Līdz ar to Vispārējā tiesa var ņemt vērā pielikumu tikai tiktāl, ciktāl tas pamato vai papildina pamatus vai argumentus, ko sūdzības iesniedzējs ir skaidri norādījis prasības pieteikuma pamattekstā, un ciktāl Vispārējā tiesa var precīzi noteikt, kāda tajā ietvertā informācija pamato vai papildina minētos pamatus vai argumentus.

Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta pirmajai daļai, kas tiesvedībai Vispārējā tiesā ir piemērojams saskaņā ar šo pašu statūtu 53. panta pirmo daļu, un 1991. gada 2. maija Reglamenta, kas bija piemērojams prasības celšanas brīdī, 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam prasības pieteikumā ir jānorāda strīda priekšmets un norādīto pamatu izklāsta kopsavilkums un ka, lai prasība būtu pieņemama, ir nepieciešams, lai būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem balstīta prasība, vismaz kopsavilkuma veidā, bet loģiski un saprotami izrietētu no paša prasības pieteikuma teksta.

Tomēr, tā kā tiesiskais regulējums, kas attiecas uz telekomunikāciju nozari, nosaka atbilstošās šai nozarei piemērojamās tiesību normas un līdz ar to konkurences apstākļus, saskaņā ar kuriem telekomunikāciju uzņēmums veic savu uzņēmējdarbību attiecīgajos tirgos, minētais regulējums ir uzskatāms par atbilstošu faktoru LESD 102. panta piemērošanai saistībā ar šī uzņēmuma rīcību, īpaši, novērtējot šādas rīcības ļaunprātīgo raksturu.

Turklāt no 1998. gada 26. novembra sprieduma lietā Bronner, C‑7/97, 43. un 44. punkta izriet, ka, lai noteiktu, vai prece vai pakalpojums ir nepieciešams, lai uzņēmums varētu darboties noteiktā tirgū, ir jānoskaidro, vai pastāv alternatīvas preces vai pakalpojumi, pat ja tie ir mazāk izdevīgi, un vai ir kādi tehniski, reglamentējoši vai ekonomiski šķēršļi, kas padara neiespējamu vai vismaz nepamatoti sarežģītu uzņēmumam, kurš plāno darboties šajā tirgū, alternatīvu preču vai pakalpojumu radīšanu, iespējams, sadarbībā ar citiem uzņēmumiem. Visbeidzot saskaņā ar šī sprieduma 46. punktu, lai varētu atzīt ekonomisku šķēršļu esamību, vismaz ir jāpierāda, ka šo preču vai pakalpojumu radīšana nav ekonomiski rentabla tāda līmeņa ražošanai, kas varētu tikt salīdzināta ar tā uzņēmuma ražošanu, kurš kontrolē esošo preci vai pakalpojumu.

Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atteikums piešķirt piekļuvi pakalpojumam var tikt uzskatīts par ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē, ja šis atteikums ir tāds, kas izslēdz jebkādu konkurenci tirgū no pakalpojuma pieprasītāja puses, ka šādu atteikumu nevar objektīvi pamatot un ka pats pakalpojums ir nepieciešams pakalpojuma pieprasītāja darbības veikšanai.

Attiecībā uz darbībām, kuru rezultātā tiek samazināta starpība, ciktāl uzņēmums, kas ieņem dominējošu stāvokli, nosaka savas cenas tādā līmenī, kas sedz lielāko daļu no izmaksām, kas attiecināmas uz attiecīgās preces tirdzniecību vai pakalpojumu piegādi, tik efektīvam konkurentam kā šim uzņēmumam principā ir iespēja konkurēt ar šīm cenām, ilgtermiņā neradot nepanesamus zaudējumus.

Protams, lai gan starpība ir pozitīva, nav izslēgts, ka Komisija, veicot cenu politikas izstumšanas iedarbības izvērtējumu, var pierādīt, ka minētās politikas piemērošana, piemēram, tādēļ, ka ar to tikusi samazināta peļņa, var attiecīgajiem operatoriem apgrūtināt to darbības veikšanu atbilstošajā tirgū. Tomēr, ņemot vērā pozitīvas starpības esamību noteiktā laika posmā, Komisijai ir īpašs pienākums attiecībā uz maržu saspiešanas prakses izstumšanas iedarbības, kas šajā laikposmā tiek pārmesta uzņēmumam, pierādīšanu. Šo judikatūru var lasīt saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 2. pantu, saskaņā ar kuru visās LESD 102. panta piemērošanas procedūrās šī panta pierādīšanas pienākums ir pusei vai iestādei, kas to apgalvo, proti, šajā gadījumā Komisijai.

Šajā kontekstā vienīgais Komisijas apgalvojums, ka operatori savu kapacitāti iegūt saprātīgu peļņu apsver ilgākam laikposmam, kas mērojams vairākos gados, nevar būt šāds pierādījums. Šāda apstākļa, pat ja tas ir pierādīts, pamatā ir sagaidāmās rentabilitātes izvērtējums, kas nenovēršami ir hipotētisks. Turklāt šāds apgalvojums nevar būt pierādījums par izstumšanas iedarbībai un neatbilst no tiesiskās drošības principa izrietošai prasībai, saskaņā ar kuru dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir jāvar novērtēt savas rīcības atbilstību LESD 102. pantam. Šī paša iemesla dēļ šo vērtējumu neatceļ negatīvas starpības konstatēšana, piemērojot vairāku laikposmu (daudzgadēju) pieeju, jo šīs pieejas rezultātā šāds konstatējums ir panākts, izsverot vienīgi pozitīvo starpību noteiktam gadam ar negatīvo starpību, kas konstatēta attiecībā uz citiem gadiem.

(skat. 257., 259., 261., 262. un 264. punktu)