Pamatlēmuma 2009/315 par organizatoriskiem pasākumiem un saturu no sodāmības reģistra iegūtas informācijas apmaiņai starp dalībvalstīm, kā arī Lēmuma 2009/316 par Eiropas Sodāmības reģistru informācijas sistēmas (ECRIS) izveidi piemērošanas jomā ietilpst lieta, kurā dalībvalsts (notiesāšanas dalībvalsts) kompetentās iestādes, pirmkārt, saskaņā ar Pamatlēmuma 2009/315 4. panta 2. punktu ar ECRIS, kas ieviests ar Lēmumu 2009/316, palīdzību informē citas dalībvalsts (valstspiederības dalībvalsts) kompetentās iestādes par notiesājošu spriedumu krimināllietā, ko pirmās valsts tiesa ir pasludinājusi attiecībā uz otrās valsts valstspiederīgo, lai pēdējā minētā valsts saglabātu tādējādi atbilstoši šā pamatlēmuma 5. panta 1. punktam pārsūtīto informāciju, un, otrkārt, nosūta valstspiederības dalībvalsts iestādēm – pēc to pieprasījuma – šīs tiesas pasludināto spriedumu, lai tas tiktu atzīts šajā dalībvalstī un lai minētā sodāmība tiktu ierakstīta tās sodāmības reģistrā.

Otrkārt, kā tostarp noteikts Direktīvas 2010/64 3. panta 1. un 2. punktā, kā arī tās preambulas 14., 17. un 22. apsvērumā, šī direktīva ir vērsta uz to, lai nodrošinātu aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām, kuras nerunā vai nesaprot tiesvedības valodu, tiesības uz mutisko un rakstisko tulkojumu, atvieglojot šo tiesību īstenošanu, lai tām ļautu īstenot savas tiesības uz aizstāvību un attiecīgi lai nodrošinātu lietas taisnīgu izskatīšanu. Ja attiecīgā persona jau ir saņēmusi pret viņu pasludinātā sprieduma tulkojumu, jauns šā sprieduma tulkojums tā atzīšanai dalībvalstī, kuras valstspiederīgais ir šī persona, nav vajadzīgs, lai aizsargātu tās tiesības uz aizstāvību vai tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, un līdz ar to, ņemot vērā Direktīvas 2010/64 mērķus, nav attaisnojams.

Proti, pirmkārt, Direktīvā 2010/64 ir paredzēti noteikumi attiecībā uz tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūras. Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 2. punktu šīs tiesības ir aizdomās turētajām vai apsūdzētajām personām līdz brīdim, kad tiek pabeigts process, kas ietver galīgu jautājuma izšķiršanu par to, vai šī persona ir izdarījusi noziedzīgo nodarījumu, tostarp, vajadzības gadījumā ar notiesāšanu un jebkādu pārsūdzību izskatīšanu. Tomēr īpašā valsts procedūra, kuras mērķis ir citas dalībvalsts pasludināta galīga sprieduma atzīšana, pēc definīcijas notiek pēc tam, kad ir galīgi ticis noskaidrots jautājums par to, vai aizdomās turētā vai apsūdzētā persona ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu, un attiecīgajā gadījumā – pēc tās notiesāšanas.

Pamatlēmums 2009/315 par organizatoriskiem pasākumiem un saturu no sodāmības reģistra iegūtas informācijas apmaiņai starp, kā arī Lēmums 2009/316 par Eiropas Sodāmības reģistru informācijas sistēmas (ECRIS) izveidi, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma īstenošanu, ar kuru tiek izveidota īpaša procedūra, lai valsts tiesa atzītu citas dalībvalsts tiesas pieņemtu galīgu spriedumu, ar kuru persona ir notiesāta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, pirms šīs sodāmības ierakstīšanas sodāmības reģistrā.

Proti, atbilstoši šim pamatlēmumam un šim lēmumam notiesāšanas dalībvalsts pasludinātais notiesājošais spriedums valstspiederības dalībvalsts centrālajai iestādei ir jāieraksta sodāmības reģistrā, tieši pamatojoties uz to informāciju par šo notiesājošo spriedumu kodu formātā, ko šīs pēdējās minētās dalībvalsts centrālā iestāde ir sniegusi ar ECRIS starpniecību. Šajā ziņā, lai arī saskaņā ar minētā pamatlēmuma 4. panta 4. punktu valstspiederības dalībvalsts notiesāšanas dalībvalstij var lūgt atsūtīt pasludinātā notiesājošā sprieduma kopiju, tas tiek nosūtīts tikai tad, ja tas ir vajadzīgs konkrētajos lietas apstākļos, un tas nevar tikt pieprasīts sistemātiski, lai minēto sodāmību ierakstītu valstspiederības dalībvalsts sodāmības reģistrā. Līdz ar to šī reģistrēšana nedrīkst būt atkarīga no tā, ka iepriekš tiek īstenota minēto notiesājošo spriedumu atzīšanas procedūra, ne a fortiori no tā, ka šādas atzīšanas nolūkā pēdējai minētajai dalībvalstij tiek nosūtīts notiesājošais spriedums.

Šo interpretāciju apstiprina Pamatlēmuma 2009/315 un Lēmuma 2009/316 mērķi, kas ir izveidot ātru un efektīvu informācijas apmaiņas sistēmu attiecībā uz notiesājošiem spriedumiem krimināllietās, kas ir tikuši pasludināti dažādās Savienības dalībvalstīs. Proti, citu dalībvalstu tiesu pasludināto notiesājošo spriedumu atzīšanas procedūra, kura noris pirms šīs sodāmības ierakstīšanas sodāmības reģistrā, kas turklāt nozīmē, ka šie spriedumi tiek nosūtīti un iztulkoti, var stipri palēnināt šo ierakstīšanu, sarežģīt informācijas apmaiņu starp dalībvalstīm un tādējādi apdraudēt minēto mērķu sasniegšanu. Turklāt, šāda procedūra ir pretrunā spriedumu un lēmumu krimināllietās savstarpējas atzīšanas principam, kurš ir paredzēts LESD 82. panta 1. punktā. Proti, šim principam ir pretrunā tas, ka dalībvalsts citas dalībvalsts tiesas pasludināta sprieduma atzīšanu pakļauj nosacījumam, ka pirmajā no šīm dalībvalstīm tiek īstenota šim nolūkam paredzēta tiesas procedūra.

(sal. ar 45., 46., 48.–50. un 52.–56. punktu un rezolutīvo daļu)