tiesas izstrādāto Savienības principu PVN jomā” interpretāciju, konkrēti norādot uz samērīguma un neitralitātes principiem, tas neliedz Tiesai sniegt iesniedzējtiesai visus Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot tās iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir atsaukusies. Tālab Tiesai no visa iesniedzējtiesas iesniegtās informācijas kopuma, it īpaši no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma, ir jāizdala tie minēto tiesību elementi, kuri, ņemot vērā pamatlietas strīda priekšmetu, ir jāinterpretē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 4. oktobris, L.E.G.O., C‑242/17, EU:C:2018:804, 43. punkts; 2019. gada 7. februāris, Escribano Vindel, C‑49/18, EU:C:2019:106, 32. punkts, un 2019. gada 12. februāris, TC, C‑492/18 PPU, EU:C:2019:108, 37. punkts).
1

Ar savu apelācijas sūdzību Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu) Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc., Csi Cells Co. Ltd un Csi Solar Power Group Co. Ltd, iepriekš – Csi Solar Power (China) Inc. (turpmāk tekstā – “Csi Solar Power”), lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 28. februāra spriedumu JingAo Solar u.c./Padome (T‑158/14, T‑161/14 un T‑163/14, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2017:126), jo ar šo spriedumu Vispārējā tiesa ir noraidījusi to prasību atcelt Padomes Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1239/2013 (2013. gada 2. decembris), ar ko nosaka galīgo kompensācijas maksājumu tādu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importam, kuru izcelsme ir Ķīnas Tautas Republikā vai kurus nosūta no Ķīnas Tautas Republikas (OV 2013, L 325, 66. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējām.
19

Saskaņā ar šīs regulas 14. un 15. apsvērumu, kā arī 5. panta 3. punktu, kā tos interpretējusi Tiesa, gaisa pārvadātājs tādējādi ir atbrīvots no pienākuma izmaksāt kompensāciju pasažieriem atbilstoši Regulas Nr. 261/2004 7. pantam, ja tas var pierādīt, ka lidojuma atcelšanu vai kavēšanos, kas vienāda vai ilgāka par trim stundām, ir izraisījuši “ārkārtēji apstākļi”, no kuriem nevarētu izvairīties pat tad, ja tiktu veikti visi iespējamie pasākumi (skat. spriedumu, 2017. gada 4. maijs, Pešková un Peška, C‑315/15, EU:C:2017:342, 20. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), un ka šādu apstākļu gadījumā tas ir veicis situācijai atbilstošus pasākumus, izmantojot visus tā rīcībā esošos personāla vai materiālos un finanšu resursus, lai pēc iespējas izvairītos no attiecīgā lidojuma atcelšanas vai ilgas kavēšanās, un tomēr no tā netiek pieprasīts uzņemties attiecīgajā brīdī uzņēmuma spējām neatbilstošus upurus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 4. maijs, Pešková un Peška, C‑315/15, EU:C:2017:342, 29., kā arī 34. punkts).
2)

Vai Direktīvas [2003/86] 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts noraidīt pieteikumu par bēgļa ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties tikai uz to, ka viņš savā pieteikumā neuzrāda oficiālus dokumentārus pierādījumus, no kuriem izrietētu ģimenes attiecības, vai arī Direktīvas 2003/86 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tikai tad netiek pieļauts noraidīt pieteikumu par bēgļa ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties tikai uz to, ka viņš savā pieteikumā neuzrāda oficiālus dokumentārus pierādījumus, no kuriem izrietētu ģimenes attiecības, ja viņš ir sniedzis loģisku skaidrojumu tam, ka viņš nav iesniedzis šos pierādījumus, un savai nostājai, ka viņš nevarēs iesniegt šos pierādījumus vēlāk?”
4

KĪŠN 26. pantā noteikts: “1. Ievērojot saistības, kas izriet no pievienošanās Ženēvas 1951. gada 28. jūlija Konvencijai par bēgļa statusu, kas grozīta ar Ņujorkas 1967. gada 31. janvāra Protokolu, Līgumslēdzējas Puses apņemas savos tiesību aktos transponēt šādus noteikumus: a) ja ārvalstniekam atsaka ieceļošanu kādas Līgumslēdzējas Puses teritorijā, pārvadātājam, kas to ar gaisa, jūras vai sauszemes transportu ir nogādājis līdz ārējai robežai, tūlīt jāuzņemas atbildība par ārvalstnieku. Pēc to iestāžu pieprasījuma, kas veic robežas uzraudzību, pārvadātājam ārvalstnieks ir jānogādā atpakaļ trešā valstī, no kurienes tas atvests, trešā valstī, kas izdevusi ceļošanas dokumentu, ar kuru tas ceļojis, vai jebkurā citā trešā valstī, kurā tā ieceļošana ir garantēta; b) pārvadātājam ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka ārvalstniekiem, ko pārvadā ar gaisa vai jūras transportu, ir ceļošanas dokumenti, kas vajadzīgi, lai ieceļotu Līgumslēdzēju Pušu teritorijā. 2. Ievērojot saistības, kas izriet no pievienošanās Ženēvas 1951. gada 28. jūlija Konvencijai par bēgļa statusu, kas grozīta ar Ņujorkas 1967. gada 31. janvāra Protokolu, Līgumslēdzējas Puses apņemas atbilstīgi to konstitucionālajām tiesībām ieviest sankcijas pret pārvadātājiem, kas no trešās valsts to teritorijā ar gaisa vai jūras transportu nogādā ārvalstniekus, kuriem nav vajadzīgo ceļošanas dokumentu. 3. Šā panta 1. punkta b) apakšpunkts un 2. punkts attiecas arī uz grupu pārvadātājiem, kas ar autobusiem nodrošina starptautiskos pārvadājumus pa autoceļiem, izņemot pierobežas pārvadājumus.”
57

Attiecībā uz pārbaudes tiesā apjomu, ja prasība par tāda parāda samaksu, ko veido apmaksātā atvaļinājumu samaksai paredzētās piemaksas, kuru apmēru ir aprēķinājis pats BUAK, pamatojoties uz paša veikto izziņu, iesniedzējtiesa apgalvo, ka šādam aprēķinam ir konstitutīva iedarbība, jo šī subjekta pilnvaras to atšķir no vienkāršas privātpersonas. No tā šī tiesa secina, ka, ņemot vērā BUAG 33.h panta 2.b punkta formulējumu, to varētu interpretēt tādējādi, ka saistībā ar kavētajiem maksājumiem, kas attiecas uz darbā norīkotajiem darba ņēmējiem, kuru pastāvīgā darba vieta nav Austrijā, tiesas pilnvarās ietilpst vienīgi vienkārša minētās normas piemērošanas nosacījumu izpildes pārbaude, līdz ar to, ja minētie nosacījumi ir izpildīti, tiesa var tikai lemt par prasījuma, uz kuru atsaucas BUAK, pareizību pēc būtības.
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp M.A., S.A. un A.Z., no vienas puses, un International Protection Appeals Tribunal (Starptautiskās aizsardzības lietu apelācijas tiesa, Īrija), Minister for Justice and Equality (tieslietu un līdztiesības ministrs, Īrija), Attorney General [Ģenerālprokurors] (Īrija) un Ireland (Īrija), no otras puses, saistībā ar pārsūtīšanas lēmumu, kas attiecībā uz viņiem pieņemts atbilstoši Dublinas III regulai.
24

2014. gada 25. aprīlī šis pats ģenerāldirektors nosūtīja IMG vēstuli (turpmāk tekstā – “2014. gada 25. aprīļa vēstule”), kurā viņš to informēja par trim jauniem elementiem Komisijas lietas materiālos, kas ir saistīti, pirmkārt, ar to, ka piecas Savienības dalībvalstis, kuras IMG norādīja kā savus biedrus, sevi par tādiem neuzskatīja, otrkārt, ar to, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) ģenerālsekretārs bija norādījis, ka IMG nav ANO specializēta aģentūra, un, treškārt, ar to, ka pastāv neskaidrības par pilnvarām, kas bija personām, kuras pārstāvējušas noteiktas valstis, parakstot IMG dibināšanas aktu. Komisijas Starptautiskās sadarbības un attīstības ģenerāldirektors arī ir norādījis, ka, ņemot vērā šaubas, ko izraisījuši šie elementi attiecībā uz IMG statusu, viņš ir licis saviem dienestiem uz laiku apturēt tādu procedūru izmantošanu attiecībā uz to, kas ļauj izpildīt budžeta uzdevumus starptautiskajām organizācijām.
23

No šīs judikatūras, it īpaši no vārda “vismaz”, ko lieto Tiesa, izriet, ka nevar tikt izslēgts, ka darījumi vai darbības pirms pārdošanas līguma noslēgšanas arī var ietilpt “izplatīšanas” jēdzienā un ekskluzīvā kārtā tikt atstāti tikai autortiesību īpašnieku ziņā (spriedums, 2015. gada 13. maijs, Dimensione Direct Sales un Labianca, C‑516/13, EU:C:2015:315, 26. punkts).
16

Iesniedzējtiesa šaubās par to, vai UStG 25.bis panta 7. punkta 1. apakšpunkta a) daļa ir saderīga ar PVN direktīvas 316. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Tā norāda, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām peļņas daļas režīms neattiecas uz tādu preču piegādēm, kuras tirgotājs ir iegādājies Savienībā, jo šo preču piegāde tirgotājam ir atbrīvota no nodokļa gadījumos, ja tā tiek veikta Kopienas iekšienē, proti, citās Savienības dalībvalstīs. Tomēr šāda izslēgšana no minētā režīma piemērošanas jomas neizrietot no PVN direktīvas 316. panta 1. punkta b) apakšpunkta un varot radīt konkurences izkropļojumu.
18

Šī tiesa uzskata, ka gan no Likuma 2198/1994 normām, gan no aizdevuma nosacījumiem, kas attiecas uz aplūkotajām valsts obligācijām, izriet, ka par to obligāciju turētājiem un kreditoriem, kuras ir pārgājušas Grieķijas Centrālās bankas norēķinu kontu sistēmas dalībnieku turējumā ar ierakstīšanu šo dalībnieku konta kredīta sadaļā, ir kļuvuši minētās sistēmas dalībnieki ar nosacījumu, ka, tā kā pēdējie minētie nevar piešķirt ar minētajām obligācijām saistītās tiesības ieguldītājām trešajām personām, šāds tiesisks darījums rada tiesiskas sekas tikai starp attiecīgajiem darījuma dalībniekiem un ir tieši izslēgta jebkāda labvēlīga vai nelabvēlīga ietekme uz Grieķijas Republiku.
22

Vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 861/2007 3. panta 1. punktā nav ne definēts jēdziens “puses”, ne šajā sakarā norādīts uz dalībvalstu tiesībām. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības, gan no vienlīdzības principa prasības izriet, ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi (skat. it īpaši spriedumu, 2018. gada 7. augusts, Bichat u.c., C‑61/17, C‑62/17 un C‑72/17, EU:C:2018:653, 29. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
2

Šie lūgumi tika iesniegti tiesvedībās starp Coöperatie Mobilisation for the Environment UA un Vereniging Leefmilieu, no vienas puses, un College van gedeputeerde staten van Limburg (Limburgas provinces valdība, Nīderlande) un College van gedeputeerde staten van Gelderland (Gelderlandes provinces valdība, Nīderlande), no otras puses (lieta C‑293/17), un Stichting Werkgroep Behoud de Peel, no vienas puses, un College van gedeputeerde staten van Noord‑Brabant (Ziemeļbrabantes provinces valdība, Nīderlande), no otras puses (lieta C‑294/17), par atļauju izsniegšanas shēmām lauksaimniecības darbībām, kas rada slāpekļa nosēdumus Eiropas ekoloģiskajā tīklā “Natura 2000” iekļautajās teritorijās.
13

Ņemot vērā ENAE sarežģīto ekonomisko situāciju, Grieķijas Republika uzsvēra, ka visa konkrētā atbalsta atgūšana varētu izraisīt ENAE bankrotu un tādējādi ietekmēt tās darbību militārajā jomā, tostarp “HDW 214. klases” un “HDW 209. klases” zemūdeņu būvi un modernizāciju, kas tādējādi varētu apdraudēt Grieķijas Republikas būtiskās drošības intereses LESD 346. panta izpratnē. Lai izvairītos no šādas iespējamības, Komisija, Grieķijas Republika un ENAE pēc laikā no 2010. gada jūnija līdz oktobrim notikušajām sarunām un ENAE un Grieķijas Republikas saistību rakstiem, kas datēti attiecīgi ar 2010. gada 27. un 29. oktobri, panāca vienošanos, ka Lēmums 2009/610 tiks uzskatīts par pareizi izpildītu, ja būs ievērotas šādas saistības: – ENAE, sākot no 2010. gada 1. oktobra, uz piecpadsmit gadiem pārtrauks savu darbību civilajā jomā; – aktīvi, kas saistīti ar ENAE darbību civilajā jomā, tiks pārdoti un ieņēmumi no pārdošanas tiks pārskaitīti Grieķijas iestādēm. Ja izsolēs netiks pārdoti visi vai kāda daļa no šiem civilajiem aktīviem, ENAE tos nodos Grieķijas valstij kā alternatīvu attiecīgā valsts atbalsta atgūšanas pienākuma izpildei. Šādā gadījumā Grieķijas valstij būs jānodrošina, ka nevienu no minētajiem aktīviem ENAE vai tās tā brīža vai iepriekš minētajā piecpadsmit gadu laikposmā klātpienākušie akcionāri neiegūst no jauna; – ENAE atteiksies no koncesijas uz sauso doku, kura izmantošana nav vajadzīga, lai turpinātu tās darbību militārajā jomā. Grieķijas valsts nodrošinās, ka šo koncesiju un attiecīgo zemi ENAE vai tās tā brīža vai iepriekš minētajā piecpadsmit gadu laikposmā klātpienākušie akcionāri neiegūst no jauna; – ENAE atteiksies no kompensāciju garantijas, kas minēta Lēmuma 2009/610 16. pantā, un neuzsāks nekādas ar to pamatotas vai ar to saistītas procedūras. Grieķijas Republikai būs jāatsaucas uz šīs garantijas spēkā neesamību ikvienā tiesu vai ārpustiesas instancē; – sešu mēnešu laikā no brīža, kad Komisija akceptēs saistību sarakstu, Grieķijas Republika iesniegs tai pierādījumus par to, ka sausais doks ir nodots atpakaļ Grieķijas valstij, un aktualizētu informāciju par ENAE civilo aktīvu pārdošanu izsolēs. Turklāt Grieķijas Republika katru gadu informēs Komisiju par nesaderīgā atbalsta atgūšanas virzību, tostarp iesniedzot pierādījumus par to, ka ENAE vairs neveic darbību civilajā jomā, informāciju par Grieķijas valstij atpakaļ nodoto aktīvu īpašumtiesībām un izmantojumu, kā arī par sausā doka koncesijā ietilpstošās zemes izmantojumu.
72

Turpinājumā attiecībā uz iebildumu, kas vērsts uz pārsūdzētā sprieduma 169. punktu, kas tāpat ir balstīts uz to, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tās vērtējumam izklāstītos faktus, ir jānorāda, ka prasības Vispārējā tiesā atcelt tiesību aktu pieteikuma 172. punktā apelācijas sūdzības iesniedzēja ir apgalvojusi, ka, “tā kā tirgus daļu nelielo zudumu, kāds radās ražošanas nozarei, kura atradās [Savienībā], kompensēja pārvietotās ražošanas nozares importa tirgus daļas pieaugums, ko kontrolēja [Savienības] ražošanas nozare, jebkādu iespējamo kaitējumu, kas nodarīts [Savienības] ražošanas nozarei, izraisīja nevis imports no Pakistānas, bet gan [Savienības] ražotāju lēmums izmantot to kontrolēto atkrastes ražošanu, lai veiktu apgādi ar mazas vērtības gultas veļu un pārdotu to [Savienībā]”.
10

Likuma 4430/2016 (FEK A’ 205) 63. panta 1. punktā ir paredzēts: “Centrālie, decentralizētie un, vispārīgāk, visi ministriju departamenti, kā arī publisko tiesību juridiskās personas (PuTJP) vai privāto tiesību juridiskās personas (PrTJP), kuras atrodas ministriju kontrolē, to atbildībā esošu ēku un piegulošo teritoriju apkopes vajadzībām, kā arī to vajadzībām saistībā ar ēdināšanu, maltīšu piegādi un drošību, ar attiecīgās iestādes kompetentās struktūras, kas var būt viena persona vai kolēģija, lēmumu var slēgt individuālus privāto tiesību darba līgumus uz noteiktu laiku, ja to rīcībā jau esošais personāls nav pietiekams un iestājas neparedzēti vai steidzami apstākļi. Par tādiem apstākļiem uzskata, piemēram, šādus: a) juridisks vai faktisks traucējums juridiskajām personām vai fiziskām trešajām personām bez pārtraukuma sniegt minētos pakalpojumus, un par šo traucējumu nav atbildīgs minēto pakalpojumu saņēmējs; b) saimnieciskais ietaupījums, kas gūts no šajā pantā minēto darba līgumu noslēgšanas salīdzinājumā ar citiem līdzekļiem. Iepriekš minētajām struktūrām ir jāattaisno neparedzēta vai steidzama apstākļa pastāvēšana. Aplūkojamie līgumi tiek slēgti atbilstoši šā panta noteikumiem, atkāpjoties no jebkura cita vispārīga vai speciāla tiesību akta noteikuma. Šajā pantā paredzētās atkāpes normas var tikt piemērotas līdz 2018. gada 31. decembrim.”
16

Iesniedzējtiesa it īpaši norāda, ka apzīmējums “krājkonts” vien jau neļauj izslēgt šādu kontu no maksājumu pakalpojumu direktīvas piemērošanas jomas. Tādēļ tā vaicā, vai, ņemot vērā to mērķi, proti, noguldījumu uzkrāšanu, var tikt uzskatīts, ka tiešsaistes krājkonti ir paredzēti maksājumu veikšanai.
2

Šie lūgumi ir iesniegti divās tiesvedībās, lietā C‑54/17 starp Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Konkurences un tirgus uzraudzības iestāde, Itālija; turpmāk tekstā – “AGCM”), no vienas puses, un Wind Tre SpA, agrāk – Wind Telecomunicazioni SpA (turpmāk tekstā – “Wind”), no otras puses, un lietā C‑55/17 starp AGCM, no vienas puses, un Vodafone Italia SpA, agrāk – Vodafone Omnitel NV (turpmāk tekstā – “Vodafone”), no otras puses, saistībā ar AGCM lēmumiem, ar kuriem šīm sabiedrībām ir uzlikts sods par negodīgu komercpraksi.
51

Atšķirībā no Direktīvas 2014/24 48. panta 1. punkta, to lasot kopā ar šīs direktīvas V pielikuma B daļas I iedaļu, un no Direktīvas 2014/25 67. panta 1. punkta, to lasot kopā ar šīs direktīvas VI pielikuma A daļas I iedaļu, minētās regulas 7. panta 2. punkta normas, pirmkārt, obligāti piemēro līgumslēdzējai iestādei vai līgumslēdzējam un, otrkārt, tas attiecas ne tikai uz situāciju, kurā līgumslēdzēja iestāde vai līgumslēdzējs plāno uzsākt konkursa procedūru, bet arī tādu situāciju, kurā tas plāno līguma slēgšanas tiesības piešķirt tieši. Turklāt atbilstoši šīm direktīvām veiktās publikācijas nav pakļautas obligātam viena gada termiņam pirms konkursa procedūras sākšanas un tās nav obligāti jāpublicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
42

Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka transportlīdzeklis, kas ir reģistrēts un tādēļ nav ticis pienācīgi noņemts no uzskaites un kas ir piemērots braukšanai, atbilst “transportlīdzekļa” jēdzienam Pirmās direktīvas 1. panta 1. punkta izpratnē un tādējādi uz to nebeidz attiekties šīs direktīvas 3. panta 1. punktā minētais apdrošināšanas pienākums tikai tāpēc vien, ka tā īpašnieks vairs neplāno to vadīt un to ir novietojis privātā teritorijā.
15

Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu: “Vai saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktu saistībā ar ārpuslīgumiskiem prasījumiem, kas izriet no atbildības saistībā ar prospektu, ja: – ieguldītājs uz kļūdaino prospektu balstīto ieguldījumu lēmumu ir pieņēmis savā domicilā un – viņš, pamatojoties uz šo lēmumu, sekundārajā tirgū iegādāta vērtspapīra pārdošanas cenu no sava konta Austrijas bankā ir pārskaitījis uz mijieskaita norēķinu kontu citā Austrijas bankā, no kurienes pārdošanas cena pēc tam prasītāja uzdevumā tika pārskaitīta pārdevējam, a) jurisdikcija ir tiesai, kuras teritorijā atrodas ieguldītāja domicils; b) jurisdikcija ir tiesai, kuras teritorijā atrodas tās bankas juridiskā adrese/kontu apkalpojošā filiāle, kurā prasītājam ir bankas konts, no kura tas ieguldīto summu ir pārskaitījis uz mijieskaita norēķinu kontu; c) jurisdikcija ir tiesai, kuras teritorijā atrodas tās bankas juridiskā adrese/kontu apkalpojošā filiāle, kurā atrodas mijieskaita norēķinu konts; d) jurisdikcija ir vienai no šīm tiesām pēc prasītāja izvēles; e) jurisdikcija nav nevienai no šīm tiesām?”