Lieta T‑297/05

IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH

pret

Eiropas Komisiju

Atbalsts ekotūrisma projekta finansēšanai – Slepena noruna – Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzība – Nelikumīgi iegūta labuma atgūšana – Noilgums – Pārtraukuma neesamība

Sprieduma kopsavilkums

1. Eiropas Savienības pašas resursi – Regula par Savienības finanšu interešu aizsardzību – Administratīvi pasākumi – Noteikumi par nepamatoti iegūta labuma atgūšanu – Piemērošanas joma – Noteikumi par nepamatoti iegūta labuma atgūšanu, kas noticis, izdarot pārkāpumu – Lēmuma, ar kuru ir piešķirts šāds labums, atsaukšana – Ietveršana

(Padomes Regulas Nr. 2988/95 1. panta 1. punkts un 2. punkts un 4. panta 1.–3. punkts)

2. Eiropas Savienības pašas resursi – Regula par Savienības finanšu interešu aizsardzību – Pārkāpums – Jēdziens – Vienlīdzīgu iespēju un pārskatāmības principa pārkāpums – Slepena noruna starp pretendentu uz finanšu atbalstu un par lietas sagatavošanu atbildīgo ierēdni, kura ļāva saņemt Savienības finanšu atbalstu – Ietveršana

(Padomes Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. un 4. punkts un Padomes Regulas Nr. 1605/2002 109. panta 1. punkts)

3. Eiropas Savienības pašas resursi – Regula par Savienības finanšu interešu aizsardzību – Lietas par pārkāpumiem – Noilguma termiņš

(Padomes Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmā daļa)

4. Eiropas Savienības pašas resursi – Regula par Savienības finanšu interešu aizsardzību – Turpināts vai atkārtots pārkāpums – Vērtējuma kritēriji

(Padomes Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā daļa)

1. Pienākums atmaksāt ar ļaunprātīgiem paņēmieniem nepamatoti iegūto labumu nepārkāpj tiesiskuma principu. Faktiski šis pienākums nav sods, bet vienkārši sekas konstatācijai, ka vajadzīgie nosacījumi, lai iegūtu no Savienības tiesiskā regulējuma izrietošo labumu, ir mākslīgi radīti, līdz ar to padarot piešķirto priekšrocību par nepamatotu un tādējādi pamatojot pienākumu to atmaksāt. Tādējādi atšķirībā no administratīvā soda, kuru var uzlikt papildus Regulā Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību paredzētajam vispārīgajam tiesiskajam regulējumam, šīs regulas 4. panta 1.–3. punkta noteikumi, tos skatot kopā ar šīs pašas regulas 1. panta 1. un 2. punktu, ir jāuzskata par atbilstošu un pietiekamu juridisko pamatu, lai veiktu jebkādu pasākumu, kura mērķis ir nepamatoti, izdarot pārkāpumu, iegūta labuma atgūšana, un tātad arī lai atsauktu lēmumu, ar ko šis labums ir piešķirts.

Katrā ziņā, pat ja nepastāv konkrēta tiesību norma šādam nolūkam, no Savienību tiesību vispārējiem principiem izriet, ka principā administrācija ir pilnvarota ar atpakaļejošu spēku atsaukt labvēlīgu administratīvo aktu, kurš ir pieņemts prettiesiski, jo tostarp Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1. punkts nav nekas cits kā šo vispārējo principu īstenošanas veids atvasināto tiesību līmenī.

(sal. ar 117. un 118. punktu)

2. Kā izriet no Regulas Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, 109. panta 1. punkta, dotācijas piešķir, tostarp ievērojot pārredzamības un vienlīdzīgas attieksmes principus, kas nozīmē, ka, ievērojot šādu dotāciju finansējumam paredzēto ierobežoto budžetu, pret potenciālajiem pretendentiem uz finanšu atbalstu ir jāievēro vienlīdzīga attieksme attiecībā, pirmkārt, uz uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus iekļauto atbilstošo informāciju par atlases kritērijiem iesniedzamajiem projektiem un, otrkārt, attiecībā uz minēto projektu salīdzinošo novērtējumu, kura iznākumā notiek projektu atlase un tiem piešķir finanšu atbalstu.

Budžeta jomā pārskatāmības pienākuma, kas izriet no vienlīdzīgas attieksmes principa, galvenais mērķis ir garantēt, ka nepastāv favorītisma un budžeta iestādes patvaļības risks. Tas nozīmē, ka visi piešķiršanas procedūras nosacījumi un kārtība ir formulēti skaidri, precīzi un nepārprotami tostarp uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus. Līdz ar to visa informācija, kas nepieciešama, lai pareizi saprastu uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus, tiklīdz iespējams, ir jānodod visu saimnieciskās darbības subjektu rīcībā, kam ir potenciāla interese piedalīties dotāciju piešķiršanas procedūrā, lai, pirmkārt, visi pietiekami informēti un rūpīgi pretendenti varētu saprast tās precīzo piemērošanas jomu un to interpretēt vienādi un, otrkārt, lai budžeta iestāde varētu efektīvi pārbaudīt, vai iesniegtie piedāvājumi atbilst iepriekš izsludinātajiem atlases un piešķiršanas kritērijiem. Tādēļ jebkāds vienlīdzīgu iespēju un pārskatāmības principa aizskārums ir uzskatāms par pārkāpumu, kas finansiālā atbalsta piešķiršanas procedūru padara par spēkā neesošu.

Līdz ar to tāda finanšu atbalsta kā strīdīgais finanšu atbalsts iegūšana no Kopienu vispārējā budžeta pēc slepenas norunas, kura ir acīmredzamā pretrunā saistošajiem noteikumiem, ar ko tiek reglamentēta šādu atbalstu piešķiršana, pretendenta uz finanšu atbalstu un ierēdņa, kas ir atbildīgs par uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus sagatavošanu, kā arī projektu, kam tiks piešķirts atbalsts, novērtēšanu un atlasīšanu, starpā ir uzskatāma par pārkāpumu Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 4. panta 1. punkta izpratnē, un nav jāizvērtē, vai šāda rīcība ir uzskatāma par atbilstošu kritērijiem, lai pierādītu aktīvu vai pasīvu korupciju vai citas krimināltiesiskas normas pārkāpumu.

(sal. ar 122. un 124.–126. punktu)

3. Pieņemot Regulu Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību, un it īpaši tās 3. panta 1. punkta pirmo daļu, Kopienu likumdevējs ir paredzējis ieviest vispārēju noilguma normu, kas ir piemērojama šajā jomā un ar kuru tas ir paredzējis, pirmkārt, noteikt minimālu visās dalībvalstīs piemērotu termiņu un, otrkārt, atteikties no iespējas piedzīt nepamatoti saņemtus Kopienu budžeta maksājumus, ja ir pagājis četru gadu termiņš pēc saistīto ar strīdīgo maksājumu pārkāpumu izdarīšanas. No tā izriet, ka kopš iepriekš minētās regulas spēkā stāšanās datuma dalībvalstu kompetentās iestādes četru gadu laikā principā var piedzīt visus no Kopienu budžeta nepamatoti saņemtus labumus, izņemot nozarēs, kurās Kopienu likumdevējs ir noteicis īsāku termiņu. Runājot par tāda veida labumiem, kas no Kopienu budžeta nepamatoti saņemti tādu pārkāpumu dēļ, kas tikuši izdarīti pirms Regulas Nr. 2988/95 stāšanās spēkā, pieņemot šīs regulas 3. panta 1. punktu un neskarot šī panta 3. punktu, Kopienu likumdevējs ir noteicis tādu vispārēju noilguma normu, ar kuru tas pēc savas gribas līdz četriem gadiem ir samazinājis periodu, kurā dalībvalstu iestādēm, rīkojoties Kopienu budžeta vārdā un interesēs, ir vai būtu jāatgūst šādi nepamatoti saņemti labumi.

Līdz ar to, piemērojot Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmo daļu, visi maksājumi, ko saimnieciskās darbības subjekts nepamatoti saņēmis tāda pārkāpuma dēļ, kas izdarīts pirms iepriekš minētās regulas stāšanās spēkā, principā ir uzskatāmi par noilgušiem, ja vien četru gadu laikā kopš šāda pārkāpuma izdarīšanas nav pieņemts neviens apturošs akts, kas saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta trešo daļu ir tāds akts, kurš ir darīts zināms konkrētajai personai, to ir pieņēmusi kompetentā iestāde un tas attiecas uz šāda pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu.

Šie principi mutatis mutandis ir piemērojami tad, ja attiecīgo pasākumu atbilstoši Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1.–3. punktam, to lasot kopā ar 1. panta 1. un 2. punktu, ir veikusi Komisija, jo minētā regula ir vispārēja tiesību norma, kas ir saistoša visām iestādēm – gan valstu, gan Kopienas –, kam ir saistoši labas finanšu pārvaldības un Kopienu budžeta izdevumu kontroles pienākumi mērķiem, kuri ir noteikti minētās regulas preambulas trešajā un trīspadsmitajā apsvērumā.

(sal. ar 148.–150. punktu)

4. Pārkāpums ir turpināts vai atkārtots Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē tad, ja to ir izdarījis tirgus dalībnieks, kas ekonomiskas priekšrocības gūst no tādu līdzīgu darījumu kopuma, ar kuriem pārkāpj vienu un to pašu Kopienu tiesību normu.

(sal. ar 153. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)

2011. gada 15. aprīlī ( )

Atbalsts ekotūrisma projekta finansēšanai – Slepena noruna – Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzība – Nelikumīgi iegūta labuma atgūšana – Noilgums – Pārtraukuma neesamība

Lieta T‑297/05

IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, Minhene (Vācija), ko pārstāv H.‑J. Prīss, [H.‑J. Prieß], M. Nīsteds [M. Niestedt] un K. Pičass [C. Pitschas], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko pārstāv B. Šima [B. Schima], pārstāvis, kam palīdz K. Arholds [C. Arhold], advokāts,

atbildētāja,

par prasību atcelt Komisijas 2005. gada 13. maija Lēmumu (ENTR/01/Audit/RVDZ/ss D(2005) 11382) par Komisijas 1992. gada 4. augusta Lēmuma (003977/XXIII/A3 – S92/DG/ENV8/LD/kz) piešķirt finansiālu atbalstu ECU 530 000 apmērā Ecodata projekta ietvaros atcelšanu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)

šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi] (referents), tiesneši E. Kremona [E. Cremona] un S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen],

sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 9. jūnija tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Atbilstošās tiesību normas

1 Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV L 248, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Finanšu regula”), redakcijā, kura ir piemērojama šajā lietā, 20. apsvērums ir izteikts šādā redakcijā:

“[..] attiecībā uz krāpšanas gadījumiem šai regulai jāatsaucas uz spēkā esošajiem noteikumiem par Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzību un Eiropas Kopienu amatpersonu vai Eiropas Savienības dalībvalstu amatpersonu korupcijas apkarošanu.”

2 Finanšu regulas 72. panta 2. punktā ir noteikts:

“Iestādes, pieņemot lēmumu, var oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, kas pienākas no personām, kuras nav valstis; šāds lēmums jāizpilda [EKL] 256. panta nozīmē.”

3 Saskaņā ar Finanšu regulas 109. pantu ar virsrakstu “Piešķiršanas principi”:

“1. Dotācijas piešķir, ievērojot pārredzamības un vienlīdzīgas attieksmes principus. Tās nevar būt uzkrājošas vai piešķirtas ar atpakaļejošu datumu, un tām jābūt saistītām ar līdzfinansējumu.

2. Dotācijas mērķis vai sekas nevar būt peļņas radīšana saņēmējam.”

4 Finanšu regulas 119. panta 2. punktā ir noteikts:

“Ja saņēmējs nepilda savas likumiskās un līgumiskās saistības, dotāciju aptur vai samazina, vai izbeidz īstenošanas noteikumos paredzētajos gadījumos pēc tam, kad saņēmējam bijusi dota iespēja izteikt savus apsvērumus.”

5 Komisijas 2002. gada 23. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Finanšu regulai (OV L 357, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “īstenošanas kārtība”), 183. panta, kas atbilst Finanšu regulas 119. pantam, ar virsrakstu “Dotāciju apturēšana un samazināšana” redakcijā, kas ir piemērojama šīs lietas faktiem, 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:

“1. Atbildīgais kredītrīkotājs aptur maksājumus un atkarībā no procedūras stadijas vai nu samazina dotācijas vai pieprasa no saņēmēja(‑iem) to atmaksu pienācīgā apmērā:

a) aprobētās rīcības vai darba programmas neizpildes gadījumā, sliktas izpildes, daļējas vai novēlotas izpildes gadījumā;

[..].”

6 Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) I sadaļā ar virsrakstu “Vispārēji principi” ir noteikts:

“1. pants

1. Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.

2. Pārkāpums nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.

2. pants

1. Administratīvās pārbaudes, pasākumus un sodus piemēro tiktāl, ciktāl tie vajadzīgi, lai nodrošinātu Kopienas tiesību aktu pareizu piemērošanu. Tiem jābūt iedarbīgiem, samērīgiem ar nodarījumu un jāattur no pārkāpumiem, tādējādi pietiekami jāaizsargā Kopienas finansiālās intereses.

2. Nav piemērojami administratīvi sodi, kas Kopienas tiesību aktos nav bijuši paredzēti pirms notikušā pārkāpuma. Ja Kopienas noteikumi, kas paredz administratīvus sodus, vēlāk ir grozīti, ar atpakaļejošu spēku piemēro saudzīgākos noteikumus.

3. Kopienas tiesību aktos nosaka, kādiem un ar kādu darbības jomu jābūt administratīvajiem pasākumiem un sodiem, kas vajadzīgi konkrēto noteikumu pareizai piemērošanai, ņemot vērā pārkāpuma veidu un smagumu, piešķirto vai saņemto labumu un atbildības pakāpi.

4. Kopienas pārbaužu, pasākumu un sodu piemērošanas kārtību regulē dalībvalstu tiesību akti, ievērojot attiecīgos Kopienas tiesību aktus.

3. pants

1. Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.

Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. Vairākgadu programmās noilguma termiņš visos gadījumos ir līdz programmas pilnīgai pabeigšanai.

Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.

Tomēr noilgums iestājas ne vēlāk kā dienā, kad pagājis laiks, kas divreiz ilgāks par noilguma termiņu un kurā kompetentās iestādes nav uzlikušas sodus, izņemot gadījumus, kad administratīvā lieta pārtraukta saskaņā ar 6. panta 1. punktu.

2. Administratīvā soda lēmuma izpildes termiņš ir trīs gadi. Šis termiņš sākas galīgā lēmuma pieņemšanas dienā.

Termiņa pārtraukšanu un atlikšanu regulē attiecīgie dalībvalstu noteikumi.

3. Dalībvalstis patur iespēju piemērot termiņus, kas ir ilgāki par attiecīgi 1. un 2. punktā paredzētajiem.”

7 Regulas Nr. 2988/95 II sadaļā ar virsrakstu “Administratīvie pasākumi un sodi” ir noteikts:

“4. pants

1. Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:

– uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,

– [..].

2. Piemērojot 1. punktā minētos pasākumus, atgūst tikai iegūtos labumus, un, ja tā paredzēts, procentus, ko var noteikt pēc vienotas likmes.

3. Ja konstatēts, ka darbības nolūks ir iegūt labumu pretēji attiecīgajā gadījumā piemērojamo Kopienas tiesību aktu mērķiem, labuma saņemšanai vajadzīgos apstākļus radot mākslīgi, šo labumu atbilstoši gadījumam nepiešķir vai atsauc.

4. Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.

5. pants

1. Par tīšu pārkāpumu vai pārkāpumu nolaidības dēļ var uzlikt šādus administratīvus sodus:

[..]

c) Kopienas noteikumos piešķirta labuma pilnīgu vai daļēju atcelšanu, pat ja saimnieciskās darbības subjekts nelikumīgi iedzīvojies tikai no kādas labuma daļas;

d) labuma uzteikšanu vai atcelšanu uz kādu laiku pēc pārkāpuma izdarīšanas;

[..].

6. pants

1. Neskarot Kopienas administratīvos pasākumus un sodus, kas noteikti, pamatojoties uz šīs regulas spēkā stāšanās brīdī pastāvošajiem nozaru noteikumiem, ar kompetentās iestādes lēmumu var pārtraukt finansiālo sodu, piemēram, administratīvo naudassodu piemērošanu, ja pret attiecīgo personu sakarā ar vieniem un tiem pašiem faktiem sākta krimināllieta. Līdz ar administratīvās lietas pārtraukšanu pārtrūkst 3. pantā paredzētais noilguma termiņš.

[..]

7. pants

Kopienas administratīvos pasākumus un sodus var piemērot 1. pantā minētajiem saimnieciskās darbības subjektiem, proti, fiziskajām un juridiskajām personām un pārējām saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem tiesībspējīgām personām, kas izdarījušas pārkāpumu. Tos var piemērot arī personām, kuras piedalījušās pārkāpuma izdarīšanā, un personām, kuru pienākums ir uzņemties atbildību par pārkāpumu vai to nepieļaut.”

8 Protokola, kas izstrādāts, pamatojoties uz K3. pantu Līgumā par Eiropas Savienību, un pievienots Konvencijai par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV 1996, C 313, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Konvencijas par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību protokols”), 2. panta ar virsrakstu “Pasīvā korupcija” 1. punktā ir noteikts:

“Šajā protokolā kādas amatpersonas tīša rīcība, kas tieši vai pastarpināti pieprasa vai saņem jebkāda veida labumu sev vai kādai trešajai personai vai akceptē šāda labuma apsolījumu, lai rīkotos vai atturētos no saviem pienākumiem atbilstošas rīcības, vai arī īstenotu savas funkcijas, pārkāpjot dienesta pienākumus, nodarot vai, iespējams, nodarot kaitējumu Eiropas Kopienu finanšu interesēm, ir pasīva korupcija.”

9 Saskaņā ar šī protokola 3. panta ar virsrakstu “Aktīvā korupcija” 1. punktu:

“Šajā protokolā jebkura kādas personas tīša rīcība, kas piesola vai sniedz tieši vai pastarpināti jebkura veida labumu amatpersonai savās vai kādas trešās personas interesēs, lai šī amatpersona rīkotos vai atturētos no saviem pienākumiem atbilstošas rīcības, vai arī īstenotu savas funkcijas, pārkāpjot dienesta pienākumus, nodarot vai, iespējams, nodarot kaitējumu Eiropas Kopienu finanšu interesēm, ir aktīva korupcija.”

Tiesvedības rašanās fakti

Uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus procedūra par projektu Ecodata un šī projekta īstenošana

10 Eiropas Kopienu vispārējā budžeta 1992. finanšu gadam galīgajā variantā Eiropas Parlaments nolēma, ka “vismaz ECU 530 000 [tiks izlietoti] kā atbalsts, lai ieviestu informācijas tīklu par ekotūrisma projektiem Eiropā (B2 nodaļas 7100. pants (tūrisms)) (OV L 26, 1. lpp., 659. lpp.; turpmāk tekstā – “1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgais variants”).

11 1992. gada 26. februārī Eiropas Kopienu Komisija Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī publicēja uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus, lai atbalstītu projektus tūrisma un vides jomā (OV C 51, 15. lpp.). Šajā uzaicinājumā Komisija norādīja, ka tās nolūks ir piešķirt kopumā ECU 2 000 000 un atlasīt apmēram 25 atbilstošus projektus, kuriem piešķirt atbalstu 60 % apmērā no to kopējām izmaksām.

12 1992. gada 22. aprīlī prasītāja – IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH (turpmāk tekstā – “IPK”), Vācijā dibināta sabiedrība, kas veic uzņēmējdarbību tūrisma jomā – iesniedza pieteikumu, lai saņemtu finansiālu atbalstu projektam datubāzes izveidei par ekotūrismu Eiropā, sauktu “Ecodata” (turpmāk tekstā – “projekts Ecodata”). Projekta koordinācija bija jānodrošina IPK. Tomēr darbu īstenošanai IPK bija jāsadarbojas ar trīs partneriem, proti, ar Francijā dibinātu uzņēmumu Innovence, Itālijā dibinātu uzņēmumu Tourconsult un Grieķijā dibinātu uzņēmumu 01‑Pliroforiki. Priekšlikumā par projektu nebija nekādu precizējumu par darbu sadali minēto uzņēmumu starpā, tajā bija tikai norādīts, ka visi šie uzņēmumi ir “konsultanti ar specializāciju tūrisma jomā un par projektiem, kuri attiecas uz informāciju un tūrismu”.

13 Ar 1992. gada 4. augusta vēstuli (turpmāk tekstā – “lēmums par atbalsta piešķiršanu”) Komisija pēc “Uzņēmējdarbības politikas, tirdzniecības, tūrisma un sociālās ekonomikas” ģenerāldirektorāta (ĢD XXIII) A direkcijas “Uzņēmējdarbības veicināšana un uzņēmējdarbības vides uzlabošana” 3. nodaļas “Tūrisms” vadītāja G. Dzoana [G. Tzoanos] ierosinājuma piešķīra IPK finansiālu atbalstu ECU 530 000 apmērā projektam Ecodata (turpmāk tekstā – “strīdīgais finansiālais atbalsts”). Komisija uzaicināja IPK parakstīt un nosūtīt “finansiālā atbalsta saņēmēja paziņojumu”, kurš ir pievienots lēmumam piešķirt atbalstu un kurā bija ietverti nosacījumi minētā atbalsta saņemšanai. Iepriekš minētajā paziņojumā bija noteikts, ka Komisija samaksās 60 % no atbalsta apmēra, tiklīdz tā atbilstoši paredzētajai kārtībai saņems IKP parakstītu atbalsta saņēmēja paziņojumu, savukārt atlikusī summa tiks izmaksāta pēc atskaišu par projekta izpildi saņemšanas un pieņemšanas. Paziņojuma 7. punktā bija norādīts, ka atbalsta saņēmējs piekrīt atteikties no iespējamās atlikušās summas izmaksas 4. un 5. punktā norādīto atskaišu par projekta virzību un finansiālā atbalsta izlietošanu nodošanas termiņu neievērošanas gadījumā. Atbilstoši šī paziņojuma 8. punktam, ja nevar pamatot saņemto finansiālo ieguldījumu izmantošanu, saņēmējs apņemas Komisijai pēc tās pieprasījuma atlīdzināt jau izmaksātās summas, kuras nevar pamatot. IPK parakstīja paziņojumu 1992. gada 23. septembrī, un tas tika reģistrēts Komisijas ĢD XXIII 1992. gada 29. septembrī.

14 1992. gada 24. novembrī G. Dzoans uzaicināja IPK un 01‑Pliroforiki uz tikšanos, kura notika bez abu pārējo projekta partneru piedalīšanās. Tikšanās laikā G. Dzoans izteica piedāvājumu uzticēt svarīgākos darbus un lielāko finansējuma daļu uzņēmumam 01‑Pliroforiki. IPK esot iebildusi šai prasībai.

15 Pirmā finansiālā atbalsta daļa, proti, ECU 318 000 (60 % no pilnās dotācijas ECU 530 000 apmērā), tika izmaksāta 1993. gada janvārī.

16 1993. gada februāra beigās G. Dzoans tika atsaukts no projekta Ecodata. Vēlāk pret viņu tika ierosināta disciplinārlieta, kā arī tika uzsāktas iekšējas izmeklēšanas attiecībā uz lietām, par kurām viņš bija atbildīgs. Disciplinārlieta noslēdzās ar to, ka G. Dzoans tika atcelts no amata sākot ar 1995. gada 1. augustu. Turpretī iekšējā izmeklēšanā par administratīvo procedūru, ar kuru tika piešķirts atbalsts, netika atklāti nekādi pārkāpumi.

17 Pēc negatīva novērtējuma ziņojuma attiecībā uz projekta Ecodata izpildi Komisija 1994. gada 3. augustā (turpmāk tekstā – “1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums” vai “strīdīgais lēmums”) atteica izmaksāt finansiālā atbalsta otro daļu ECU 212 000 apmērā un norādīja, ka tā vēlas apsvērt, vai nepieņemt lēmumu prasīt atmaksāt pirmo minētā finansiālā atbalsta daļu.

Tiesvedība par 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmumu

18 IPK cēla prasību atcelt 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmumu, kura bija pamatā pirmajai tiesvedībai Kopienu tiesās (turpmāk tekstā – “pirmā tiesvedība”).

19 1997. gada 15. oktobra spriedumā lietā T‑331/94 IPK/Komisija (Recueil, II‑1665. lpp.) Pirmās instances tiesa noraidīja šo prasību.

20 Noraidījuma pamatojumā Pirmās instances tiesa šī sprieduma 47. punktā tostarp konstatēja:

“[..] [IPK] nevar pārmest Komisijai, ka tā ir vainojama projekta [Ecodata] izpildes kavējumos. Šajā sakarā ir jākonstatē, [ka IPK] gaidīja līdz pat 1993. gada martam, pirms uzsākt sarunas ar partneriem par darbu sadali projekta īstenošanai, kaut arī IPK bija projekta koordinators. Tādējādi [IPK] iztērēja vismaz pusi laika, kas bija domāts projekta izpildei, pat neuzsākot efektīvas darbības. Kaut arī [IPK] sniedza norādes, ka viens vai vairāki Komisijas ierēdņi laikposmā no 1992. gada novembra līdz 1993. gada februārim esot traucējuši projekta izpildi, prasītāja nekādi nav pierādījusi, ka šie traucējumi tai būtu lieguši uzsākt efektīvu sadarbību ar partneriem pirms 1993. gada marta.”

21 Pēc tam, kad IPK iesniedza apelācijas sūdzību, Tiesa atcēla Pirmās instances tiesas spriedumu un nodeva lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai (Tiesas 1999. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑433/97 P IPK/Komisija, Recueil, 6795. lpp.).

22 Sprieduma pamatojumā Tiesa tostarp nosprieda:

“15 [..] Ir jākonstatē, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 47. punkta, ka [IPK] sniedza pierādījumus par iejaukšanos projekta vadīšanā, kuru veica Komisijas ierēdņi un kura ir minēta pārsūdzētā sprieduma 9. un 10. punktā, un tas varēja ietekmēt projekta netraucētu īstenošanu.

16 Šādos apstākļos Komisijai ir jāpierāda, ka, neraugoties uz šo iejaukšanos, [IPK] varēja turpināt projektu īstenot apmierinoši.

17 No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, prasot, [lai IPK] sniegtu pierādījumus, ka Komisijas ierēdņu rīcība tai liedza uzsākt efektīvu sadarbību ar projekta partneriem.”

23 Pēc lietas nodošanas atpakaļ Pirmās instances tiesa apmierināja prasību ar 2001. gada 6. marta spriedumu lietā T‑331/94 IPK‑München/Komisija (Recueil, II‑779. lpp.).

24 Šajā spriedumā zem virsraksta “Par strīda priekšmetu” Pirmās instances tiesa konstatēja:

“34 Tiesvedībā par šo prasību Pirmās instances tiesai ir lūgts lemt par tāda Komisijas lēmuma tiesiskumu, ar kuru tika atteikts izmaksāt [finansiālā atbalsta] [otro] daļu, kas piešķirts prasītājai, lai īstenotu projektu Ecodata. Šī atteikuma pamatojums ir ietverts [strīdīgajā] lēmumā un 1993. gada 30. novembra vēstulē, uz kuru ir izdarīta atsauce minētajā lēmumā.

35. Tomēr ir jākonstatē, ka 1993. gada 30. novembra vēstulei ir divas daļas. Pirmā daļa, proti, vēstules 1.–5. punkts, attiecas uz Komisijas atteikumu izmaksāt [finansiālā atbalsta] [otro] daļu, un tātad šajā vēstulē ir ietverts [strīdīgā] lēmuma pamatojums. Otra daļa, proti, vēstules 6.–12. punkts, attiecas uz iespējamu 60 % [no finansiālā atbalsta] atgūšanu. Komisija līdz šim brīdim vēl nav pieņēmusi lēmumu par [finansiālā atbalsta] atgūšanu.

36. Kā tiesas sēdē atzina Komisija, 1993. gada 30. novembra vēstules 6.–12. punktā nav ietverts [strīdīgā] lēmuma pamatojums. Šie punkti tika iekļauti vēstulē vienīgi saistībā ar iespējamu Komisijas lēmumu nākotnē prasīt atmaksāt jau izmaksāto [finansiālā atbalsta] daļu. Argumenti, kurus ir izvirzījusi prasītāja savā prasības pieteikumā attiecībā uz 1993. gada 30. novembra vēstules 6.–12. punktu, tādējādi ir jāatzīst par nepieņemamiem.”

25 Attiecībā uz lietas būtību Pirmās instances tiesa tostarp nolēma:

“85 Šādos apstākļos un tā kā Komisija nav izvirzījusi citus argumentus, ir jākonstatē, ka [Komisija] nav sniegusi pierādījumus, ka [IPK] varēja turpināt projektu [Ecodata] īstenot apmierinoši, neskatoties uz iejaukšanos, tostarp to, ar kuru tika mēģināts projektā iesaistīt [uzņēmumu] Studienkreis [..].

86 Līdz ar to, ņemot vērā, ka, pirmkārt, sākot no 1992. gada vasaras līdz vismaz 1993. gada 15. martam Komisija uzstāja [IPK], lai projektā tiktu iesaistīts [uzņēmums] Studienkreis [..] – pat ja [IPK] priekšlikumā un lēmumā par atbalsta piešķiršanu [..] nav paredzēta šī uzņēmuma piedalīšanās projektā [Ecodata] –, šis apstāklis neapšaubāmi aizkavēja projekta īstenošanu un, otrkārt, Komisija nav sniegusi pierādījumus par to, ka, neskatoties uz šo iejaukšanos, [IPK] varēja turpināt projektu īstenot apmierinoši, ir jāsecina, ka Komisija, atsakot izmaksāt [finansiālā atbalsta] [otro] daļu, pamatojoties ar to, ka projekts nebija pabeigts 1993. gada 31. oktobrī, ir pārkāpusi labticības principu.”

26 Tālāk Pirmās instances tiesa izskatīja Komisijas argumentu par slepenu norunu starp G. Dzoanu, 01‑Pliroforiki un IPK, kuru Komisija izvirzīja iebildumu rakstā un pēc tam detalizēja un precizēja vēlāk iesniegtajos procesuālajos rakstos, un tostarp konstatēja:

“88 Tomēr tiktāl, ciktāl attiecībā uz šo pēdējo iejaukšanos Komisija vēlas uzsvērt, ka pastāvēja prettiesiska slepena noruna starp G. Dzoanu, 01‑Pliroforiki un [IPK] [..], vēl ir jālemj par principa fraus omnia corrumpit piemērošanu, kas, kā uzskata Komisija, ir pamats, lai noraidītu šo prasību.

89 Komisija šajā ziņā paskaidro [..], ka lēmums [piešķirt finansiālu atbalstu] ir prettiesiskas slepenas norunas starp G. Dzoanu, 01‑Pliroforiki un [IPK] sekas. Lai pamatotu savu argumentu, Komisija atsaucas uz nopratināšanu, kuras notika izmeklēšanas ietvaros, ko Beļģijas tiesībsargājošās iestādes uzsāka pret G. Dzoanu, protokoliem [..]. Komisija uzsver, ka [IPK] īpašnieks un vadītājs R. Freitāgs [Freitag], esot teicis, ka G. Dzoans esot prasījis viņu iecelt par komandītu ETIC [European Travel Intelligence Center], kas ir viena no R. Freitāgam piederošajām sabiedrībām, un licis noprast, ka [IPK] nākotnē būšot vieglāk iegūt līgumu slēgšanas tiesības ar Komisiju [..]. Turklāt G. Dzoans esot norādījis R. Freitāgam, ka projekts, uz kuru viņš esot atsaucies ĢD XXIII sanāksmē Lisabonā 1992. gada maijā, “varētu aiziet”, ja viņam tiktu izmaksāta komisijas maksa ECU 30 000 apmērā [..]. Lai pamatotu savus argumentus, Komisija turklāt apgalvo, ka, sākot no 1992. gada jūnija, Lex Group bija ETIC pārstāvis Grieķijā (ETIC brošūra Nr. 1/92). Savukārt G. Dzoans bija Lex Group dibinātājs, un atbildīgā par darbu ar klientiem amats bija uzticēts K. Sapundzaki [K. Sapountzaki], kura tolaik bija viņa saderinātā un vēlāk kļuva par viņa laulāto. 01‑Pliroforiki esot Lex Group tiesību pārņēmējs, lai pārstāvētu ETIC Grieķijā. Komisija turklāt atsaucas uz ETIC līdzstrādnieka F. Franka [F. Franck] liecību, kas nepārprotami pierādot, ka starp G. Dzoanu, 01‑Pliroforiki un [IPK] pastāvēja slepena noruna [..]. Esot zīmīgi, ka vienīgajam [IPK] partnerim saistībā ar projektu, Innovence, nebija nekādu saistību ne ar G. Dzoanu, ne R. Freitāgu, un šis uzņēmums nebija uzaicināts piedalīties 1992. gada 24. novembra sanāksmē [..], kas esot notikusi ETIC telpās. Komisija turklāt norāda, ka G. Dzoanam bija R. Freitāga privātais telefona numurs. H. fon Moltkes [H. von Moltke] telefonsarunā ar R. Freitāgu, kura notika 1993. gada 10. martā, R. Freitāgs esot piesedzis G. Dzoanu un tādējādi kļuvis par viņa līdzdalībnieku. Tiesas sēdē Komisija turklāt atsaucās uz Tribunal de grande instance de Paris (divpadsmitā palāta) 2000. gada 22. septembra spriedumu, ar kuru G. Dzoans esot sodīts par korupciju ar brīvības atņemšanas sodu uz četriem gadiem.

90 Pirmās instances tiesa konstatē, ka ne [strīdīgajā] lēmumā, ne 1993. gada 30. novembra vēstulē, uz kuru atsaucas [strīdīgais] lēmums, nav minēta slepenā noruna starp G. Dzoanu, 01‑Pliroforiki un [IPK], kas būtu šķērslis, lai IPK izmaksātu [finansiālā atbalsta] [otro] daļu. Turklāt ne [strīdīgajā] lēmumā, ne 1993. gada 30. novembra vēstulē nav nekādas norādes uz to, ko Komisija uzskatīja par pārkāpumiem [finansiālā atbalsta] piešķiršanā [IPK]. Šajos apstākļos Komisijas sniegtais skaidrojums attiecībā uz prettiesisku slepenu norunu attiecīgo personu starpā nevar tikt uzskatīts par tiesvedības laikā sniegtu skaidrojumu par [strīdīgā] lēmuma pamatojumu [..].

91 Ņemot vērā, ka atbilstoši [EKL 230. pantam] Pirmās instances tiesai ir jāpārbauda vienīgi [strīdīgā] lēmuma tiesiskums, ņemot par pamatu šī tiesību akta pamatojumu, Komisijas arguments par principu fraus omnia corrumpit ir jānoraida.

92 Ir jāpiebilst, ka, ja Komisija pēc [strīdīgā] lēmuma pieņemšanas būtu uzskatījusi, ka norādes iepriekš minētajā 89. pantā bija pietiekamas, lai pierādītu, ka starp G. Dzoanu, 01‑Pliroforiki un [IPK] pastāvēja prettiesiska slepena noruna, kuras dēļ tika pieļauti pārkāpumi dotācijas piešķiršanas procedūrā projektam Ecodata, Komisija šajā tiesvedībā būtu varējusi izvirzīt pamatu, kurš nav iekļauts iepriekš minētajā lēmumā, atsaukt šo lēmumu un pieņemt jaunu lēmumu, kurā būtu iekļauts ne tikai atteikums izmaksāt [finansiālā atbalsta] [otro] daļu, bet arī noteikts pienākums atmaksāt jau izmaksāto [finansiālā atbalsta] daļu.”

27 Gan Komisija, gan IPK par šo Pirmās instances tiesas spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību. Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija tostarp izvirzīja piekto pamatu par principa fraus omnia corrumpit neizskatīšanu. Savukārt IPK prasīja atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tā 34.–36. punktā ir atzīts, ka Komisijas 1993. gada 30. novembra vēstules motīvu daļas 6.–12. punkts nav 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmuma daļa.

28 2004. gada 29. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās C‑199/01 P un C‑200/01 P IPK‑München un Komisija (Recueil, I‑4627. lpp.) Tiesa noraidīja IPK apelācijas sūdzību kā nepieņemamu un Komisijas apelācijas sūdzību kā nepamatotu.

29 Attiecībā uz Komisijas izvirzīto piekto pamatu Tiesa nolēma:

“62 Ar savu otro un piekto pamatu, kuri ir jāizskata kopā un vispirms, Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka, pirmkārt, tā nav ņēmusi vērā apsvērumus, kas izklāstīti Tiesas 1999. gada 5. oktobra sprieduma lietā C‑433/97 P IPK/Komisija (Recueil, 6795. lpp.) 15. un 16. punktā, tostarp attiecībā uz apgalvotās prettiesiskās slepenās norunas starp [G. Dzoanu], [..] 01‑Pliroforiki un IPK nozīmību šajā lietā.

63 Komisija apgalvo, ka šīs slepenās norunas dēļ projekta izpilde tika novēlota līdz vismaz 1993. gada februārim, jo, pirmkārt, projekta partneri nevarēja vienoties par līdzekļu piešķiršanu, kurus [G. Dzoans] prasīja piešķirt grieķu partnerim, kā rezultātā projekta izpilde apstājās, un, otrkārt, IPK ar nodomu piesedza [G. Dzoana] darbības. Atbilstoši Tiesas 1999. gada 5. oktobra sprieduma lietā C‑433/97 P IPK/Komisija (Recueil, 6795. lpp.) 15. un 16. punktam Pirmās instances tiesai bija jāpārbauda, vai Komisija ir pierādījusi, ka, neskatoties uz attiecīgajām darbībām, IPK varēja turpināt projektu īstenot apmierinoši. Tādējādi, kā uzskata Komisija, Pirmās instances tiesa, uzskatot argumentu par šādu slepenu norunu kā neatbilstošu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

64 Otrkārt, Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, konstatējot, ka tā nav krimināltiesa un ka tās kompetencē nav izskatīt jautājumu par šādu slepenu norunu, nav ievērojusi principu dolo agit, qui petit, quod statim redditurus est un principu fraus omnia corrumpit.

65 Turpretī IPK uzsver, ka starp [G. Dzoanu], [..] 01‑Pliroforiki un IPK nav bijusi nekāda prettiesiska slepena noruna. Jebkurā gadījumā lēmuma tiesiskums esot jāvērtē tikai saistībā ar pamatojumu, ar kuru šis lēmums ir pieņemts un, kā nolēma Pirmās instances tiesa, nekur strīdīgajā lēmumā neesot konstatēta apgalvotā IKP prettiesiskā slepenā noruna ar [G. Dzoanu] un [..] 01‑Pliroforiki.

66 Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākuma pamatot nelabvēlīgu lēmumu mērķis ir ļaut Tiesai veikt lēmuma tiesiskuma pārbaudi un sniegt ieinteresētajai personai pietiekamas norādes, lai tā zinātu, vai lēmums ir pamatots vai arī tajā ir pieļautas kļūdas, kas ļautu apstrīdēt tā tiesiskumu. No tā izriet, ka pamatojums ieinteresētajai personai principā ir jāpaziņo vienlaicīgi ar nelabvēlīgo lēmumu un ka pamatojuma trūkumu nevar novērst tādā veidā, ka ieinteresētā persona par lēmuma pamatojumu uzzina Tiesā notiekošajā tiesvedībā [..].

67 Turklāt atbilstoši [EKL 230. pantam] Pirmās instances tiesai ir jāpārbauda vienīgi strīdīgā lēmuma tiesiskums, ņemot par pamatu šajā tiesību aktā ietverto pamatojumu.

68 Šajā lietā ar strīdīgo lēmumu atbilstoši pamatojumam, kas ietverts 1993. gada 30. novembra vēstulē, Komisija ir atteikusi maksāt IPK vēl neizmaksātos 40 % no finansiālā atbalsta par kopējo summu ECU 530 000, kas bija paredzēti projektam. Ar minēto vēstuli Komisija informēja IPK, ka tā uzskata, ka līdz 1993. gada 31. oktobrim paveiktais darbs nav apmierinošs un neatbilst tam, kas bija iecerēts projekta priekšlikumā, un šīs pašas vēstules 1.–6. punktā Komisija sīki izklāstīja motīvus, pamatojoties uz kuriem tā pieņēma šo lēmumu.

69 No šī sprieduma 15. punkta izriet, ka ne 1993. gada 30. novembra vēstulē, ne strīdīgajā lēmumā nav minēts par slepenas norunas pastāvēšanu starp [G. Dzoanu] [..], 01‑Pliroforiki un IPK. Tātad pārsūdzētā sprieduma 90. punktā Pirmās instances tiesa ir pamatoti uzskatījusi, ka strīdīgais lēmums nav pamatots ar slepenas norunas pastāvēšanu.

70 Turklāt, uzskatot, ka 1993. gada 30. novembra vēstulē un strīdīgajā lēmumā nebija nevienas norādes par to, ka Komisija uzskatītu, ka, piešķirot finansiālo atbalstu IPK, ir pieļauti pārkāpumi, Pirmās instances tiesa ir pamatoti secinājusi, ka Komisijas skaidrojumu attiecībā uz apgalvoto prettiesisko slepeno norunu attiecīgo personu starpā nevarēja uzskatīt par tiesvedības laikā sniegtu skaidrojumu, ar ko pamato strīdīgo lēmumu, un ka šī sprieduma 66. punktā minētā judikatūra ir piemērojama šajā lietā.

71 Tādējādi Pirmās instances tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 91. punktā ietvertajiem motīviem, šajos apstākļos varēja secināt, ka Komisijas argumenti par principu fraus omnia corrumpit ir jānoraida.”

Administratīvā procedūra, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmums

30 Ar 2004. gada 30. septembra vēstuli Komisija, atsaucoties uz iepriekš minētā sprieduma lietā IPK‑München un Komisija 28. punktu, norādīja IPK, ka tā ir veikusi padziļinātu izmeklēšanu par G. Dzoanu, kuras laikā Komisija esot atklājusi, ka parasti šis ierēdnis esot piešķīris atbalstu tiem projektiem, kuru partneri bija viņa ieteikti Grieķijā dibināti uzņēmumi un no kuriem viņš sev guva labumu. Komisija esot no jauna pārbaudījusi strīdīgās atbalsta piešķiršanas procedūras tiesiskumu un to, vai tajā nav pieļauti pārkāpumi, un tā ir secinājusi, ka piešķiršanas lēmums bija prettiesisks tādēļ, ka tas tika pieņemts pēc slepenas norunas starp G. Dzoanu un R. Freitāgu – IPK direktoru un īpašnieku. Komisija tādēļ esot iecerējusi “atcelt” piešķiršanas lēmumu.

31 IPK sniedza savus apsvērumus par 2004. gada 30. septembra vēstuli 2004. gada 26. novembra un 23. decembra, kā arī 2005. gada 21. februāra vēstulēs. Turklāt 2004. gada 23. decembra un 2005. gada 21. februāra vēstulēs IPK prasīja tai pārskaitīt strīdīgā finansiālā atbalsta otro daļu. IPK formāli atkārtoja šo prasību ar 2005. gada 20. jūlija vēstuli.

32 2005. gada 13. maija vēstulē (ENTR/01/Audit/RVDZ/ss D(2005) 11382), kas tika nosūtīta IPK un it īpaši R. Freitāgam (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija tostarp paskaidroja:

“Šajos apstākļos [Komisija] vēlreiz pārbaudīja [strīdīgā] finansiālā atbalsta piešķiršanas procedūru, lai pārbaudītu procedūras tiesiskumu un to, vai tajā nav pieļauti pārkāpumi.

To iemeslu dēļ, kuri ir izklāstīti tālāk a)–k) punktā [skat. 33. punktu tālāk tekstā], [Komisija] ir secinājusi, ka [strīdīgais] finansiālais atbalsts bija prettiesisks un tajā tika veikti pārkāpumi tādēļ, ka tas tika piešķirts pēc slepenas norunas starp G. Dzoanu un [R. Freitāgu].

Šī iemesla dēļ Komisija ir nolēmusi atcelt iepriekšējo lēmumu par finansiāla atbalsta ECU 530 000 piešķiršanu saistībā ar projektu Ecodata [..].

Atbilstoši šim lēmumam Komisija vispirms atsakās izmaksāt [strīdīgā finansiālā atbalsta] otro daļu ECU 212 000 apmērā un noraida Jūsu prasību maksāt kavējuma procentus.

Otrkārt, Komisija prasīs atmaksāt avansā samaksātos ECU 318 000 un kavējuma procentus.

Šis rīkojums par līdzekļu atgūšanu tiek pašlaik izstrādāts un tiks jums laicīgi nosūtīts.”

33 Atbilstoši apstrīdētajam lēmumam slepeno norunu G. Dzoana un R. Freitāga starpā pierāda šādi fakti:

“a) Projekta Ecodata priekšlikums tika iesniegts pēc 1992. gada 26. februārī Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī (OV C 51, 16. lpp.) publicētā uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus, lai atbalstītu projektus tūrisma un vides jomā publicēšanas. Šī uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus D punktā ar virsrakstu “Atlases kritēriji” ir minētas piecas prioritāras projektu tēmas. Datubāzes izveide, kas bija projekta Ecodata pamatā, neietilpa šajās piecās tēmās. Līdz ar to, ja pamatojas uz oficiālo uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus tekstu, nav iespējams saprast, kādēļ Jūs esat iesniedzis priekšlikumu par šīs datubāzes izveidi. Ņemot vērā Jūsu iepriekšējās attiecības ar G. Dzoanu, kuras pierāda jūsu kontakti brīdī, kad tika izteikts tālāk minētais priekšlikums, vienīgais izskaidrojums ir tāds, ka G. Dzoans Jūs ir informējis, ka šāds projekts varētu saņemt dotācijas, neskatoties uz uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus tekstu.

b) Faktiski, G. Dzoanam izvēloties projektu Ecodata [..], tika pieļauti pārkāpumi. Lai nodrošinātu pārskatāmību, godīgu konkurenci, vienlīdzīgu attieksmi un piekļuvi Kopienas finansējumam, priekšlikumu novērtējumu un atlasi, lai tiem piešķirtu atbalstu, ir jāpamato ar kritērijiem, kuri ir publicēti uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus. Acīmredzami projekta Ecodata gadījumā tas tā nenotika, jo šis projekts neatbilda nevienai no piecām tēmām, kas tika minētas uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus. a) un b) punkt[s] skaidri norāda uz prettiesiskām darbībām.

c) [Eiropas Kopienu] Oficiālajā Vēstnesī publicētajā uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus bija norādīts, ka pieejamā summa atbalstam ir ECU 2 000 000 apmērā, kura tiktu izdalīta aptuveni 25 projektiem. Līdz ar to vidējais finansiālais atbalsts, ko varēja sagaidīt, bija aptuveni ECU 80 000. Savukārt Jūs iesniedzāt priekšlikumu, lai saņemtu Kopienas ieguldījumu ECU 600 000 apmērā (30 % no visa pieejamā finansējuma). Šim priekšlikumam nebūtu nekādu izredžu, ja vien G. Dzoans nebūtu Jūs iepriekš informējis, ka Jūs varat rēķināties ar labvēlīgu rezultātu.

d) [vispārējā] budžetā [1992. finanšu gadam galīgajā variantā] bija iekļauta paskaidrojoša piezīme attiecībā uz budžetu tūrismam, kurā bija precizēts, ka jāatvēl summa, kas nav mazāka par ECU 530 000, lai izveidotu informācijas sistēmu par ekotūrismu. Tomēr šī tēma nebija minēta 1992. gada 26. februārī publicētajā uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus. Neskatoties uz to, ka ne uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus, ne budžeta paskaidrojošajā piezīmē par nepieciešamību izveidot informācijas sistēmu nebija nekas minēts par “datu bāzi vai informācijas sistēmu”, Jums nebija nekāda pamata domāt, ka Komisijas nolūks izlietot šo budžeta daļu bija tieši tobrīd. Vienīgais iespējamais izskaidrojums ir tāds, ka G. Dzoans Jums ir darījis zināmu savu nodomu, tādējādi atlases procedūru padarot par negodīgu un tādu, kurā tiek pieļauti pārkāpumi, izslēdzot jebkādu konkurenci.

e) Izmeklēšanas laikā, ko veica Komisija, F. Franks, sabiedrības ETIC priekšsēdētājs, diviem Komisijas ierēdņiem darīja zināmu, ka lūguma piešķirt [finansiālu atbalstu] ([projekta] Ecodata priekšlikums) pilnu tekstu Jums nosūtīja G. Dzoans. Jūsu vienīgais uzdevums šajā procedūras stadijā bija [..] pārkopēt tekstu, ievietojot dokumentā IPK logotipu, un to nosūtīt atpakaļ Komisijai. Kā pavēstīja [F. Franks], tobrīd no Jums netika sagaidīta nekāda reāla piedalīšanās projekta izpildē; finansējumu partneru starpā bija iecerēts sadalīt 10 % Jums un 90 % pārējiem partneriem, tostarp Grieķijā dibinātai sabiedrībai 01‑Pliroforiki, kuru ieteica G. Dzoans. Ir skaidrs, ka šādas darbības projekta izstrādē izkropļo atlases procedūru un uzskatāmas par slepenu norunu starp korumpētu ierēdni un trešo personu, kura izrāda piekrišanu.

f) F. Franka liecību daļēji apstiprināja viens no Jūsu konkurentiem. Atbilstoši tam, ko viņš saka, Jūs esot teicis, ka pirms priekšlikuma izteikšanas Jums ir bijušas pārrunas ar G. Dzoanu un ka [viņš] Jūs esot informējis, ka Jūs saņemšot finansiālo atbalstu, ja Jūs piekritīsiet projektā iesaistīt viņa norādītos trīs partnerus. Šāds priekšlikums ir Kopienu ierēdņa necienīgs un par to būtu bijis nekavējoties jāziņo atbildīgajām iestādēm. Turpinot uzturēt sakarus ar šo ierēdni, Jūs esat izrādījis savu gribu iesaistīties prettiesiskās darbībās, kas kaitē Komisijai, neskatoties uz to, ka Jums ar šo iestādi bija ilglaicīgas līgumattiecības.

g) Projekta E[codata] izpildes laikā Jums bija visas iespējas ziņot, ka G. Dzoans bija izkropļojis atlases procedūru un ka viņš bija mēģinājis prettiesiski ietekmēt finanšu piešķiršanu. Taču, kontaktējoties ar ĢD XXIII ierēdņiem [..], Jūs nekad tiem neatklājāt savas raizes, bet, tieši pretēji, Jūs piesedzāt un aizstāvējāt G. Dzoanu. Tomēr, kad Beļģijas policija Jūs nopratināja 1995. gada februārī, Jūs paskaidrojāt, ka gan laikposmā no 1989. līdz 1990. gadam, gan 1992. gadā G. Dzoans Jums jau ir izteicis piedāvājumus, tostarp attiecībā uz [projektu] Ecodata, un no šiem piedāvājumiem skaidri izrietēja viņa nolūks korumpēties. Kaut arī policijas veiktās nopratināšanas laikā Jūs noliedzāt, ka Jūs esot piekritis šiem piedāvājumiem, tas vien, ka Jūs tolaik neziņojāt par šiem korupcijas mēģinājumiem ne atbildīgajām iestādēm, ne ĢD XXIII ierēdņiem, bet ka turpretī Jūs turpinājāt sadarboties ar G. Dzoanu, ir vērā ņemama norāde uz to, ka Jūs esat veicis nopietnas prettiesiskas darbības.

h) Kad ĢD XXIII ģenerāldirektors 1993. gada martā Jums jautāja, vai projekta priekšlikuma izstrādes laikā Jūs kontaktējāties ar G. Dzoanu, jūs noliedzāt jebkādu G. Dzoana līdzdalību šajā projektā pirms projekta priekšlikuma iesniegšanas un jūs paziņojāt, ka [..] 01‑Pliroforiki tika iesaistīta projektā pēc G. Dzoana ieteikuma sarunā ar viņu laikā, kad tika izstrādāts Jūsu projekta priekšlikums. Tā kā Jūs esat atzinis, ka G. Dzoans jau iepriekš ir veicis korupcijas mēģinājumus, piekrišana šādam ieteikumam pirms Jūsu projekta priekšlikuma iesniegšanas, kuru bija jānovērtē un jāapstiprina pašam G. Dzoanam, lai varētu piešķirt [strīdīgo finansiālo atbalstu], ir vēl viens pierādījums, kas apstiprina, ka finansiālā atbalsta piešķiršanas procedūrā tika pieļauti pārkāpumi un ka tā tika izkropļota.

i) Beļģijas policijas veiktās G. Dzoana nopratināšanas protokolā ir norādīts, ka saskaņā ar G. Dzoana plānotāju projekta Ecodata priekšlikuma izstrādes laikā notika Jūsu un G. Dzoana tikšanās, kā arī viņa tikšanās ar vienu no Jūsu līdzstrādniekiem. Šī norāde sakrīt ar liecībām, kas minētas e) un f) punktā. Līdz ar to fakss, ko Jūs 1993. gada 31. martā nosūtījāt [ĢD XXIII] ģenerāldirektoram pēc viņa pieprasījuma, kurā apliecināts, ka projekta priekšlikuma izstrādes laikā Jums nebija nekādu saistību ar G. Dzoanu, ir nepatiesa liecība.

j) G. Dzoana un viena no [projekta] Ecodata [partneriem] tikšanās, kas 1992. gada novembrī notika ETIC, kas ir viena no Jums piederošām sabiedrībām, telpās Briselē par finansējuma sadali projekta partneru starpā, ir viens no piemēriem, kas, šķiet, apstiprina, ka pastāvēja slepena noruna. Innovence – vienīgā sabiedrība grupā, kas nebija saistīta ne ar Jums, ne ar G. Dzoanu – uz šo nozīmīgo sanāksmi nebija uzaicināta. Itālijā dibināto partneri Tourconsult pārstāvējāt Jūs kā šīs sabiedrības akcionārs.

k) Fakts, ka G. Dzoana saderinātā (kas kļuva par viņa laulāto) strādāja par ETIC (kuru izveidoja IPK) pārstāvi Grieķijā Lex Group ietvaros (kuru izveidoja G. Dzoans), apstiprina, ka Jums jau sen bija attiecības ar G. Dzoanu un tās bija relatīvi ciešas.”

Lēmums par finansiālā atbalsta pirmās daļas atgūšanu

34 Pēc tam, kad IPK apstrīdēja paziņojumu par parādu, un pēc tam, kad Komisija šai sabiedrībai nosūtīja atgādinājumus par maksājumu attiecīgi 2005. gada 13. jūnijā un 31. augustā, Komisija pieņēma 2006. gada 4. decembra Lēmumu C(2006) 6452 (turpmāk tekstā – “lēmums par atbalsta atgūšanu”).

35 Šī lēmuma 1. pantā Komisija paziņoja, ka uz 2006. gada 31. oktobri IPK tai ir parādā pamatsummu EUR 318 000 apmērā, kurai jāpieskaita kavējuma procenti, kurus jāsāk skaitīt no 2005. gada 25. jūlija. Lēmuma par atbalsta atgūšanu 3. pantā Komisija norāda IPK, ka, ja maksājums netiks veikts piecpadsmit dienu laikā pēc lēmuma par atbalsta atgūšanu paziņošanas, tad atbilstoši EKL 256. pantam tiks uzsākta piespiedu izpildes procedūra. Minētā lēmuma 4. pantā ir norādīts, ka šī procedūra ir izpildāma piespiedu kārtā atbilstoši EKL 256. panta pirmajai daļai.

36 2007. gada 15. maijā IPK, neatzīstot pienākumu maksāt, atmaksāja Komisijai summu, kas bija prasīta lēmumā par atbalsta atgūšanu.

Kriminālvajāšana pret G. Dzoanu valsts līmenī

37 Beļģijā veiktā kriminālvajāšana pret G. Dzoanu tostarp attiecībā uz viņa darbībām saistībā ar projektu Ecodata noslēdzās ar to, ka Cour d’appel de Bruxelles [Briseles Apelācijas tiesa] 2008. gada 6. maijā pasludināja spriedumu par lietas nepieņemamību noilguma dēļ.

38 Kriminālvajāšana pret G. Dzoanu Francijā, kuras priekšmets nebija saistīts ar viņa darbībām sakarā ar projektu Ecodata, noslēdzās ar to, ka Tribunal de grande instance de Paris ar 2000. gada 22. septembra spriedumu lietā Nr. 9508001053 viņu notiesāja aizmuguriski, piespriežot brīvības atņemšanas sodu uz četriem gadiem un naudas sodu par virkni krāpniecisku darbību. Šo notiesājošo spriedumu apstiprināja Cour d’appel de Paris [Parīzes Apelācijas instances tiesa] ar 2005. gada 3. novembra spriedumu lietā Nr. 04/06084. G. Dzoana kasācijas sūdzību par šo spriedumu noraidīja Cour de cassation [Kasācijas tiesa] ar 2006. gada 20. decembra spriedumu.

Process un lietas dalībnieku prasījumi

39 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 29. jūlijā, IPK cēla šo prasību.

40 Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 21. decembrī, IPK iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējuma pasākumu, lūdzot apturēt lēmuma par atbalsta atgūšanu piespiedu izpildi līdz brīdim, kad Pirmās instances tiesa pasludinās izpildāmo spriedumu šajā lietā. Šis pieteikums tika reģistrēts ar numuru T‑297/05 R.

41 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 16. februārī, IPK cēla prasību atcelt lēmumu par atbalsta atgūšanu; šī lieta tika reģistrēta ar numuru T‑41/07.

42 Ar 2007. gada 2. maija rīkojumu lietā T‑297/05 R IPK International – World Tourism Marketing Consultants/Komisija (Krājumā nav publicēts) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs interpretēja šī sprieduma 40. punktā minēto pieteikumu par pagaidu noregulējuma pasākumu kā tādu, kura mērķis ir apturēt apstrīdēto lēmumu (šī rīkojuma 18. punkts), un noraidīja šo pieteikumu steidzamības neesamības dēļ.

43 2009. gada 20. novembra rīkojumā lietā T‑41/07 IPK International – World Tourism Marketing Consultants/Komisija (Krājumā nav publicēts, 15. punkts) Pirmās instances tiesa saskaņā ar tās Reglamenta 113. pantu nolēma izbeigt tiesvedību lietā T‑41/07, jo IPK ir atmaksājusi Komisijai summu, ko tā bija prasījusi lēmumā par atbalsta atgūšanu, un līdz ar to prasības priekšmets vairs nepastāv.

44 IPK prasījumi Vispārējai tiesai [agrāk – Pirmās instances tiesa] ir šādi:

– atcelt apstrīdēto lēmumu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

45 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– prasību noraidīt;

– piespriest IPK atlīdzināt tiesāšanās izdevumus

46 Prasītāja lūdz Vispārējo tiesu uzklausīt dažus lieciniekus. Turklāt atbilstoši Reglamenta 64. panta 3. punkta d) apakšpunktam un 4. punktam prasītāja lūdza tai iesniegt konkrētus Komisijas dokumentus. Tātad būtībā prasītāja lūdz Vispārējo tiesu izdot rīkojumu, lai Komisija iesniedz tostarp “ĢD XXIII un Revīzijas ģenerāldirektorāta [Iekšējais revīzijas dienests] dokumentus par projektu un visus dokumentus, kuri attiecas uz izmeklēšanu, kas veikta par attiecīgajiem pasākumiem šajā lietā”, un pārbaudīt dokumentus, kuri attiecas uz pirmo tiesvedību Pirmās instances tiesā (lieta T‑331/94), jo šie dokumenti ir “nozīmīgi šajā lietā”. Arī Komisija ir norādījusi vairāku personu uzvārdus, kurus varētu uzaicināt par lieciniekiem, un piedāvā Vispārējai tiesai balstīties uz lietas T‑331/94 materiāliem.

47 Ar 2010. gada 30. aprīļa vēstuli Vispārējā tiesa, veicot Reglamenta 64. pantā paredzētu procesa organizatorisko pasākumu, aicināja lietas dalībniekus iesniegt noteiktus dokumentus un tiem uzdeva jautājumus, aicinot tos rakstveidā uz tiem atbildēt. Lietas dalībnieki ievēroja šos procesa organizatoriskos pasākumus noteiktajos termiņos.

48 Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārēja tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.

49 Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada 9. jūnija tiesas sēdē. Turklāt tiesas sēdē Vispārējā tiesa, veicot Reglamenta 64. pantā paredzētu procesa organizatorisko pasākumu, aicināja lietas dalībniekus iesniegt noteiktus dokumentus un pierādījumus un sniegt dažus precizējumus rakstveidā. Lietas dalībnieki ievēroja šos procesa organizatoriskos pasākumus noteiktajos termiņos. Mutvārdu process tika pabeigts 2010. gada 2. septembrī pēc tam, kad lietas dalībnieki bija snieguši apsvērumus par iesniegtajiem dokumentiem un pierādījumiem, kā arī par sniegtajiem precizējumiem.

Juridiskais pamatojums

Ievada apsvērums

50 Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza četrus pamatus. Pirmais prasības pamats ir par to, ka nav izpildīti nosacījumi, lai atceltu lēmumu par finansiāla atbalsta piešķiršanu. Otrais un trešais pamats ir attiecīgi par labas pārvaldības principa un pienākuma norādīt pamatojumu atbilstoši EKL 253. pantam pārkāpumu. Ceturtais pamats, kas ir izvirzīts pakārtoti, ir par “aizliegumu atkārtoti pieņemt jau atceltus lēmumus”.

51 Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu vispirms izskatīt visus argumentus attiecībā uz pierādījumiem par slepenu norunu, par ko būtībā ir it īpaši pirmais prasības pamats, un veikt šo pierādījumu novērtējumu saistībā ar šo prasības pamatu.

Attiecībā uz pierādījumu par slepeno norunu un attiecībā uz pirmo prasības pamatu

Lietas dalībnieku argumenti

– Pierādījums par slepeno norunu, kurā vainojama IPK

52 IPK apstrīd apstrīdētājā lēmumā apgalvotās slepenās norunas esamību. Šī argumenta, kuru esot izvirzījusi Komisija pēc tam, kad tai neizdevās tos pierādīt pirmajā tiesvedībā (skat. šī sprieduma 18.–28. punktu), vienīgais mērķis esot par Komisijā izdarītajām prettiesiskajām darbībām vainot IPK, kura patiesībā ir cietusī.

53 IPK apgalvo, ka būtībā tā uzzināja par projektu Ecodata no sabiedrības 01‑Pliroforiki telefonsarunas laikā 1992. gada 16. martā, pēc kuras 1992. gada 3. aprīlī 01‑Pliroforiki esot nodevusi IPK projekta plānu. IPK esot būtiski tālāk paplašinājusi šajā plānā iekļauto ideju un 1992. gada 22. aprīlī tā esot iesniegusi Komisijā pirmo projekta Ecodata priekšlikumu, kurā tika paredzēta sabiedrību Innovence, Tourconsult un 01‑Pliroforiki sadarbība. Tiesas sēdē IPK, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, tomēr atzina, ka tā saņēma 01‑Pliroforiki izstrādāto projekta plānu tikai 1992. gada 20. aprīlī, kas tika ierakstīts tiesas sēdes protokolā.

54 G. Dzoans pirmoreiz esot mēģinājis izdarīt spiedienu, lai būtiska darbu daļa tiktu uzticēta 01‑Pliroforiki tādēļ, ka tai ir liela ietekme datu bāžu jomā, tikai pēc lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas, taču bez panākumiem, jo IPK tam esot iebildusi. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas starp IPK un G. Dzoanu neesot tikusi noslēgta nekāda vienošanās par minēto projektu un neesot ticis paredzēts piešķirt 10 % no finansiālā atbalsta IPK un pārējos 90 % – citiem projekta Ecodata partneriem. Patiesībā IPK kontaktiem ar G. Dzoanu pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas neesot bijis nekāda sakara ar šo projektu, un tiem neesot nekāda nozīme šajā lietā. IPK vienmēr esot bijusi Komisijai lojāla, un tā esot veltīgi mēģinājusi panākt konfidenciālu sarunu ar G. Dzoana priekšniecību, lai sūdzētos par viņa darbībām.

55 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas a) apakšpunktu, proti, par īpaša uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus neesamību tādas datu bāzes izveidei kā tai, ko piedāvāja projektā Ecodata, IPK apgalvo, ka uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus nebija noteikti ierobežojoši atlases kritēriji, tādējādi, izņemot šajā uzaicinājumā skaidri noteiktos ierobežojumus un pamatojoties uz šī uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus B daļu, varēja iesniegt visus inovāciju projektus un projektus, kuri veicina tūrisma ekoloģisku attīstību. Šādā kontekstā esot bijusi acīmredzama saikne līdzekļu, kuri bija paredzēti 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgajā variantā, un uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus starpā. Līdz ar to nav nekā savāda tajā, ka IPK piedāvāja projektu Ecodata.

56 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas b) apakšpunktu par apgalvotajiem pārkāpumiem projekta Ecodata atlasē, ko veica G. Dzoans, IPK norāda, ka tā nekādi nevarēja ietekmēt šo rīcību, kas ir Komisijas iekšēja lieta un ar kuru jebkurā gadījumā nevarot pierādīt slepenas norunas pastāvēšanu. IPK cita starpā neesot saprotams, kādēļ lēmumā piešķirt finansiālu atbalstu tiek saskatīti pārkāpumi, jo, pirmkārt, projekta Ecodata priekšlikums pilnībā atbilda vajadzībai pēc informācijas tīkla par ekotūrisma projektiem Eiropā, kā tas ir paredzēts 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgajā variantā, un, otrkārt, kā esot atzinusi pati Komisija, grozot apstrīdētā lēmuma tekstu salīdzinājumā ar tās 2004. gada 30. septembra vēstuli, atlase nebija jāveic, vienīgi pamatojoties uz minētajiem kritērijiem, piemēram, tiem, kuri bija minēti uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus.

57 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas c) apakšpunktu, atbilstoši kuram IPK esot pieprasījusi nereālistisku finansiālo atbalstu ECU 600 000 apmērā – 30 % no visas dotācijas, kas paredzēta aptuveni 25 projektiem, IPK noraida Komisijas argumentus kā “pretējus acīmredzamām ekonomiskām vajadzībām”. Šāda pieeja uzreiz novērstu Kopienas atbalstu “izkaisīšanu” starp tik daudziem projektiem. IPK esot novērtējusi projekta Ecodata izmaksas ECU 1 000 000 apmērā, tādēļ tā esot iesniegusi pieteikumu, kas atbilst Kopienas līdzfinansējuma apmēram (60 %).

58 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas d) apakšpunktu, saskaņā ar kuru tikai G. Dzoana nodoms izvēlēties projektu Ecodata, kuru viņš darīja zināmu IPK, varēja izskaidrot IPK pieprasījumu, šajā ziņā IPK būtībā apgalvo, ka gan 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgais variants, gan arī uzaicinājums iesniegt priekšlikumus bija izziņoti un publiski pieejami. Lai Komisijas kļūdainais apgalvojums par tā sauktajām informācijas noplūdēm būtu pamatots, šiem tekstiem būtu bijis jābūt konfidenciāliem.

59 IPK apstrīd apstrīdētā lēmuma devītās daļas e) apakšpunktu, kurš ir pamatots ar F. Franka liecību, saskaņā ar kuru, pirmkārt, finansiālā atbalsta pieprasījuma tekstu bija pilnībā sagatavojis G. Dzoans un pirms tā nosūtīšanas Komisijai IPK to pārkopēja uz papīra ar šī uzņēmuma logotipu, un, otrkārt, patiesībā no IPK netika sagaidīts, lai tā piedalītos projektā, jo tai vajadzēja saņemt 10 % no strīdīgā finansiālā atbalsta apmēra, pārējos 90 % bija jāsamaksā tostarp 01‑Pliroforiki, kuras piedalīšanos projektā ieteica G. Dzoans. Šis pieņēmums neesot pamatots ne ar kādiem pierādījumiem. Tieši otrādi, projekta Ecodata plānu pirms tā nosūtīšanas IPK sākotnēji izstrādāja 01‑Pliroforiki priekšsēdētājs.

60 Turklāt pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu nekad nav bijušas runas, ka IPK saņemšot 10 % no atbalsta summas, neko nesniedzot pretī. Tikai pēc minētā lēmuma pieņemšanas G. Dzoans esot veltīgi mēģinājis iejaukties projekta Ecodata partneru attiecībās. Komisijas kļūdainie pieņēmumi balstās tikai uz F. Franka liecību, kas nav ticama. Šī persona nekad nav bijusi ne IPK darbinieks, ne pārstāvis, viņa loma bija tikai vadīt konsultēšanas sabiedrību, kura izīrēja biroju telpas Briselē (Beļģija) un ar kuru IPK bija apmēram vienu gadu ilgs līgums par biroju telpu nomu. IPK esot izbeigusi minēto līgumu pēc tam, kad F. Franks esot pieļāvis nopietnus pārkāpumus, kuri kaitēja IPK. Pēc tam šī persona esot mēģinājusi Luksemburgā reģistrēt sabiedrību ar nosaukumu IPK International, kam esot iebildusi IPK. Šie fakti esot pamatā F. Franka izteiktajām nepatiesajām apsūdzībām par IPK.

61 IPK arī apstrīd apstrīdētā lēmuma devītās daļas f) apakšpunktu, saskaņā ar kuru G. Dzoans pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas esot piespiedis IPK piekrist trīs viņa izvēlētu partneru iesaistīšanai. Komisija neesot minējusi IPK konkurenta nosaukumu, kurš ir šī kļūdainā apgalvojuma autors. IPK tomēr uzskata, ka šādu informāciju ir paudis Studienkreis, kas bija ieinteresēts projekta Ecodata izpildē, jo šai sabiedrībai nenovēršami draudēja maksātnespēja un arī Komisija uzstāja, lai šī sabiedrība piedalītos projektā (spriedums lietā IPK‑München/Komisija, minēts iepriekš 23. punktā, 75. punkts). Šie fakti esot pietiekami, lai liktu šaubīties par iepriekš minētā apgalvojuma ticamību. Visbeidzot šāds apgalvojums nevis norāda uz to, ka IPK piedalījās slepenā norunā, bet, tieši otrādi, apstiprina Komisijas rīcības prettiesiskumu, kura esot uzturējusi nepieļaujamu interešu grupu ar Studienkreis.

62 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas g) apakšpunktu, atbilstoši kuram IPK ar nolūku nav ziņojusi Komisijai par G. Dzoana krāpnieciskajām darbībām, IPK apgalvo, ka ar šādu argumentu nevar apstiprināt iebildi par apgalvotās slepenās norunas pastāvēšanu, ņemot vērā, ka visi šeit minētie fakti ir notikuši pēc lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas. Šim pārmetumam turklāt neesot nekāda pamata, jo IPK esot mēģinājusi sūdzēties G. Dzoana priekšniecībai par viņa darbībām, no kurām tā cieta. Šajā ziņā IPK 1992. gada augustā esot lūgusi tikties ar ĢD XXIII ģenerāldirektoru H. fon Moltki bez G. Dzoana piedalīšanās. H. fon Moltke tomēr esot ticies ar G. Dzoanu 1992. gada 30. septembrī un esot norādījis IPK, ka atbalsta piešķiršanas procedūrā nav pieļauti pārkāpumi. Tā kā Komisija atsaucas uz 1989., 1990. un 1992. gada notikumiem, IPK apgalvo, ka tolaik tai nebija ne pierādījumi, ne jebkādas norādes, ko izmantot kā pierādījumus, kas tai būtu ļāvis vērsties Komisijā. Turklāt šiem notikumiem neesot nekāda sakara ne ar projektu Ecodata, ne ar lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu.

63 Ņemot vērā iepriekš 53. punktā izklāstīto pamatojumu, IPK noraida arī apgalvojumu, kurš ir minēts apstrīdētā lēmuma devītās daļas h) apakšpunktā, atbilstoši kuram to, ka IPK 1993. gada martā noliedza apgalvotās G. Dzoana manipulācijas saistībā ar projektu Ecodata, vēl pirms tas bija iesniegts Komisijā, varētu uzskatīt par norādi tam, ka IPK ir iesaistīta slepenā norunā.

64 Tāpat IPK apstrīd apstrīdētā lēmuma devītās daļas i) apakšpunktu, saskaņā ar kuru IPK esot sniegusi nepatiesas ziņas, kuras atspēko Beļģijas policijas veiktās G. Dzoana nopratināšanas protokols, norādot H. fon Moltkem 1993. gada 31. martā adresētā faksa sūtījumā, ka ne R. Freitāgam, ne viņa darbiniekam nebija nekādu sakaru ar G. Dzoanu projekta Ecodata sagatavošanas laikā. Tik tiešām šādi sakari neesot bijuši. IPK piebilst, ka tad, ja šādi sakari būtu pastāvējuši, tie būtu attiekušies uz G. Dzoanu un F. Franku, jo tas bija F. Franks, kurš rīkojās bez IPK atļaujas un tai nezinot.

65 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas j) apakšpunktu, saskaņā ar kuru 1992. gada novembrī esot notikusi tikšanās starp G. Dzoanu, 01‑Pliroforiki un IPK, kura vienlaikus arī pārstāvēja Tourconsult, IPK apgalvo, ka tā nezināja, ka sabiedrības Innovence un Tourconsult nebija uzaicinātas. IPK arī neesot varējusi paredzēt, ka šīs sanāksmes mērķis ir sadalīt pienākumus starp sanāksmē pārstāvētajām sabiedrībām. Piedevām G. Dzoana iejaukšanās mēģinājumi šajā sakarā nekādi nenorādot uz to, ka pastāvēja apgalvotā slepenā noruna, jo šī sanāksme notika pēc tam, kad bija pieņemts lēmums piešķirt finansiālo atbalstu. IPK piebilst, ka, lai arī ir tiesa, ka tā bija veikusi simbolisku EUR 1000 ieguldījumu sabiedrībā Tourconsult – un tā neesot varējusi izstāties no šīs sabiedrības –, taču minētajā sanāksmē IPK R. Freitāga personā neesot pārstāvējusi šo sabiedrību, jo tai neesot bijis pilnvarojums šādam mērķim. Tieši otrādi, Tourconsult esot vadījis un pārstāvējis F., kurš esot rīkojies Tourconsult vārdā arī citu Komisijas īstenotu projektu ietvaros. Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, IPK precizēja, ka tā veltīgi centās no F. atgūt savu EUR 1000 ieguldījumu šīs sabiedrības kapitālā un ka visbeidzot tā atteicās no tiesvedības uzsākšanas šajā sakarā.

66 Visbeidzot attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas k) apakšpunktu, atbilstoši kuram K. Sapundzaki, G. Dzoana saderinātā un vēlāk laulātā, strādāja par Grieķijā reģistrētās sabiedrības ETIC, kuru izveidoja IPK, pārstāvi Lex Group, kuru savukārt izveidoja G. Dzoans – apstāklis, kurš apstiprinot senas un relatīvi ciešas personiskas attiecības starp R. Freitāgu un G. Dzoanu – IPK apgalvo, ka tā nav zinājusi par personiskajām attiecībām starp G. Dzoanu un viņa saderināto un ka viņa saderinātā, kura, kā apgalvots, bija Lex Group īpašniece, IPK uztverē bija vienīgi kontaktpersona Grieķijā, un jebkurā gadījumā šāds fakts neesot pietiekams, lai secinātu, ka starp IPK un G. Dzoanu pāri pastāvētu senas un ciešas attiecības.

67 Turklāt papildus tam, ka Komisija, pamatojot savus apgalvojumus, balstoties uz apšaubāmām liecībām, kuras devuši G. Dzoans, pret kuru tiek veikta kriminālvajāšana Francijā un Beļģijā, un F. Franks, kurš ir izdarījis pārkāpumus IPK vārdā, Komisija neesot pietiekami ņēmusi vērā atsevišķus attaisnojošus pierādījumus, kuri runā pretī slepenas norunas pastāvēšanai. Piemēram, attiecībā uz IPK nekad neesot tikusi uzsākta kriminālizmeklēšana, un Francijas un Beļģijas tiesībsargājošās iestādes esot secinājušas, ka nepastāv ne mazākās aizdomas, ka R. Freitāgs būtu vainojams kādā pārkāpumā. Turklāt iekšējās izmeklēšanās, kuras veica Komisija, neesot ticis pierādīts, ka attiecīgā finansiālā atbalsta piešķiršanā tika pieļauti pārkāpumi.

68 Tieši otrādi, no pirmās tiesvedības izrietot, ka Komisija izdarīja pretlikumīgu spiedienu uz IPK (spriedums lietā IPK‑München/Komisija, minēts iepriekš 23. punktā, 75. un 85. punkts). Turklāt IPK esot laicīgi ziņojusi par G. Dzoana darbībām un tā esot mēģinājusi jau no 1992. augusta panākt konfidenciālu tikšanos par šo jautājumu ar H. fon Moltki.

69 IPK precizē, ka Beļģijas policija uzsāka izmeklēšanu pēc tam, kad 1994. gada 27. aprīlī tika iesniegta sūdzība par H. fon Moltki, un pēc tam, kad IPK 1994. gada 4. maijā sniedza interviju laikrakstam The European. IPK nebūtu iesniegusi sūdzību, ja tai pašai būtu bijis jābaidās no kriminālvajāšanas, un vienīgais iespējamais šīs rīcības izskaidrojums ir tāds, ka starp IPK un G. Dzoanu nepastāvēja slepena noruna. Tieši otrādi, IPK esot iebildusi G. Dzoana prasībām tai vienai pašai nodrošināt lielākās projekta Ecodata daļas īstenošanu un koordināciju, pretēji G. Dzoana vēlmēm, kurš deva priekšroku 01‑Pliroforiki. Tā kā IPK projektā Ecodata, kura kopējās izmaksas pārsniedza vienu miljonu euro, esot ieguldījusi savus naudas līdzekļus, tai esot bijusi personīga un tūlītēja interese, lai projekts izdotos. Tomēr, ja pieņemtu, ka pastāvēja apgalvotā slepenā noruna, viss būtu noticis citādi. It īpaši šādā gadījumā IPK būtu ievērojusi apgalvotās norunas, lai saņemtu daļu no finansiālā atbalsta, neko nesniedzot pretī.

70 Komisija uzskata, ka šis strīds ir jāapskata kontekstā ar korupcijas sistēmu, kuru astoņdesmitajos gados un deviņdesmito gadu sākumā izveidoja bijušais ĢD XXIII “Tūrisma” nodaļas vadītājs G. Dzoans. Šī sistēma galvenokārt balstījās uz proporcionālu “honorāru” pārskaitīšanu no Komisijas piešķirtajām dotācijām konsultēšanas sabiedrībām, kuras kontrolēja G. Dzoans vai viņa saderinātā K. Sapundzaki, kas vēlāk kļuva par viņa laulāto. Komisija norāda, ka Francijā par G. Dzoanu ir pieņemts galīgs notiesājošs spriedums par šāda veida noziedzīgiem nodarījumiem un ka Beļģijā pret viņu un viņa laulāto ierosinātā krimināllieta tiek izskatīta.

71 G. Dzoans esot izsludināts starptautiskā meklēšanā, pret viņu ir izdots starptautiskais aresta orderis un tiek pieņemts, ka viņš uzturas Grieķijā, taču šī valsts atsakoties viņu izdot. Attiecīgajās aprindās G. Dzoana uzpērkamība bija labi zināma – viņu sauca par “Monsieur trente pourcent” [trīsdesmit procentu kungs], tostarp par to zināja IPK direktors un īpašnieks R. Freitāgs. Saskaņā ar vairākiem protokoliem, kurus sagatavoja Beļģijas policija, R. Freitāgs un G. Dzoans esot uzturējuši kontaktus kopš 1989. gada. G. Dzoans esot piedāvājis R. Freitāgam kļūt par komandītu viņa sabiedrībā European Travel Monitor, lai atvieglotu šai sabiedrībai saņemt tiesības noslēgt līgumus ar Komisiju. Turklāt R. Freitāga kontrolētās sabiedrības laikposmā starp 1991. un 1992. gadu esot saņēmušas Komisijas dotācijas ECU 949 365 apmērā.

72 Attiecībā uz projektu Ecodata Komisija atkārto apgalvojumu, ka G. Dzoans darīja zināmu R. Freitāgam par iespēju iegūt apjomīgas summas finansiālo atbalstu veidā, lai izveidotu informācijas sistēmu par ekotūrisma projektiem. G. Dzoans esot ļāvis noprast, ka IPK varētu saņemt šādu finansiālo atbalstu, ja tā iesniegtu attiecīgu pieteikumu, kurš tai tiktu nodots jau iepriekš uzrakstīts. Pēc tam IPK saņemtu 10 % no šim mērķim atvēlētās summas. Atlikusī summa tiktu sadalīta citu projektā iesaistīto sabiedrību starpā un tostarp to saņemtu 01‑Pliroforiki, Grieķijā reģistrēts uzņēmums, kurš līdzīgi sabiedrībai Lex Group bija G. Dzoana ietekmē un kuram viņš prettiesiski deva priekšrocības (Pirmās instances tiesas 1998. gada 19. marta spriedums lietā T‑74/96 Tzoanos/Komisija, Recueil FP, I‑A‑129. un II‑343. lpp., 252.–255. punkts).

73 Ņemot vērā, ka citi saimnieciskās darbības subjekti nevarēja zināt par iespēju saņemt finansiālu atbalstu, nepastāvot skaidram uzaicinājumam iesniegt piedāvājumus, IPK esot bijusi vienīgā, kas iesniedza pieteikumu, lai saņemtu finansiālu atbalstu ekotūrisma projektu datubāzes izveidošanai. Vasaras brīvdienu laikā G. Dzoanam esot bijis viegli piešķirt finansiālo atbalstu IPK, neskatoties uz izbrīnu, ko pauda Studienkreis – sabiedrība, kura jau iepriekš bija sadarbojusies ar Komisiju līdzīgā projektā – par veidu, cik pēkšņi tika piešķirts šis atbalsts, neizsludinot uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus.

74 Vēl pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu IPK izveidoto sabiedrību ETIC Grieķijā esot pārstāvējusi sabiedrība Lex Group, kuras kapitāla daļas 10 % apmērā piederēja G. Dzoanam (spriedums lietā Tzoanos/Komisija, minēts iepriekš 72. punktā, 58.–79. punkts). K. Sapundzaki – G. Dzoana saderinātā un vēlāk laulātā – šajā uzņēmumā bija atbildīgā par klientiem.

75 Pēc lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu R. Freitāgs vairs neesot uzskatījis par saistošu ar G. Dzoanu noslēgto vienošanos, tādēļ G. Dzoans esot bijis spiests izdarīt spiedienu uz IPK, lai tai liktu izpildīt projektu tā, kā tas bija sākotnēji iecerēts.

76 Līdzko 1993. gada 26. martā G. Dzoans tika atstādināts no projekta Ecodata, IPK, 01‑Pliroforiki un divas pārējās sabiedrības, kuras piedalījās projektā, esot vienojušās par projekta finansiālo līdzekļu un tā tehnisko aspektu sadali, kuru šajos apstākļos vairs nevarēja cerēt pabeigt paredzētajos termiņos. Šādos apstākļos Komisija nolēma pieņemt 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmumu (skat. šī sprieduma 17. punktu) neizmaksāt finansiālā atbalsta otro daļu.

77 Tā kā pēc pirmās tiesvedības IPK panāca Komisijas 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmuma atcelšanu, Komisija esot pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, pamatojoties, pirmkārt, uz informāciju par slepeno norunu starp G. Dzoanu un R. Freitāgu, kura bija Komisijas rīcībā jau tad, kad tika pieņemts minētais atteikuma lēmums, un, otrkārt, uz “Eiropas Kopienu tiesu skaidri norādīto” iespēju (spriedums lietā IPK‑München/Komisija, minēts iepriekš 23. punktā, 92. punkts; ģenerāladvokāta Mišo [Mischo] secinājumi saistībā ar spriedumu lietā IPK‑München un Komisija, minēts iepriekš 28. punktā, Recueil, I‑4630. lpp., 101. punkts) pieprasīt pilnā apmērā atmaksāt finansiālo atbalstu saskaņā ar principu fraus omnia corrumpit.

78 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas a) apakšpunktu par īpaša uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus neesamību tādas datu bāzes izveidei kā tā, ko piedāvāja projektā Ecodata, Komisija apgalvo, ka atbilstoši finansiālo atbalstu jomā piemērojamajiem principiem, projektu atlasē noteicošais ir uzaicinājums iesniegt priekšlikumus. Savukārt IPK priekšlikums neesot atbildis nevienam no uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus noteiktajiem atlases kritērijiem. Attiecībā uz IPK argumentu, atbilstoši kuram 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgajā variantā tika paredzēta summa ECU 530 000 apmērā, lai finansētu informācijas tīkla izveidi par ekotūrisma projektiem Eiropā, kura saikne ar uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus bija “acīmredzama”, Komisija atbild, ka parasts pieteicējs uz finansiālo atbalstu nebūtu varējis iedomāties, ka uzaicinājums iesniegt priekšlikumus attiecas arī uz finansiālu atbalstu, kurš ir minēts vienā teikumā, kas ir iekļauts iepriekš minētā vispārējā budžeta 659. lappusē. Komisija piebilst, ka uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus B punktā ir skaidra atsauce uz D punktā ietvertajiem atlases kritērijiem. Tomēr IPK savā pieteikumā, lai saņemtu finansiālu atbalstu, pat neesot mēģinājusi pierādīt, ka piedāvātais projekts atbilst atlases kritērijiem, kā tas bija noteikts uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus C2. punktā. Komisija uzskata, ka šāds trūkums atspoguļo IPK pārliecību, ka tā iegūs pieprasīto finansiālo atbalstu. Tā kā faktiski G. Dzoans personīgi izlēma, kam piešķirt finansiālo atbalstu, tad tas esot bijis viņš, kurš ir iedvesis šādu pārliecību. Šādos apstākļos neesot nekas pārsteidzošs, ka IPK bija vienīgais uzņēmums, kurš iesniedza priekšlikumu, kas atbilda 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgajā variantā 659. lappusē iekļautajam aprakstam, un ka Studienkreis, kas bija īpaši ieinteresēts šāda veida projektos, neiesniedza šādu priekšlikumu.

79 Komisija uzskata, ka, ja saikne starp līdzekļiem, kuri bija paredzēti 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgajā variantā, un uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus būtu tik acīmredzama, kā to apgalvo IPK, tad būtu savādi, ka, kā to apgalvo pati IPK, projekts Ecodata bija sabiedrības 01‑Pliroforiki ideja un nevis pašas IPK ideja, vai arī atbilstoši citai IPK versijai, ka šis projekts ir Grieķijas uzņēmēja C. ideja, kas tam radās 1992. gada aprīlī. Tāpat esot savādi, ka 1993. gada martā R. Freitāgs vēlreiz telefoniski un rakstiski apliecināja H. fon Moltkem, ka projekts Ecodata bija tikai un vienīgi viņa paša iniciatīva. Šīs pretrunas aprakstos iedragājot IPK apgalvojumu iespējamību un ticamību. No liecībām, ko Komisijas ierēdņiem, kad tie 1993. gada 18. oktobrī veica 01‑Pliroforiki grāmatvedības auditu, sniedza šīs sabiedrības pārstāvji, izriet, ka tā bija IPK, kura tiem pirmoreiz pavēstīja par projektu Ecodata, tātad arī šīs liecības nesakrīt ar IPK sniegto versiju. Komisija uzskata, ka ir iespējams, ka G. Dzoans, kurš bija atbildīgais ierēdnis par uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus un kuram bija noteicošā loma lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanā, viens pats uzrakstīja uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus tādā veidā, ka tas precīzi atbilstu finansiālajam atbalstam, kurš bija ietverts 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgā varianta 659. lappusē. Šī bija ļoti izdevīga situācija, lai veicinātu krāpniecisku sistēmu, kuru izveidoja G. Dzoans un kura darbojās tādējādi, ka finansiāli atbalsti tika piešķirti apmaiņā pret komisijas maksu.

80 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas b) apakšpunktu par apgalvotajiem pārkāpumiem projekta Ecodata atlasē, ko veica G. Dzoans, Komisija norāda, ka, ja ir tiesa, ka IPK pati nevarēja pieņemt lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu, šī sabiedrība tomēr varēja ietekmēt šo lēmumu, noslēdzot vienošanos, kuru uzspieda šis kompetentais ierēdnis un kurā bija paredzēts sadarboties ar 01‑Pliroforiki. Vienīgi ar šādu iepriekšēju vienošanos varot izskaidrot to, ka G. Dzoans no 301 priekšlikuma, kuri tika iesniegti, atbildot uz uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus, un no kuriem varēja atlasīt tikai 25, izvēlējās tieši IPK piedāvājumu, vēl jo vairāk tādēļ, ka G. Dzoans zināja, ka Studienkreis projekts, kurš jau bija saņēmis Kopienas finansējumu, bija ļoti līdzīgs projektam Ecodata. Jebkurā gadījumā IPK neesot iesniegusi nekādu citu pārliecinošu skaidrojumu šajā sakarā.

81 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas c) apakšpunktu, atbilstoši kuram IPK esot pieprasījusi nereālistisku finansiālo atbalstu ECU 600 000 apmērā, kas veido 30 % no visas dotācijas ECU 2 000 000 apmērā, kas paredzēta aptuveni 25 projektiem, Komisija apgalvo, ka tā ir skaidra norāde uz to, ka šis darījums jau bija iepriekš sarunāts. Patiesībā tie ir ļoti reti gadījumi, kad viens pieteikums pretendē saņemt trešdaļu no visa dotācijas finansējuma apmēra.

82 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas d) apakšpunktu Komisija norāda, ka tikai iepriekšējs uzaicinājums, ko G. Dzoans izteica IPK, varēja izskaidrot to, ka IPK iesniedza pieteikumu, lai saņemtu finansiālu atbalstu, kura saturs neatbilda publicētajiem objektīvajiem piešķiršanas kritērijiem un kurā pieprasītā finansiālā atbalsta apmērs bija acīmredzami nesamērīgs salīdzinājumā ar kopējo attiecīgās dotācijas programmu. Tā kā jebkura pieteikuma finansiāla atbalsta saņemšanai izstrāde ir laikietilpīgs un dārgs process, neviens informēts uzņēmums to neuzsāktu, ja tam nebūtu pārliecības to saņemt. IPK par šīm norādēm neatbildot ne ar vienu ticamu argumentu, jo šīs sabiedrības mēģinājumi sniegt skaidrojumus ir vispārīgi, nereāli un pretrunīgi.

83 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas e) apakšpunktu, kas tostarp attiecas uz F. Franka sniegto liecību, Komisija noraida IPK apgalvojumu, ka F. Franks nebija nodarbināts šajā sabiedrībā Briselē. Šī persona pēc R. Freitāga lūguma Briselē esot izveidojusi sabiedrību ETIC Headquarters Bruxelles ar mērķi nodibināt un uzturēt kontaktus ar Kopienas iestādēm. Šādos apstākļos F. Franks esot ticies ar G. Dzoanu un uzzinājis par projektu Ecodata. Tādēļ pieteikumā, lai saņemtu finansiālu atbalstu, F. Franks esot bijis minēts kā viens no IPK ekspertiem šim projektam. Tādēļ viņa sniegtajai liecībai ir izšķiroša loma, lai noskaidrotu faktiskos apstākļus, un šī iemesla dēļ IPK pieliekot lielas pūles, lai iedragātu tās ticamību.

84 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas f) apakšpunktu, atbilstoši kuram G. Dzoans pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas esot piespiedis IPK piekrist trīs viņa izvēlētiem projekta partneriem, Komisija apstrīd IPK apgalvojumu, ka 01‑Pliroforiki esot uzņēmusies iniciatīvu piedāvāt projekta plānu IPK. Šādam faktu aprakstam, ko sniedza IPK, runā pretī F. Franka un T. Bauša [T. Bausch] sniegtās liecības, kuras abas sakrīt un ir ticamas, kā arī faksam, ko R. Freitāgs 1993. gada 31. martā nosūtīja H. fon Moltkem, atbilstoši kuram IPK bija projekta Ecodata autore un pati bija izvēlējusies partnerus.

85 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas g) apakšpunktu, atbilstoši kuram tostarp visu procedūras laiku IPK ar nolūku nav ziņojusi Komisijas augstāk stāvošajām amatpersonām par G. Dzoana krāpnieciskajām darbībām, Komisija apgalvo, ka šī neziņošana ir acīmredzama norāde, ja ne vienīgā iespējamā, par slepeno norunu G. Dzoana un R. Freitāga starpā laikā, kad tika pieņemts lēmums piešķirt finansiālu atbalstu. Ja IPK būtu sūdzējies G. Dzoana priekšniecībai, tā būtu uzņēmusies risku atklāt lietas īstos faktus un tādējādi zaudētu strīdīgo finansiālo atbalstu. Attiecībā uz apgalvoto IPK lūgumu konfidenciāli tikties ar H. fon Moltki bez G. Dzoana piedalīšanās Komisija vēlas tikai piebilst, ka būtu pieticis, ja IPK būtu viņam piezvanījusi.

86 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas h) apakšpunktu, atbilstoši kuram G. Dzoans pirms projektā Ecodata iesniegšanas Komisijā esot veicis tajā izmaiņas un esot ieteicis par partneri sabiedrību 01‑Pliroforiki, Komisija precizē, ka 1993. gada martā notikušajā telefonsarunā ar H. fon Moltki R. Freitāgs viņam ir teicis, ka projekta sagatavošanas laikā no 1992. gada aprīļa līdz jūnijam viņš esot apspriedies ar G. Dzoanu par to, kādas valstis un uzņēmumus iesaistīt minētajā projektā, un G. Dzoans viņam ir ieteicis izvēlēties 01‑Pliroforiki. Šāda runa tomēr esot pretēja IPK atkārtoti izteiktajam apgalvojumam, ka projekta Ecodata idejas autors ir 01‑Pliroforiki. Turklāt šis R. Freitāga apliecinājums vien esot pietiekams, lai pierādītu slepeno sadarbību starp G. Dzoanu un IPK.

87 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas i) apakšpunktu, saskaņā ar kuru IPK esot sniedzis nepatiesas ziņas, kuras atspēko Beļģijas policijas veiktās G. Dzoana nopratināšanas protokoli, norādot H. fon Moltkem 1993. gada 31. martā adresētā faksa sūtījumā, ka ne R. Freitāgam, ne viņa līdzdarbiniekiem nebija nekādu sakaru ar G. Dzoanu projekta Ecodata sagatavošanas laikā, Komisija precizē, ka šī nepatiesā liecība, kuras nepatiesumu apstiprina vairāki lietas materiāli, ir papildu norāde par slepeno norunu starp G. Dzoanu un IPK. Komisija piebilst, ka IPK aizstāvības nostāja nav pilnībā skaidra, vēl jo vairāk tāpēc, ka IPK nenoliedz, ka R. Freitāgs un/vai F. Franks ir tikušies ar G. Dzoanu laikā pirms projekta Ecodata iesniegšanas Komisijā.

88 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas j) apakšpunktu, atbilstoši kuram 1992. gada novembrī G. Dzoans, 01‑Pliroforiki un IPK piedalījās kopīgā sanāksmē, Komisija precizē, ka IPK minētais fakts, ka minētā sanāksme notika pēc lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas, nenozīmē, ka ar to varētu apgāzt pierādījumu par apgalvoto slepeno norunu, jo G. Dzoana iejaukšanās mēģinājums attiecībā uz pienākumu un finansējuma sadali šīs sanāksmes laikā atbilst tam, par ko šīs sanāksmes dalībnieki bija iepriekš vienojušies.

89 Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas k) apakšpunktu, atbilstoši kuram K. Sapundzaki – G. Dzoana saderinātās un vēlāk laulātās – pieņemšana darbā par Grieķijā reģistrētās sabiedrības ETIC pārstāvi apstiprinot senas un relatīvi ciešas personiskas attiecības starp R. Freitāgu un G. Dzoanu, Komisija atgādina, ka IPK jau sen bija zināma G. Dzoana uzpērkamība un šis apstāklis padarot mazticamu tās apgalvojumu, ka IPK ir vērsusies pie G. Dzoana tikai kā pie Komisijas nodaļas vadītāja, lai saņemtu ieteikumu.

90 Komisija apstrīd, ka ar IPK sniegtajiem pierādījumiem (skat. šī sprieduma 67. punktu) varētu atspēkot norādes, ar ko pierāda slepeno norunu. Vispirms tas attiecas uz faktu, ka pret R. Freitāgu netika ierosināta kriminālizmeklēšana. Šāds apstāklis nav šķērslis tam, lai Komisija iejauktos gadījumā, ja pastāv pietiekami daudz pierādījumu par slepenu norunu (ģenerāladvokāta Mišo secinājumi, kas sniegti saistībā ar spriedumu lietā IPK‑München un Komisija, minēts iepriekš 28. punktā, 101. punkts).

91 Tas pats ir sakāms par iekšējām izmeklēšanām, ko Komisija veica saistībā ar G. Dzoanu. Papildus tam, ka IPK nav precizējusi nedz to, tieši uz kurām izmeklēšanām tā atsaucas, nedz to, kādā veidā šādas izmeklēšanas varētu novelt vainu no IPK, Komisija apgalvo, ka joprojām tiek izskatīts Beļģijā uzsāktais kriminālprocess pret G. Dzoanu, kurā tādējādi var atklāties jauni fakti. Arī Komisijas iekšējās izmeklēšanas vēl nav pilnībā noslēgušās. Turklāt IPK ir tikai daļēji citējusi iepriekš 23. punktā minēto spriedumu lietā IPK‑München/Komisija (75. un 85. punkts), kas patiesībā nekādi nepamatojot IPK argumentāciju.

92 Attiecībā uz IPK iesniegto sūdzību Komisija norāda, ka minētā sūdzība, kuru IPK pati neesot sagatavojusi, tika vērsta pret H. fon Moltki, nevis pret G. Dzoanu. Šādā veidā IPK esot mēģinājusi novērst aizdomas, kas gūlās uz G. Dzoanu, un tās pievērst H. fon Moltkem, un savukārt novērst aizdomas no 01‑Pliroforiki, lai tās pievērstu Studienkreis. Tādējādi IPK sūdzība, tieši pretēji, esot papildu pierādījums par slepenas norunas pastāvēšanu.

93 Attiecībā uz pretestību, ko IPK esot izrādījusi pret G. Dzoana izdarīto spiedienu, Komisija apgalvo, ka šī pretestība esot radusies tikai pēc lēmuma piešķirt strīdīgo finansiālo atbalstu un tā neļaujot secināt, ka pirms šī lēmuma pieņemšanas nepastāvēja slepena noruna.

94 Visbeidzot attiecībā uz faktu, ka IPK ieguldīja savus līdzekļus projekta Ecodata īstenošanā, Komisija apgalvo, ka šāda ieguldījuma veikšana ir obligāts nosacījums, lai iegūtu Komisijas līdzfinansējumu.

– Pirmais prasības pamats par to, ka nav izpildīti lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu atcelšanai nepieciešamie nosacījumi

95 Galvenokārt IPK apgalvo, ka šajā lietā nav izpildīti atbilstošie nosacījumi, kuri ir paredzēti Regulā Nr. 2988/95, lai ar atpakaļejošu spēku atceltu lēmumu piešķirt Kopienu finansējumu. Ar apstrīdēto lēmumu esot tostarp pārkāpta Regula Nr. 2988/95 tādēļ, ka lēmums piešķirt finansiālu atbalstu nav pamatots ar pārkāpumu šīs regulas izpratnē. Pakārtoti IPK apgalvo, ka, tā kā jebkurā gadījumā ir iestājies noilgums šīs regulas 3. panta izpratnē, tad Komisijai nebija tiesību pieņemt apstrīdēto lēmumu.

96 IPK apgalvo, ka no Regulas Nr. 2988/95 trešā un ceturtā apsvēruma izriet, ka šī regula ir piemērojama visām Kopienas politikas jomām un tātad tā ir piemērojama arī attiecībā uz Kopienas līdzekļu atgūšanu, ko veic Kopienas iestādes. No šīs regulas struktūras un mērķa izrietot, ka tās piemērošanas jomu var paplašināt attiecībā uz pasākumiem, ko pieņem Komisija, tiklīdz ir skartas Kopienas finanšu intereses, un tas attiecas gan uz Kopienas iestāžu, gan dalībvalstīs veiktu Kopienu tiesību piemērošanu. Turklāt šajā lietā, kā ir apstiprināts judikatūrā, šo regulu varot piemērot ar atpakaļejošu spēku un neatkarīgi no tā, vai attiecīgais finansiālais atbalsts ir piešķirts pirms vai pēc šīs regulas spēkā stāšanās.

97 IPK apgalvo, ka pārkāpuma konstatēšana Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta izpratnē, proti, šajā lietā lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu prettiesiskums, ir priekšnosacījums priekšrocību atsaukšanai atbilstoši šīs pašas regulas 4. panta 1. punktam. Savukārt lēmumam piešķirt finansiālu atbalstu ir jāpiemēro tiesiskuma prezumpcija, un Komisija nav sniegusi pierādījumus, kurus tai jāsniedz, par šī lēmuma prettiesiskumu, tostarp apstrīdētajā lēmumā apgalvotās slepenās norunas dēļ.

98 Šajā ziņā IPK apstrīd apstrīdētājā lēmumā Komisijas apgalvotās slepenās norunas esamību (skat. šī sprieduma 33. un 52.–67. punktu). Turklāt Komisija neesot ņēmusi vērā daudzus faktus, kuri pierāda, ka slepenā noruna nepastāvēja (skat. šī sprieduma 67. punktu).

99 Jebkurā gadījumā, pat ja pieņemtu, ka ir pieļauts pārkāpums Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta un 4. panta 1. punkta izpratnē, IPK uzskata, ka šīs regulas 3. panta 1. punktā paredzētais noilgums ir šķērslis tam, lai ar apstrīdēto lēmumu varētu atsaukt lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu. Šajā ziņā pretēji tam, ko apgalvo Komisija, noilgums ir piemērojams ne tikai sodiem, bet arī administratīvajiem pasākumiem, ko apstiprinot arī judikatūra.

100 IPK apgalvo, ka četru gadu noilguma termiņš, kuru sāk skaitīt no pārkāpuma izdarīšanas brīža, bija izbeidzies tad, kad 2005. gada 13. maijā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, ja apgalvotā slepenā noruna notika pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas 1992. gada 4. augustā. Šajā ziņā IPK apstrīd, ka tika izdarīts nepārtraukts vai vairākkārtējs pārkāpums, kurš, kā uzskata Komisija, izpaudās kā apgalvota ziņošanas un lojalitātes pienākuma pārkāpums, kurš ir jāievēro katram Kopienas atbalsta saņēmējam. Ja pieņemtu šādu apgalvojumu, tad Regulas Nr. 2988/95 3. pantā minētais noilguma termiņš nekad nesāktos tiktāl, ciktāl minētais ziņošanas un lojalitātes pienākums būtu jāpiemēro katram pārkāpumam. Par pārējo IPK apgalvo, ka Komisija pamato tās iebildi par slepenu norunu ar faktiem, par kuriem tā zināja, sākot no 1996. gada, kas nozīmē, ka tā jau sen būtu varējusi uz tiem atsaukties un pieņemt jaunu lēmumu par lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu atcelšanu. Tā kā Komisija neesot šādi rīkojusies, IPK esot tiesības uz tiesiskās drošības atjaunošanu pēc vairāk nekā vienpadsmit gadu ilgas projekta Ecodata sekmīgas īstenošanas.

101 Turklāt noilgums šajā lietā neesot ticis pārtraukts. IPK norāda, ka, pirmkārt, 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums ne tikai nebija pamatots ar iebildi par slepenas norunas pastāvēšanu, tam turklāt arī bija no apstrīdētā lēmuma atšķirīgs priekšmets, jo ar šo lēmumu vienīgi tika atteikts izmaksāt finansiālā atbalsta otro daļu, un ka, otrkārt, šis atteikuma lēmums nebija tāds lēmums, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kas darīts zināms IPK Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē. Turklāt IPK uzskata, ka iebilde par slepeno norunu, ko Komisija lietā T‑331/94 pirmoreiz izvirzīja, iesniedzot apsvērumus pēc tam, kad Tiesa nodeva lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai, tika iesniegta pārāk vēlu, tā neattiecās uz lietas priekšmetu un tātad bija nepieņemama (spriedums lietā IPK‑München/Komisija, minēts iepriekš 23. punktā, 90. punkts). Līdz ar to noilguma termiņš arī neesot ticis pārtraukts saistībā ar tiesvedību lietā T‑331/94.

102 IPK apgalvo, ka, pat ja pieņemtu, ka noilgums tika pārtraukts, tad, tā kā Komisija neuzlika sodu vai nepārtrauca administratīvo procedūru, Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzētais maksimālais astoņu gadu noilguma termiņš bija beidzies apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī.

103 Pakārtoti IPK uzskata, ka gadījumā, ja Regulas Nr. 2988/95 vietā – neskatoties uz to, ka tā ir lex specialis – tiktu piemēroti vispārējie principi, tad šajā lietā nebūtu izpildīti stingrie nosacījumi, lai ar atpakaļejošu spēku atsauktu prettiesisku administratīvo aktu.

104 Attiecībā uz Komisijas veikto atsauci uz Finanšu regulas 119. panta 2. punktu un 72. panta 2. punktu IPK atbild, ka jautājums par to, vai attiecīgais finansiālais atbalsts ir uzskatāms par dotāciju atbilstoši Finanšu regulas VI sadaļai, paliek spēkā. Šīs pašas regulas 119. panta 2. punkts neesot pats par sevi pietiekams juridiskais pamats, lai atsauktu lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu, jo šī panta tekstā ir paredzēti īstenošanas noteikumi šādam gadījumam. Savukārt ne apstrīdētā lēmuma pamatojumā, ne Komisijas iebildumu rakstā nebija minēti īstenošanas noteikumi, ar kuriem varētu pamatot lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu atsaukšanu. Jebkurā gadījumā Finanšu regulas 72. pants neesot viens no šādiem īstenošanas noteikumiem. Turklāt apstrīdētā lēmuma mērķis nav apturēt, samazināt vai izbeigt dotāciju Finanšu regulas 119. panta 2. punkta izpratnē, jo, lai īstenotu šādus pasākumus, ir jāpieņem atsevišķs rīkojums par līdzekļu atgūšanu. Visbeidzot, tā kā nepastāv tādas atvasināto tiesību normas, kurās ir konkretizēts juridiskais sakāmvārds fraus omnia corrumpit, tad to nevar pieņemt kā juridisko pamatu, lai atceltu lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu.

105 Komisija uzskata, ka tiktāl, ciktāl IPK ir saņēmusi attiecīgo finansiālo atbalstu tieši no Eiropas Kopienu vispārējā budžeta, tad šī atbalsta atgūšana ir noteikta Finanšu regulas VI sadaļā (Dotācijas). Kaut arī šajā sadaļā nav tieši paredzētas tiesību normas, kuras attiecas uz dotāciju, kas piešķirta pēc slepenas norunas, ņemot vērā principu fraus omnia corrumpit un faktu, ka dotācijas izspiešana krāpjoties jebkurā gadījumā ir aizliegta, Finanšu regulas 119. panta 2. punkts būtu jāinterpretē plaši un jāpieņem par apstrīdētā lēmuma juridisko pamatu. Līdzekļu atgūšanas tehniskais izpildījums esot noteikts Finanšu regulas 72. panta 2. punktā.

106 Attiecībā uz šādu gadījumu noilgums neesot paredzēts un Regulas Nr. 2988/95 noteikumi par noilgumu neesot piemērojami pēc analoģijas. Atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem, Komisija gan rakstveidā, gan tiesas sēdē tomēr atzina, ka, ja pieņemtu, ka tiesību norma par noilgumu, kas paredzēta šīs pašas regulas 3. panta 1. punktā, būtu piemērojama – kas tā nebūtu, jo šī regula nav apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats –, tad šajā lietā būtu jāatzīst, ka to var piemērot ar atpakaļejošu spēku, ņemot vērā atbilstošo judikatūru, kas tika ierakstīts tiesas sēdes protokolā. Komisija turklāt tiesas sēdē precizēja, ka jebkurā gadījumā, kā ir arī atzīts judikatūrā, IPK pienākums atmaksāt saņemto naudas summu nav nekas cits kā sekas tam, ka IPK ļaunprātīgi ir ieguvusi finansiālas priekšrocības, un tādēļ prasība atmaksāt saņemto summu nav juridiski jāpamato ar primārajām vai atvasinātajām tiesību normām, kā, piemēram, ar Regulas Nr. 2988/95 4. pantā iekļautajām normām.

107 Pakārtoti Komisija apgalvo, ka apstrīdēto lēmumu pamato Regula Nr. 2988/95, tostarp tās 1. panta 2. punkts, 4. panta 1.punkts un 7. pants, kā arī Konvencijas par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību protokola, kurā ir paredzēti noteikumi par pasīvo un aktīvo korupciju, 2. un 3. pants, kuros paredzētie nosacījumi šajā lietā ir izpildīti. G. Dzoans esot piešķīris priekšrocības IPK, piešķirot šai sabiedrībai strīdīgo finansiālo atbalstu, skaidri neizsludinot uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus, pretī saņemot sabiedrības 01‑Pliroforiki piedalīšanos projektā Ecodata, kuru vadīja IPK. Šajā ziņā neesot nozīmes IPK apgalvotajam apstāklim, ka tā pati nav tieši pastrādājusi krāpnieciskas darbības, jo Regulas Nr. 2988/95 7. pantā paredzētos administratīvos pasākumus var piemērot arī personām, kuras ir piedalījušās pārkāpuma īstenošanā. Šajā lietā pastāvot daudzi fakti, kuri, šķiet, norāda uz to, ka IPK darbības ir kvalificējamas kā aktīva korupcija tādēļ, ka, lai saņemtu strīdīgo finansiālo atbalstu, tā piekrita izveidot projekta Ecodata komandu atbilstoši G. Dzoana vēlmēm viņa personīgajās interesēs. Tāpat IPK pavisam neilgu laiku pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas esot izdevusi pilnvaru sabiedrībai Lex Group, no kuras G. Dzoans varēja gūt labumu.

108 Atbilstoši pašas IPK norādēm pirmās tiesvedības laikā, kad G. Dzoans esot atklāti prasījis, lai 01‑Pliroforiki saņemtu lielu daļu no strīdīgā finansiālā atbalsta, IPK esot bijis jāsaprot, ka tā ir saņēmusi šo atbalstu tikai apmaiņā pret tās piekrišanu īstenot projektu Ecodata kopā ar 01‑Pliroforiki. IPK tīši ir piedalījusies pārkāpuma izdarīšanā vēlākais tajā brīdī, kad tā mēģināja viena pati īstenot šo projektu. Komisija precizē, ka IPK gadiem ilgi zināja G. Dzoana uzpērkamo raksturu un no paša sākuma tai bija zināms, ka strīdīgā finansiālā atbalsta piešķiršana ir prettiesiska. IPK vēlāk izteiktais atteikums ievērot slepeno norunu, ko tā noslēdza ar G. Dzoanu, nevarot attaisnot lēmuma piešķirt finansiālo atbalstu prettiesiskumu.

109 Turklāt Komisija apgalvo, ka lēmums piešķirt finansiālu atbalstu, kurš tika pieņemts pēc slepenās vienošanās, var nodarīt kaitējumu Eiropas Kopienu finanšu interesēm. Ja šāda slepena noruna nepastāvētu, finansiālais atbalsts tiktu piešķirts, ievērojot pārskatāmību, un strīdīgi piešķirto naudas līdzekļu izlietojums varētu būt bijis lietderīgāks. Komisija atgādina, ka atbilstoši tam, ko teica IPK, 01‑Pliroforiki nebija īpaša pieredze ne tūrisma, ne datu bāžu vides jomā un ka, ja IPK šo sabiedrību nebūtu iesaistījusi projektā Ecodata, tā nebūtu ieguvusi strīdīgo finansiālo atbalstu. Un otrādi, G. Dzoans nebūtu izvēlējies IPK piedāvājumu bez 01‑Pliroforiki piedalīšanās. Visbeidzot projekta Ecodata neveiksmi apstiprinot piešķirtā strīdīgā finansiālā atbalsta neefektivitāte.

110 Komisija uzskata, ka Regulas Nr. 2988/95 3. pantā paredzētais noilguma termiņš nav šķērslis apstrīdētā lēmuma pieņemšanai. Pieņemot, ka minētā regula ir piemērojama, šī lēmuma mērķis esot nelikumīgi iegūta labuma atgūšana, nevis administratīvs sods Regulas Nr. 2988/95 4. panta izpratnē. Atbilstoši šīs regulas 3. panta 1. punkta ceturtajai daļai un 2. punktam un, neskatoties uz neskaidro judikatūru, kuru var interpretēt arī pretēji, noilgums esot piemērojams tikai attiecībā uz administratīvajiem sodiem.

111 Turklāt noilguma termiņš vēl neesot sācies, ņemot vērā, ka IPK, turpinot noliegt ar G. Dzoanu noslēgto slepeno vienošanos, turpina pārkāpt ziņošanas un lojalitātes pienākumu pret Komisiju, kurš ir radies no finansiālā atbalsta piešķiršanas, kas nozīmē, ka IPK pieļautais pārkāpums vēl nav beidzies Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē.

112 Komisija apgalvo, ka jebkurā gadījumā noilguma termiņš ir ticis pārtraukts, sākot no 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmuma, kurš tika pieņemts pirms minētā termiņa beigām, līdz 2004. gada 29. aprīlim, kas ir datums, kurā Tiesa pabeidza pirmo tiesvedību. Attiecībā uz Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēto maksimālo noilguma termiņu, kas ir astoņi gadi, Komisija noraida IPK argumentu un precizē, ka jēdziens “sodi” ietver arī “tiesību aktus”, kuri ir minēti šīs regulas 4. pantā, līdz ar to noilguma termiņu var pārtraukt jebkurš sods vai pasākums šī panta izpratnē. Tādējādi ar 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmumu šis termiņš ir arī pārtraukts, ja ne tas vairs nav spēkā. Komisija piebilst, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta atpakaļejošais spēks rada nepieciešamību ievērot šādu vienotu pieeju, kaut arī 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums netika pamatots ar šīs regulas 4. pantu. Pretēja pieeja būtu “absurda”, jo tad Komisija būtu spiesta tiesvedības laikā par šādu lēmumu pieņemt jaunu “preventīvu” lēmumu, kura vienīgais mērķis būtu pārtraukt noilguma termiņu. Visbeidzot, tā kā tika pieņemts 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums, tad Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešajā daļā minētajiem tiesību aktiem, kuri pārtrauc noilgumu, nav būtiskas nozīmes.

113 Komisija piebilst, ka 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums un apstrīdētais lēmums attiecas uz pārkāpumiem par to pašu finansiālo atbalstu. Turklāt šie pārkāpumi esot cieši saistīti savā starpā, jo slepenā noruna ir lielā mērā vainojama projekta Ecodata neapmierinošajā izpildē. Komisija atgādina, ka tā ir laikus izvirzījusi šo jautājumu pirmajā tiesvedībā. Nepastāvot nekādi šķēršļi tam, lai Komisija pamatotu apstrīdēto lēmumu ar tiem pašiem pamatiem, kurus tā izvirzīja pirmajā tiesvedībā.

114 Atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, Komisija visbeidzot norāda, ka tā nav veikusi nekādus pasākumus, lai pārtrauktu administratīvo procedūru Regulas Nr. 2988/95 6. panta 1. punkta izpratnē, jo šāda pārtraukšana ir paredzēta tikai tad, ja tiek uzlikti naudas sodi, kā tas nebija šajā lietā.

Vispārējās tiesas vērtējums

– Par Regulas Nr. 2988/95 piemērošanas jomu ratione materiae

115 Jāatgādina, ka IPK uzskata, ka šajā lietā ir piemērojama Regula Nr. 2988/95. Ar apstrīdēto lēmumu tiekot pārkāpts, pirmkārt, minētās regulas 4. pants tādēļ, ka IPK neesot vainojama nevienā pārkāpumā, un, otrkārt, šīs regulas 3. panta 1. punkts tādēļ, ka attiecībā uz apgalvoto pārkāpumu iztiesāšanu ir iestājies noilgums. Turpretī Komisija galvenokārt apstrīd, ka šī lieta būtu jāizvērtē, pamatojoties uz Regulas Nr. 2988/95 noteikumiem, jo apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats tostarp ir Finanšu regulas 119. panta 2.punkts, to interpretējot kopā ar principu fraus omnia corrumpit, nevis Regulas Nr. 2988/95 4. pants. Līdz ar to neesot piemērojams arī Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts par noilgumu.

116 Jautājumā par to, vai Regula Nr. 2988/95 ir piemērojama šajā lietā un it īpaši vai šīs regulas 4. pants ir atbilstošais apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats, vispirms ir jāatgādina, ka šajā lēmumā, kura mērķis ir atsaukt lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu, nekur nav minēta neviena primāro vai atvasināto tiesību norma, kuru varētu uzskatīt par šī lēmuma juridisko pamatu.

117 No pastāvīgās judikatūras izriet, ka pienākums atmaksāt ar ļaunprātīgu paņēmienu izmantošanas palīdzību nelikumīgi iegūto labumu nepārkāpj tiesiskuma principu. Faktiski šis pienākums nav sods, bet vienkārši sekas konstatācijai, ka nosacījumi, kas vajadzīgi, lai iegūtu no Kopienu tiesiskā regulējuma izrietošo labumu, ir mākslīgi radīti, līdz ar to padarot piešķirto priekšrocību par nepamatotu un tādējādi pamatojot pienākumu to atmaksāt (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑110/99 Emsland‑Stärke, Recueil, I‑11569. lpp., 56. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑158/08 Pometon, Krājums, I‑4695. lpp., 28. punkts). Tādējādi atšķirībā no administratīvā soda, kuru var uzlikt, papildus vispārīgajam tiesiskajam regulējumam, kurš ir paredzēts Regulā Nr. 2988/95, norādot konkrētu juridisko pamatu (šajā ziņā skat. Tiesas 2008. gada 13. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑383/06 līdz C‑385/06 Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening, Krājums, I‑1561. lpp., 39. punkts; ģenerāladvokātes Kokotes [Kokott] sniegtos secinājumus lietā C‑367/09 SGS Belgium u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 33.–49. punkts), šīs regulas 4. panta 1.–3. punkta noteikumi, tos skatot kopā ar šīs pašas regulas 1. panta 1. un 2. punktu, ir jāuzskata par atbilstošu un pietiekamu juridisko pamatu, lai veiktu jebkādu pasākumu, kura mērķis ir nelikumīgi iegūta labuma atgūšana, kas noticis, izdarot pārkāpumu, un tātad arī lai atsauktu lēmumu, ar ko šis labums ir piešķirts.

118 Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1. punktu jebkura pārkāpuma sekas ir nelikumīgi iegūtā labuma atsaukšana, tostarp uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas. Tāpat atbilstoši šīs regulas 4. panta 3. punktam, ja konstatēts, ka darbības nolūks ir iegūt labumu pretēji attiecīgajā gadījumā piemērojamo Kopienas tiesību aktu mērķiem, mākslīgi radot labuma saņemšanai vajadzīgos apstākļus, šo labumu pēc vajadzības nepiešķir vai atsauc. Turklāt no minētās regulas 1. panta 1. punkta, to skatot kopā ar šīs regulas 4. panta 4. punktu, izriet, ka pasākumi nelikumīgi iegūta labuma atgūšanai nav uzskatāmi par sodiem. Visbeidzot pastāvīgajā judikatūrā ir atzīts, ka jebkurā gadījumā, pat ja nepastāv konkrēta tiesību norma š