Lieta T‑235/07

Bavaria NV

pret

Eiropas Komisiju

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nīderlandes alus tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Pārkāpuma pierādīšana – Piekļuve lietas materiāliem – Naudas sodi – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Saprātīgs termiņš

Sprieduma kopsavilkums

1. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Jēdziens – Gribas vienotība attiecībā uz uzvedību tirgū

(EKL 81. panta 1. punkts)

2. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens – Sazināšanās, kas nav saderīga ar katra uzņēmuma pienākumu pašam neatkarīgi noteikt savu rīcību tirgū – Informācijas apmaiņa – Prezumpcija – Nosacījumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

3. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Pierādījumu veids – Prasība par pierādījumu kopumu

(EKL 81. panta 1. punkts)

4. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Pierādījumu veids – Dokumentāli pierādījumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

5. Kopienu tiesības – Principi – Pamattiesības – Nevainīguma prezumpcija – Tiesvedība konkurences lietā – Piemērojamība

(EKL 81. panta 1. punkts)

6. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Paziņojuma par sadarbību ietvaros citu uzņēmumu, kas piedalījušies pārkāpumā, iesniegto paziņojumu kā pierādījumu izmantošana – Pieļaujamība – Nosacījumi

(EKL 81. un EKL 82. pants)

7. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu – Ierobežojumi

(EKL 81. panta 1. punkts)

8. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Konkurences apdraudējums – Vērtēšanas kritēriji – Pret konkurenci vērsts mērķis – Pietiekams konstatējums

(EKL 81. panta 1. punkts)

9. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu un tā ilgumu – Aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegto liecību, ar kurām apsūdz uzņēmumu, lai panāktu paziņojuma par sadarbību piemērošanu, pierādījuma spēks

(EKL 81. panta 1. punkts; Komisijas Paziņojums 96/C 207/04)

10. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Salikts pārkāpums, kam ir gan nolīguma, gan saskaņotu darbību iezīmes – Vienota atzīšana par “nolīgumu un/vai saskaņotām darbībām” – Pieļaujamība

(EKL 81. panta 1. punkts)

11. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums attiecībā uz uzņēmumu un kas pieņemts pēc cita Komisijas lēmuma, kurā minētais uzņēmums minēts tikai faktu izklāstā, bet nav tā adresāts un ar kuru tam netiek uzlikts sods – “Non bis in idem” principa pārkāpums – Neesamība

(EKL 81. panta 1. punkts)

12. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu un tā ilgumu – Pierādīšanas pienākuma apjoms

(EKL 81. panta 1. punkts)

13. Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Uzņēmuma atbilde uz Komisijas informācijas pieprasījumu – Pierādījuma spēks – Novērtēšana

(Padomes Regulas Nr. 17 11. pants un Padomes Regulas Nr. 1/2003 18. pants)

14. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums rūpīgi un neitrāli pārbaudīt visus atbilstošos lietas apstākļus

15. Konkurence – Administratīvais process – Priekšlaicīga Komisijas pārliecības par pārkāpuma esamību izpaušana

16. Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Atteikums paziņot dokumentu – Sekas – Nepieciešamība saistībā ar attiecīgā uzņēmuma pierādīšanas pienākumu atšķirīgi izturēties pret apsūdzošiem un attaisnojošiem dokumentiem

(Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkts)

17. Konkurence – Administratīvais process – Piekļuve lietas materiāliem – Lietas izmeklēšanas materiālos neiekļauti dokumenti, kurus Komisija nav izmantojusi apsūdzībai – Dokumenti, kurus var izmantot lietas dalībnieku aizstāvībai

(EKL 81. panta 1. punkts un 82. pants; EEZ līguma 53., 54. un 57. pants; Padomes Regula Nr. 139/2004 un Komisijas Paziņojuma 2005/C 325/07 27. punkts)

18. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Komisijai rezervētā rīcības brīvība – Ierobežojumi – Komisijas pieņemto Pamatnostādņu ievērošana – Pārbaude tiesā

(EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts un Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

19. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Konkrētās ietekmes uz tirgu ņemšana vērā – Piemērojamība

(EKL 81. pants; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts un Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)

20. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Komisijas rīcības brīvība

(Padomes Regula Nr. 17; Padomes Regula Nr. 1/2003; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)

21. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Attiecīgo uzņēmumu iedalīšana dažādās kategorijās – Nosacījumi

(Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta sestā un septītā daļa)

22. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Attiecīgo uzņēmumu iedalīšana dažādās kategorijās – Vērā ņemtais apgrozījums

(Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta sestā un septītā daļa)

23. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pienākumi – Saprātīga termiņa ievērošana – Vērtēšanas kritēriji – Pārkāpums – Sekas

(Padomes Regula Nr. 1/2003)

24. Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Iespēja palielināt naudas soda apmēru, lai pastiprinātu tā preventīvo ietekmi

(EKL 81. pants)

25. Konkurence – Administratīvais process – Komisijas pienākumi – Saprātīga termiņa ievērošana – Pārkāpums – Sekas – Naudas soda samazinājums taisnīguma apsvērumu dēļ

(EKL 81. pants)

1. Lai pastāvētu nolīgums EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopīgu gribu darboties tirgū noteiktā veidā. Var uzskatīt, ka nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē ir noslēgts, ja pastāv gribu sakritība par pašu konkurences ierobežošanas principu, pat ja specifiskie paredzētās ierobežošanas elementi vēl ir sarunu priekšmets. Nolīguma EKL 81. panta izpratnē pastāvēšanu neliek apšaubīt nedz iespējamais apstāklis, ka iesaistīto uzņēmumu gribu saskaņotība neattiecas uz konkrētu cenu paaugstināšanas īstenošanas kārtību, nedz apstāklis, ka tai faktiski nekad nav bijušas sekas tirgū.

(sal. ar 34., 35. un 175. punktu)

2. Saskaņotu darbību jēdziens paredz saskaņošanas formu starp uzņēmumiem, ar kuru, nesasniedzot vienošanos šī vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj konkurences riskus ar praktisku sadarbību starp tiem. Šajā ziņā ar EKL 81. panta 1. punktu nav savienojama nekāda tieša vai netieša saziņa, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai potenciālā konkurenta rīcību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kā tas pats ir izlēmis rīkoties tirgū vai kā tas vēlas rīkoties tirgū, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana.

Ir jāprezumē, ja vien nav pierādīts pretējais, par ko pierādījumi jāiesniedz ieinteresētajiem tirgus dalībniekiem, ka uzņēmumi, kas piedalās saskaņotajās darbībās un kas turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, ar kuru notikusi apmaiņa ar to konkurentiem, lai izvēlētos savu rīcību tirgū. Tas tā vēl jo vairāk ir tad, ja saskaņotība ir notikusi regulāri ilga laika perioda ietvaros.

(sal. ar 36., 37. un 178. punktu)

3. Attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādīšanu Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi un jāsavāc atbilstoši pierādījumi, lai juridiski pietiekami pierādītu faktu, kuri veido pārkāpumu, esamību. Tādējādi Komisijai ir jāsniedz precīzi un atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts.

Tomēr katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma apstākli. Pietiek, ka vispārēji novērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde, atbilst šai prasībai.

Ņemot vērā konkurenci traucējošu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma nepārprotamo raksturu, nevar prasīt, lai Komisija iesniegtu dokumentus, kas skaidri liecina, ka attiecīgie uzņēmēji ir sazinājušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai papildināt fragmentāros un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā, ar secinājumiem, kas ļautu atveidot atbilstošos apstākļus. Tādējādi par konkurenci traucējošas prakses vai nolīguma pastāvēšanu var secināt no noteikta to sakritību un norāžu daudzuma, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma.

(sal. ar 38.–41. punktu)

4. Ja Komisija ir atsaukusies uz dokumentālajiem pierādījumiem, lai pierādītu pret konkurenci vērsta nolīguma vai saskaņotu darbību pastāvēšanu, lietas dalībniekiem, kas šo konstatāciju apstrīd Vispārējā tiesā, ir ne tikai jāiesniedz alternatīva Komisijas apgalvotajam, bet arī jāizvirza apstrīdētajā lēmumā, lai pierādītu pārkāpuma neesamību, izvirzīto pierādījumu nepietiekamība.

(sal. ar 42. punktu)

5. Attiecībā uz tiesas pārbaudes apjomu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja ir iesniegta prasība par lēmuma par EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu atcelšanu, Vispārējai tiesai ir vispārīgi jāveic pilnīga pārbaude, lai noskaidrotu, ir vai nav izpildīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi.

Tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresātam, atbilstoši nevainīguma prezumpcijas principam, kas, kā Eiropas Savienības tiesību vispārējais princips, ir piemērojams arī tādos procesos par uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var noteikt naudas sodus vai kavējuma naudu.

(sal. ar 43. un 44. punktu)

6. Ne kāda tiesību norma, ne arī Savienības tiesību vispārējs princips neliedz Komisijai, vēršoties pret uzņēmumu, atsaukties uz citu apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko pārkāpts EKL 81. un 82. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar tai ar EK līgumu izvirzīto uzdevumu pārraudzīt šo noteikumu pienācīgu piemērošanu.

Protams, viena uzņēmuma, kas apsūdzēts par dalību aizliegtajā vienošanās, paziņojums, ko savukārt apstrīd vairāki citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar tikt uzskatīts par pietiekamu šo uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina citi pierādījumi. Tāds paziņojums pats par sevi nevar būt pietiekams, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu, bet tas ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem. Tomēr ir jāuzskata, ka nepieciešamā apstiprinājuma pakāpe kā precizitātes, tā arī detalizētības ziņā šajā gadījumā ir mazāka, nekā tā būtu, ja tas nebūtu īpaši ticams.

Tādējādi, ja tiktu nolemts, ka minētajā paziņojumā minētās prakses pastāvēšanu un atsevišķus tās aspektus apstiprinātu vēl vairāki savā starpā saskaņoti pierādījumi, minētais paziņojums šajā situācijā pats par sevi varētu būt pietiekams, lai pierādītu citus Komisijas lēmuma aspektus.

Turklāt, ciktāl kāds dokuments nav tiešā pretrunā paziņojumam attiecībā uz pārmesto darbību pastāvēšanu vai to būtisko saturu, tas, ka šis dokuments ietver pierādījumus par būtiskiem šās prakses aspektiem, ir pietiekami, lai tas kļūtu par apstiprinošu pierādījumu pārkāpuma pierādījumu kopuma kontekstā.

(sal. ar 60. un 79.–81. punktu)

7. Komisijai bieži vien ir pienākums pierādīt pārkāpuma pastāvēšanu apstākļos, kas nebūt nesekmē šo uzdevumu, jo var būt pagājuši vairāki gadi kopš notikumiem, kas veido pārkāpumu, un vairāki uzņēmumi, pret kuriem ierosināta izmeklēšana, nav ar to aktīvi sadarbojušies.

Lai gan Komisijai noteikti ir jāpierāda, ka vienošanās par tirgus sadali ir bijusi noslēgta, būtu pārmērīgi prasīt tai iesniegt arī pierādījumus par šā mērķa sasniegšanas konkrēto mehānismu. Uzņēmumam, kas vainīgs pārkāpumā, būtu pārāk viegli izvairīties no jebkādām sankcijām, ja tas pamatojumam varētu atsaukties uz nenoteikto raksturu, kāds ir informācijai, kas sniegta attiecībā uz pretlikumīgā nolīguma darbību situācijā, kurā jau pienācīgā veidā ir pierādīta nolīguma pastāvēšana un tā pret konkurenci vērstais mērķis. Šādā situācijā uzņēmumi var lietderīgi aizstāvēties, ciktāl tiem ir iespēja paust nostāju par visiem pierādījumiem, ko pret tiem izvirzījusi Komisija.

(sal. ar 69. punktu)

8. No EKL 81. panta normas paša formulējuma izriet, ka nolīgumi un saskaņotas darbības starp uzņēmumiem ir aizliegtas neatkarīgi no jebkādas ietekmes uz tirgu, ja tiem ir pret konkurenci vērsts mērķis. Tādējādi, tā kā Komisija ir konstatējusi nolīgumu un saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi pastāvēšanu, šo konstatējumu nevar apstrīdēt ar norādēm par slepenu vienošanos piemērošanas neesamību vai ietekmes uz tirgu neesamību.

(sal. ar 70. un 71. punktu)

9. Kaut gan parasti ir jāatzīst zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegtajām liecībām, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, apstāklis, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu naudas soda samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus citu inkriminētās aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcībai. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības.

(sal. ar 78. punktu)

10. Saskaroties ar saliktu faktoloģisko situāciju, dubultā pret konkurenci vērstas rīcības kvalifikācija kā “nolīgumu un/vai saskaņotu darbību kopums”, ciktāl šī rīcība ietver gan elementus, kas kvalificējami kā “nolīgumi”, gan elementus, kas kvalificējami kā “saskaņotas darbības”, ir jāsaprot nevis kā kvalifikācija, kas vienlaikus un kumulatīvi prasa pierādījumus, ka katrs no šiem faktiskajiem apstākļiem ietver elementus, kas veido nolīgumu un elementus, kuri veido saskaņotas darbības, bet gan tādējādi, ka tā apzīmē kopumu, kas ietver faktiskos apstākļus, no kuriem atsevišķi ir tikuši kvalificēti kā nolīgumi un citi – kā saskaņotas darbības EKL 81. panta izpratnē, kurā nav paredzēta specifiska kvalifikācija šāda veida saliktam pārkāpumam.

(sal. ar 183. punktu)

11. Princips ne bis in idem, kas ir Savienības tiesību vispārējs princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa, aizliedz vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienas un tās pašas tiesiskās intereses. Šī principa piemērošana ir pakļauta trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, faktu identiskumam, pārkāpēja identiskumam un aizsargājamo tiesisko interešu identiskumam.

Kad Komisija uzliek uzņēmumam sodu par pret konkurenci vērstu rīcību, minētais princips nekādā veidā netiek pārkāpts, ja apstrīdētā rīcība jau ir agrāka Komisijas lēmuma priekšmets, jo ar šo agrāko lēmumu attiecīgajam uzņēmumam nebija uzlikts sods, tas nrbija minēts ne starp tā adresātiem, ne arī tostarp starp procesa ietvaros sagatavotā paziņojuma par iebildumiem, kas ir izraisījis minētā lēmuma pieņemšanu, adresātiem, un ta dalība prettiesiskā rīcībā bija pieminēta tikai faktu izklāstā, bet nav bijusi priekšmets nekādam Komisijas veiktam juridiskam vērtējumam.

(sal. ar 186.–188. punktu)

12. Pārkāpuma ilgums ir apstāklis, kas ietilpst pārkāpuma jēdzienā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam un elements, kas galvenokārt ir jāpierāda Komisijai. Šajā ziņā judikatūrā ir izvirzīta prasība, ka tādu pierādījumu trūkuma gadījumā, kas tieši apstiprina pārkāpuma ilgumu, Komisijai ir jāpamatojas vismaz uz pierādījumiem, kas attiecas uz faktiem, kuri ir pietiekami saistīti laikā, lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti no viena datuma līdz otram.

(sal. ar 198. punktu)

13. Paziņojums, kas sniegts uzņēmuma vārdā kā atbilde uz informācijas pieprasījumu, kuru Komisija nosūtījusi Regulas Nr. 17 11. panta un Regulas Nr. 1/2003 18. panta izpratnē, ir apveltīts ar augstāku ticamību nekā tā, kas varētu būt atbildei, ko sniedzis tā personāla loceklis, lai kāda nebūtu tā personīgā pieredze vai viedoklis.

(sal. ar 217. punktu)

14. Starp garantijām, ko piešķir Savienības tiesiskā kārtība administratīvajā procesā, it īpaši ir iestādes pienākums rūpīgi un neitrāli pārbaudīt visus atbilstošos lietas apstākļus.

(sal. ar 222. punktu)

15. Pārkāpuma esamība ir jāizvērtē tikai uz Komisijas apkopoto pierādījumu pamata. Ciktāl administratīvajā procesā ir faktiski pierādīta pārkāpuma esamība, pierādījums par to, ka Komisija šī procesa laikā priekšlaikus izpaudusi savu pārliecību, ka šis pārkāpums pastāv, nav tāds, kas var padarīt neesošu pierādījumu par pašu pārkāpumu.

(sal. ar 226. punktu)

16. Tiesībās piekļūt lietas materiāliem, kas ir tiesību uz aizstāvību pamatā, paredzēts, ka Komisija attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu būt nozīmīgi tā aizstāvībai, pārbaudi. Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju.

Attiecībā uz apsūdzošajiem dokumentiem piekļuves dokumentam nesniegšana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka, pirmkārt, Komisija ir pamatojusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esamību, un, otrkārt, iebildumu var pierādīt, tikai atsaucoties uz šo dokumentu. Tātad attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka iznākums, pie kura savā lēmumā nonākusi Komisija, būtu bijis atšķirīgs, ja dokuments, kuram nav sniegta piekļuve, nebūtu pieņemams kā pierādījums.

Savukārt attiecībā uz to, ka piekļuve nav sniegta attaisnojošam dokumentam, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jākonstatē, ka tā neatklāšana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas būtu varējis šos dokumentus izmantot attaisnojumam savā aizstāvībā, tostarp pierādot, ka tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kas nav saskanīgi ar vērtējumiem, ko Komisija veikusi paziņojuma par iebildumiem stadijā, un tādējādi būtu varējis jebkādā veidā ietekmēt lēmumā ietvertos vērtējumus.

(sal. ar 236.–239. punktu)

17. Paziņojuma par iebildumiem mērķis ir ierobežot pret uzņēmumu uzsāktā procesa priekšmetu un nodrošināt tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Tieši no šāda viedokļa paziņojumu par iebildumiem aptver procesuālās garantijas, ar kurām tiek īstenots aizstāvības tiesību ievērošanas princips, starp kurām ir tiesības uz piekļuvi dokumentiem, kas ietverti Komisijas lietas materiālos.

Atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nav daļa no lietas materiāliem šī jēdziena īstajā nozīmē. Attiecībā uz dokumentiem, kas nav daļa no lietas materiāliem, kas sagatavoti paziņojuma par iebildumiem paziņošanas brīdī, Komisijai pienākums atklāt minētās atbildes citām iesaistītajām personām ir vienīgi tad, ja izrādās, ka tās ietver jaunus apsūdzošus vai attaisnojošus pierādījumus. Tāpat saskaņā ar Komisijas Paziņojuma par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot EKL 81. un 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Regulu Nr. 139/2004, 27. punktu parasti netiek piešķirta piekļuve citu pušu, uz kurām attiecas izmeklēšana, atbildēm uz Komisijas iebildumiem. Pusei ir piekļuve šiem dokumentiem vienīgi tad, ja tie var ietvert jaunus pierādījumus – kā apsūdzoša, tā arī attaisnojoša rakstura – attiecībā uz apgalvojumiem pret konkrēto pusi Komisijas paziņojumā par iebildumiem.

Šajā ziņā attiecībā, pirmkārt, uz jauniem apsūdzoša rakstura pierādījumiem, ja Komisija, lai pierādītu pārkāpumu, vēlas pamatoties uz pierādījumu, kas izriet no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, citiem uzņēmumiem šajā procesā ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šo jauno pierādījumu.

Otrkārt, kas attiecas uz jaunajiem attaisnojošajiem pierādījumiem, no judikatūras izriet, ka Komisijai nav pienākuma padarīt tos pieejamus pēc pašas iniciatīvas. Gadījumā, ja Komisija administratīvā procesa laikā noraidījusi prasītāja lūgumu sniegt piekļuvi dokumentiem, kas nav izmeklēšanas materiālos, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu var konstatēt tikai tad, ja ir pierādīts, ka administratīvā procesa iznākums varētu būt bijis atšķirīgs gadījumā, ja prasītājam šī procesa laikā būtu bijusi piekļuve attiecīgajiem dokumentiem.

(sal. ar 241.–246. un 249. punktu)

18. Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu aprēķina metodi. Šajā aprēķina metodē, kas ir aprakstīta Pamatnostādnēs soda naudas [naudas soda] noteikšanai [aprēķināšanai], piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, ir iekļauti dažādi elastīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulai Nr. 1/2003.

Turklāt tādās jomās kā naudas soda summas noteikšana saskaņā ar Regulu Nr. 1/2003, kurās Komisijai ir šāda rīcības brīvība, tās vērtējumu tiesiskuma pārbaude aprobežojas ar acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamības pārbaudi. Komisijas rīcības brīvība un ierobežojumi, ko tā tai ir uzlikusi, nekādā gadījumā netraucē Savienības tiesu tās neierobežotās kompetences izmantošanā, un šo kompetenci tā var izmantot, lai atceltu, samazinātu vai palielinātu Komisijas noteiktā naudas soda summu.

(sal. ar 265.–267. punktu)

19. Pārkāpuma smagumu nosaka, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem – tādiem kā īpašie lietas apstākļi, lietā pastāvošā situācija un naudas sodu preventīvais raksturs, attiecībā uz kuriem Komisijai ir rīcības brīvība.

Konkrētāk, saskaņā ar Pamatnostādņu soda naudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 1.A punkta pirmo daļu, novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs, konkrētā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms. Neierobežotas kompetences attiecībā uz pārbaudi ietvaros Vispārējai tiesai jāvērtē, vai uzliktā naudas soda apmērs ir samērīgs salīdzinājumā ar pārkāpuma smagumu, un jālīdzsvaro pārkāpuma smagums un apstākļi, uz kuriem atsaucas uzņēmums.

Sevišķi smagus pārkāpumus minēto pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas trešā ievilkuma izpratnē veido “galvenokārt horizontāli “cenu karteļu” tipa ierobežojumi un tirgus sadales kvotas”. Šāda veida aizliegtās vienošanās ir daļa no vissmagākajiem konkurences tiesību pārkāpumiem, jo tās atbilstoši to mērķim tiecas skaidri un vienkārši iznīcināt konkurenci starp uzņēmumiem, kas tos īsteno, un tādējādi ir pretrunā Savienības pamatmērķiem. Horizontālās aizliegtās vienošanās par cenām vai tirgu sadali var kvalificēt kā sevišķi smagas tikai to rakstura dēļ vien, un Komisijai nav pienākuma pierādīt pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu.

Kaut arī pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu ir apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu minētā pārkāpuma smagumu, runa ir par vienu no vairākiem kritērijiem, tādiem kā pārkāpuma raksturs un ģeogrāfiskā tirgus apjoms. Tāpat no pamatnostādņu 1.A punkta pirmās daļas izriet, ka šī ietekme ir jāņem vērā tikai tad, ja tā ir nosakāma.

(sal. ar 270.–272., 275., 276., 280. un 281. punktu)

20. Komisijai Regulas Nr. 17 un Regulas Nr. 1/2003 ietvaros ir rīcības brīvība, nosakot naudas sodu summu, lai mudinātu uzņēmumus rīkoties, ievērojot konkurences tiesību normas, un kompetence jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu līmeni šīs politikas vajadzībām.

Agrāka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse nav juridisks ietvars naudas sodiem konkurences jomā.

Lēmumiem par citām lietām ir tikai norādošs raksturs attiecībā uz iespējamu diskriminācijas pastāvēšanu, ievērojot, ka ir mazticami, ka lietu konkrētie apstākļi, tādi kā tirgi, preces, uzņēmumi un attiecīgie periodi, būtu identiski.

Komisija pārkāpumu smagumu vērtē, pamatojoties uz daudziem elementiem, kas neizriet no ierobežota vai izsmeļoša vērā ņemamo kritēriju saraksta, un turklāt tai nav pienākuma piemērot precīzu matemātisku formulu – vienalga, vai tas attiektos uz kopējo noteiktā naudas soda summu vai tās sadalījumu dažādos elementos. Šajos apstākļos naudas sodu, kas noteikti divu lēmumu par dažādiem pārkāpumiem adresātiem, tieša salīdzināšana rada risku deformēt specifiskās funkcijas, ko pilda dažādas naudas soda aprēķināšanas stadijas. Naudas sodu galīgās summas atspoguļo apstākļus, kas ir specifiski katras aizliegtās vienošanās gadījumā.

(sal. ar 288., 290., 293. un 294. punktu)

21. Saskaņā ar Pamatnostādnēm soda naudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, ja pārkāpumā piedalījušies vairāki uzņēmumi, Komisija var līdzsvarot sākumsummas, lai ņemtu vērā katra uzņēmuma īpašo nozīmi, sadalot aizliegtās vienošanās dalībniekus grupās, it īpaši, ja pastāv izteiktas atšķirības starp vienāda veida pārkāpuma izdarītāju uzņēmumu lielumiem. Turklāt ir precizēts, ka princips, ka par vienādu rīcību uzliekamas vienādas sankcijas, var radīt to, ka, ja to prasa apstākļi, iesaistītajiem uzņēmumiem tiek noteiktas diferencētas summas, šai diferenciācijai neatbilstot aritmētiskiem aprēķiniem.

Pārkāpuma smaguma noteikšanas stadijā Komisijai gadījumā, kad naudas sods par vienu pārkāpumu tiek uzlikts vairākiem uzņēmumiem, nav jāraugās, lai naudas sodu galīgie apmēri, kas aprēķināti attiecīgajiem uzņēmumiem, atspoguļotu visas šo uzņēmumu atšķirības saistībā ar to kopējo apgrozījumu. Savukārt tā var šos uzņēmumus sagrupēt.

Tomēr, veicot šādu iedalījumu kategorijās, ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips, saskaņā ar kuru ir aizliegts vienādas situācijas risināt dažādi un dažādas situācijas risināt vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota. Turklāt naudas sodu apmēram ir jābūt vismaz samērīgam ar apstākļiem, kas ņemti vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu.

(sal. ar 298.–300. punktu)

22. Neraugoties uz tā aptuveno raksturu, apgrozījums konkurences tiesībās tiek uzskatīts par adekvātu kritēriju, lai novērtētu attiecīgo uzņēmumu lielumu un ekonomisko varu.

Attiecībā uz apgrozījuma izmantošanu, ietverot akcīzes nodokli, lai aprēķinātu individuālās pamatsummas, ir jāuzsver, ka, ciktāl aprēķins ietver pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku relatīvās varas šajā tirgū vērtējumu, akcīzes nodokļa vai nodevu neiekļaušana negroza Komisijas galīgo secinājumu. Vienīgi pieņemot, ka Komisija būtu aprēķinājusi pārējo iesaistīto personu individuālās pamatsummas, pamatojoties uz apgrozījumu, kas neietver akcīzes nodokli, varētu tikt konstatēts vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.

(sal. ar 304. un 306. punktu)

23. Saprātīga termiņa ievērošana administratīvā procesa laikā konkurences politikas jomā ir vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Savienības tiesas.

Lai piemērotu šo principu, ir jānošķir administratīvā procesa divas stadijas, proti, izmeklēšanas pirms paziņojuma par iebildumiem stadija un stadija, kas atbilst pārējam administratīvajam procesam. Pirmais periods, kas turpinās līdz paziņojumam par iebildumiem, sākas dienā, kad Komisija, izmantojot likumdevēja piešķirtās pilnvaras, veic tādus pasākumus, ar kuriem tiek pārmesta pārkāpuma izdarīšana un kuri tai ļauj formulēt nostāju par procedūras virzienu. Savukārt otrais periods sākas no paziņojuma par iebildumiem un turpinās līdz galīgā lēmuma pieņemšanai. Tam jāļauj Komisijai galīgi izlemt par pārmesto pārkāpumu.

Ja Komisija nav norādījusi papildu informāciju vai pamatojumu par šajā periodā veiktu rūpīgu izmeklēšanu, procesa pirmā perioda ilgums 65 mēneši ir jāuzskata par pārmērīgu. Tomēr saprātīga termiņa principa pārkāpuma konstatācija var izraisīt lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, atcelšanu vienīgi tad, ja procesa ilgumam ir bijusi ietekme uz procesa iznākumu.

(sal. ar 316.–318., 320., 322. un 325. punktu)

24. Apstāklis, ka Komisija dažiem pārkāpumu veidiem iepriekš piemērojusi noteikta apmēra naudas sodus, nevar liegt iespēju palielināt šo apmēru Regulā Nr. 1/2003 noteiktajās robežās, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu konkurences politikas īstenošanu. Tieši pretēji, konkurences normu efektīvai piemērošanai ir nepieciešams, lai Komisija varētu jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām.

(sal. ar 335. punktu)

25. Procesuālais pārkāpums var dažreiz pamatot naudas soda samazinājumu, pat ja tas nevar atcelt sabiedrībai adresēto apstrīdēto Komisijas lēmumu saistībā ar konkurences noteikumu pārkāpumu. Saprātīga termiņa pārsniegšana var pamatot Komisijas lēmumu taisnīgi samazināt naudas soda apmēru, un iespēja piešķirt šādu samazinājumu iekļaujas tās pilnvaru īstenošanā.

(sal. ar 337. un 338. punktu)

VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta paplašinātā sastāvā)

2011. gada 16. jūnijā ( )

Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nīderlandes alus tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Pārkāpuma pierādīšana – Piekļuve lietas materiāliem – Naudas sods – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Saprātīgs termiņš

Lieta T‑235/07

Bavaria NV, Līshauta [Lieshout] (Nīderlande), ko sākotnēji pārstāvēja O. Brauvers [O. Brouwer], D. Mess [D. Mes], A. Stofere [A. Stoffer], pēc tam Brauvers, Stofere un P. Šepens [P. Schepens], advokāti,

prasītāja,

pret

Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja A. Bukē [A. Bouquet], S. Noe [S. Noë] un A. Neijenhaiss [A. Nijenhuis], pēc tam A. Bukē un S. Noe, pārstāvji, kuriem palīdz M. Slotboms [M. Slotboom], advokāts,

atbildētāja,

par prasību, prioritāri, daļēji atcelt Komisijas 2007. gada 18. aprīļa Lēmumu C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/B/37.766 – Nīderlandes alus tirgus), un, pakārtoti, prasību samazināt prasītājai noteikto naudas sodu.

VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)

šādā sastāvā: priekšēdētāja pienākumu izpildītājs V. Vadapals [V. Vadapalas] (referents), tiesneši A. Ditrihs [A. Dittrich] un L. Trišo [L. Truchot],

sekretārs J. Plingerss [J. Plingers], administrators,

ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 24. marta tiesas sēdi,

pasludina šo spriedumu.

Spriedums

Tiesvedības rašanās fakti

1 Prasītāja, Bavaria NV, ir sabiedrība, kas nodarbojas ar alus un bezalkoholisku atspirdzinošu dzērienu ražošanu un tirdzniecību.

2 Tā ir viens no četriem galvenajiem Nīderlandes alus tirgus dalībniekiem. Pārējie dominējošie alus darītāji šajā tirgū ir, pirmkārt, Heineken grupa (turpmāk tekstā – “Heineken”), kuras vadību veic sabiedrība Heineken NV un ražošanu – meitas sabiedrība Heineken Nederland BV, otrkārt, InBev grupa (turpmāk tekstā – “InBev”), kura pirms 2004. gada bija pazīstama ar nosaukumu Interbrew un kuras vadību veic sabiedrība InBev NV un ražošanu – sabiedrība InBev Nederland NV, un, treškārt – Grolsch grupa (turpmāk tekstā – “Grolsch”), kuras vadību veic sabiedrība Koninklijke Grolsch NV.

3 Prasītāja un trīs pārējie galvenie alus ražotāji šajā tirgū savu alu pārdod gala klientam, izmantojot divus izplatīšanas kanālus. Tādējādi ir jānošķir, pirmkārt, “horeca” uzņēmumu aprite, t.i., viesnīcās, restorānos un kafejnīcās, kur patēriņš notiek uz vietas, un, otrkārt, aprite “food” lielveikalos un vīna un alkoholisko dzērienu veikalos, kur alus iegāde ir paredzēta patēriņam mājās. Pēdējais minētais sektors tāpat ietver alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu. Starp četriem attiecīgajiem alus darītājiem vienīgi InBev un Bavaria ir aktīvas šajā segmentā.

4 Šie četri alus darītāji ir Centraal Brouwerij Kantoor (turpmāk tekstā – “CBK”) locekļi. Tā ir federatīva organizācija, kas atbilstoši tās statūtiem pārstāv savu locekļu intereses un to veido vispārējā asambleja un dažādas komisijas, tādas kā komisija, kas atbildīga par “horeca” jautājumiem, un finanšu komisija, kas tagad ir direkcijas komiteja. Sanāksmēm, kas ir notikušas CBK ietvaros, tā sekretariāts sagatavo uzaicinājumus un nepārtrauktā veidā numurētus un dalībniekiem nosūtītus oficiālus protokolus.

Administratīvais process

5 Ar 2000. gada 28. janvāra, kā arī 2000. gada 3., 25. un 29. februāra vēstulēm InBev sniedza virkni paziņojumu attiecībā uz informāciju par ierobežojošo komercpraksi Nīderlandes alus tirgū. Šie paziņojumi tika izdarīti Eiropas Kopienu Komisijas veiktas izmeklēšanas laikā, konkrētāk, 1999. gadā, par aizliegtas vienošanās praksi un par iespējamu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu Beļģijas alus tirgū. Kopā ar šiem paziņojumiem InBev izteica pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu, pamatojoties uz Komisijas Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada Paziņojums par sadarbību”).

6 2000. gada 22. un 23. martā, pēc InBev paziņojumiem, Komisija veica pārbaudes prasītājas un citu iesaistīto uzņēmumu telpās. 2001.–2005. gadā prasītājai tika nosūtīti papildu informācijas pieprasījumi.

7 2005. gada 30. augustā Komisija prasītājai nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Ar 2005. gada 24. novembra vēstuli prasītāja par šo paziņojumu iesniedza savus rakstveida apsvērumus. Neviena no iesaistītajām personām nav pieprasījusi uzklausīšanu.

8 Ar 2006. gada 7. marta un 8. maija vēstulēm Komisija prasītājai darīja zināmus papildu dokumentus. Konkrētāk, tie attiecās uz InBev adresētajiem informācijas pieprasījumiem un uz to sniegtajām atbildēm, kā arī Heineken iekšējās piezīmes.

9 2007. gada 18. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu C(2007) 1697 par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/B/37.766 – Nīderlandes alus tirgus, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts 2008. gada 20. maija Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV 2008, C 122, 1. lpp.) un kurš prasītājai tika paziņots ar 2007. gada 24. aprīļa vēstuli.

Apstrīdētais lēmums

Attiecīgais pārkāpums

10 Apstrīdētā lēmuma 1. pantā noteikts, ka prasītāja un sabiedrības InBev NV, InBev Nederland, Heineken NV, Heineken Nederland un Koninklijke Grolsch laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim ir piedalījušās vienotā un turpinātā EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumā, ko veidoja nolēmumu un/vai saskaņotu darbību kopums, lai ierobežotu konkurenci kopējā tirgū.

11 Pārkāpumu veidoja, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstinājumu koordinācija Nīderlandē vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā, tostarp attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, otrkārt, laiku pa laikam notikusi citu individuālajiem klientiem piedāvāto komercnosacījumu saskaņošana “horeca” sektorā Nīderlandē, tādu kā aizdevumi uzņēmumiem, un, treškārt, laiku pa laikam notikusi saskaņošana klientu sadalē, vienlaikus “horeca” sektorā un mājas patēriņa sektorā Nīderlandē (apstrīdētā lēmuma 1. pants un 257. un 258. apsvērums).

12 Alus darītāju pret konkurenci vērstā rīcība saskaņā ar apstrīdēto lēmumu ir notikusi neoficiālu daudzpusēju sanāksmju ciklā, kuras regulāri pulcēja četrus galvenos Nīderlandes alus tirgus dalībniekus, kā arī papildu divpusējās tikšanās, kurās iesaistījās tie paši alus darītāji dažādās kombinācijās. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šīs tikšanās ir notikušas slepeni, apzinātā veidā, dalībniekiem apzinoties, ka tās nav atļautas (apstrīdētā lēmuma 257.–260. apsvērums).

13 Tādējādi, pirmkārt, virkne daudzpusēju sanāksmju ar nosaukumu “Catherijne overleg” (saskaņošana Catherijne) vai “agendacommissie” (dienas kārtības komisija) ir noturētas laika periodā no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim. Apstrīdētajā lēmumā konstatēts, ka šo sanāksmju, kas koncentrētas uz “horeca” sektoru, bet varēja tāpat attiekties uz mājas patēriņa sektoru, mērķis būtībā bija saskaņot alus cenas un cenu paaugstinājumus, apspriest atlaižu summas ierobežojumus un klientu sadali, kā arī apspriesties par noteiktiem citiem komerciāliem nosacījumiem. Alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas arī esot tikušas apspriestas šo sanāksmju laikā (apstrīdētā lēmuma 85., 90., 98., 115.–127. un 247.–252. apsvērums).

14 Otrkārt, attiecībā uz divpusējiem kontaktiem starp alus darītājiem, apstrīdētajā lēmumā norādīts, ka 1997. gada 12. maijā InBev un prasītāja ir tikušās un apspriedušas cenu paaugstināšanu alum, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (apstrīdētā lēmuma 104. apsvērums). Turklāt – saskaņā ar Komisijas viedokli – Heineken un prasītāja ir tikušās 1998. gadā, lai apspriestu ierobežojumus pārdošanas vietām “horeca” sektorā (apstrīdētā lēmuma 189. apsvērums). Komisija norāda, ka divpusējie kontakti tāpat ir notikuši 1999. gada 5. jūlijā starp Heineken un Grolsch attiecībā uz kompensācijām, kas piešķirtas klientiem mājas patēriņa sektorā un kas uz laiku sniedza cenu samazinājumus (apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērums).

15 Visbeidzot, saskaņā ar apstrīdēto lēmumu divpusējie kontakti un apmaiņa ar informāciju, kas veltīta vispārējām apspriedēm par alus cenu, kā arī apspriedēm, kuras turklāt attiecās uz izplatītāja preču zīmēm, notika 1997. gadā starp InBev un prasītāju. Divpusējos kontaktos informācijas apmaiņas, kas veltīta izplatītāja preču zīmēm, veidā tāpat bija iesaistīti Beļģijas alus darītāji 1998. gada jūnija un jūlija mēnešos (apstrīdētā lēmuma 105., 222.–229. un 232.–236. apsvērums).

Prasītājai noteiktais naudas sods

16 Ar apstrīdētā lēmuma 3. panta c) apakšpunktu prasītājai noteikts naudas sods EUR 22 850 000.

17 Lai aprēķinātu šī naudas soda summu, Komisija piemēroja Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktu un metodoloģiju, kas noteikta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) (apstrīdētā lēmuma 436. un 442. apsvērums). Atbilstoši šai metodoloģijai prasītājai noteiktā naudas soda noteikšana ir tikusi veikta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu (apstrīdētā lēmuma 437. apsvērums).

18 Konkrētāk, pārkāpums ir ticis kvalificēts kā “sevišķi smags”, ciktāl to būtībā veidoja regulāra cenu, cenu paaugstinājumu un citu komerciālo nosacījumu saskaņošana un klientu sadale (apstrīdētā lēmuma 440. apsvērums). Komisija tāpat ņēma vērā slēpto un apzināto pret konkurenci vērtās rīcības raksturu, kā arī apstākli, ka pārkāpums bija ietekmējis visu Nīderlandes teritoriju un visu alus tirgu, proti, kā “horeca” sektoru, tā arī mājas patēriņa sektoru (apstrīdētā lēmuma 453. un 455. apsvērums). Turklāt Komisija precizēja, ka pret konkurenci vērstās rīcības faktiskais iespaids uz Nīderlandes tirgu netika ņemts vērā izskatāmajā lietā, jo nebija iespējams to izmērīt (apstrīdētā lēmuma 452. apsvērums).

19 Turklāt Komisija prasītājai piemēroja diferencētu attieksmi, lai ņemtu vērā tās reālo ekonomisko spēju un tās individuālo nozīmi konstatētajā pārkāpjošajā rīcībā. Šim mērķim Komisija izmantoja alus tirdzniecības apgrozījumu, ko prasītāja bija realizējusi Nīderlandē 1998. gadā, t.i., pēdējā pilnajā pārkāpuma kalendāra gadā. Uz šī pamata prasītāja tika iedalīta trešajā un pēdējā kategorijā, kas atbilst sākumsummai EUR 17 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 462. un 464. apsvērums).

20 Turklāt, tā kā prasītāja pārkāpumā bija piedalījusies no 1996. gada 27. februāra līdz 1999. gada 3. novembrim, proti, trīs gadus un astoņus mēnešus, šī sākumsumma tika palielināta par 35 % (apstrīdētā lēmuma 465. un 469. apsvērums). Tādējādi pamatsumma tika noteikta EUR 22 950 000 (apstrīdētā lēmuma 470. apsvērums).

21 Visbeidzot, Komisija piešķīra samazinājumu EUR 100 000 no naudas soda summas, ciktāl tā atzina, ka izskatāmajā lietā administratīvā procesa ilgums bija pārāk ilgs (apstrīdētā lēmuma 495.–499. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi

22 Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2007. gada 4. jūlijā, prasītāja cēla šo prasību.

23 Vispārējā tiesa ar 2010. gada 9. oktobra lēmumu nodeva lietu izskatīšanai sestajai palātai paplašinātā sastāvā atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 14. panta 1. punktam un 51. panta 1. punktam.

24 2010. gada 12. februāra procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa Komisijai uzdeva rakstveida jautājumus, uz kuriem tā atbildēja noteiktajā termiņā.

25 Vispārējā tiesa 2010. gada 24. marta sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz uzdotajiem jautājumiem.

26 Tā kā tiesnesis referents nevarēja piedalīties tiesas sēdēs pēc mutvārdu procesa pabeigšanas, lieta tika nodota jaunam tiesnesim referentam, un šo spriedumu apsprieda trīs tiesneši, kas parakstījuši šo spriedumu, atbilstoši Reglamenta 32. pantam.

27 Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;

– pakārtoti, atcelt vai samazināt tām uzlikto naudas sodu;

– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

28 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

– noraidīt prasību;

– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

29 Savu prasību pamatojot, prasītāja izvirza sešus pamatus, kas saistīti, pirmkārt, ar labas pārvaldības principa pārkāpumu, otrkārt, ar EKL 81. panta, nevainīguma prezumpcijas, tiesiskuma principa un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, treškārt, kļūdu tiesību piemērošanā un faktiskajos apstākļos, nosakot pārkāpuma ilgumu, ceturtkārt, Regulas Nr. 1/2003 23. panta, pamatnostādņu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpumu, nosakot naudas soda apmēru, piektkārt, saprātīga termiņa principa pārkāpumu, un, sestkārt, būtisku formas prasību, labas pārvaldības principa un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas izpaudās kā atteikums sniegt piekļuvi atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, ko snieguši citi iesaistītie lietas dalībnieki, kā arī dokumentam, kas ir ietverts lietas materiālos.

30 Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir jāpārbauda otrais un trešais pamats, kas pēc būtības vērsti uz to, lai apstrīdētu pārkāpumu, turpinot, pirmais un sestais pamats, kas saistīti ar apgalvotiem procesuāliem pārkāpumiem, un, visbeidzot, ceturtais un piektais pamats, kas attiecīgi ir saistīti ar naudas soda apmēra noteikšanu un administratīvā procesa ilgumu.

Par otro pamatu, kas izriet no EKL 81. panta, nevainīguma prezumpcijas, tiesiskuma principa un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpuma

Lietas dalībnieku argumenti

31 Būtībā prasītāja apgalvo, ka, pirmkārt, Komisija ir kļūdainā veidā piemērojusi “nolīguma”, “saskaņotu darbību” un “vienota un turpināta pārkāpuma” jēdzienus, un, otrkārt, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un faktu vērtējumā, ciktāl tas attiecas uz pārkāpuma konstatēšanu gan attiecībā uz “horeca”, gan mājas patēriņa segmentā, ietverot alus, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, segmentu.

32 Komisija apstrīd prasītājas argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums

33 Atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam ar kopējo tirgu nav saderīgi un ir aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kuri var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.

34 Lai pastāvētu nolīgums EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopīgu gribu darboties tirgū noteiktā veidā (Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89 Hercules Chemicals/Komisija, Recueil, II‑1711. lpp., 256. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99 HFB Holding u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 199. punkts).

35 Var uzskatīt, ka nolīgums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē ir noslēgts, ja pastāv gribu sakritība par pašu konkurences ierobežošanas principu, pa ja specifiskie paredzētās ierobežošanas elementi vēl ir sarunu priekšmets (skat. šajā ziņā iepriekš 34. punktā minēto spriedumu lietā HFB u.c./Komisija, 151.–157. un 206. punkts).

36 Saskaņotu darbību jēdziens paredz saskaņošanas formu starp uzņēmumiem, ar kuru, nesasniedzot vienošanos šī vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj konkurences riskus ar praktisku sadarbību starp tiem (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 115. punkts, un C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 158. punkts).

37 Šajā ziņā ar EKL 81. panta 1. punktu neļauj veikt nekādu tiešu vai netiešu saziņu, kas varētu vai nu ietekmēt pašreizējā vai potenciālā konkurenta rīcību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kā tas pats ir izlēmis rīkoties tirgū vai kā tas vēlas rīkoties tirgū, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana (skat. šajā ziņā iepriekš 36. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 116. un 117. punkts).

38 Ir jāatgādina, ka attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pierādīšanu Komisijai ir jāpierāda tās konstatētie pārkāpumi un jāsavāc atbilstoši pierādījumi, lai juridiski pietiekami pierādītu faktu, kuri veido pārkāpumu, esamību (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts, un iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 86. punkts).

39 Tādējādi Komisijai ir jāsniedz precīzi un atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka pārkāpums ir izdarīts (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

40 Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka katram Komisijas sniegtajam pierādījumam nav obligāti jāatbilst šiem kritērijiem attiecībā uz katru pārkāpuma apstākli. Pietiek, ka vispārēji novērtēts pazīmju kopums, uz kuru atsaucas iestāde, atbilst šai prasībai (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 179. un 180. punkts un tajos minētā judikatūra).

41 Ņemot vērā konkurenci traucējošu nolīgumu noslēgšanas aizlieguma nepārprotamo raksturu, nevar prasīt, lai Komisija iesniegtu dokumentus, kas skaidri liecina, ka attiecīgie uzņēmēji ir sazinājušies. Katrā ziņā ir jābūt iespējai papildināt fragmentāros un izkliedētos faktus, kuri var būt Komisijas rīcībā, ar secinājumiem, kas ļautu atveidot atbilstošos apstākļus. Tādējādi par konkurenci traucējošas prakses vai nolīguma pastāvēšanu var secināt no noteikta to sakritību un norāžu daudzuma, kas, izvērtētas kopā, var tikt uzskatītas par pierādījumu konkurences noteikumu pārkāpumam, ja nav cita loģiska izskaidrojuma (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 55.–57. punkts).

42 Ja Komisija ir atsaukusies uz dokumentārajiem pierādījumiem, lai pierādītu pret konkurenci vērsta nolīguma vai saskaņotu darbību pastāvēšanu, lietas dalībniekiem, kas šo konstatāciju apstrīd Vispārējā tiesā, ir ne tikai jāiesniedz alternatīva Komisijas apgalvotajam, bet arī jāizvirza apstrīdētajā lēmumā, lai pierādītu pārkāpuma neesamību, izvirzīto pierādījumu nepietiekamība (iepriekš 40. punktā minētais spriedums lietā JFE Engineering u.c./Komisija, 187. punkts).

43 Attiecībā uz tiesas pārbaudes apjomu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja ir iesniegta prasība par lēmuma par EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu atcelšanu, Vispārējai tiesai ir vispārīgi jāveic pilnīga pārbaude, lai noskaidrotu, vai ir izpildīti EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā T‑41/96 Bayer/Komisija, Recueil, II‑3383. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

44 Tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma atzīšanu adresātam, atbilstoši nevainīguma prezumpcijas principam, kas, kā Eiropas Savienības tiesību vispārējais princips, ir piemērojams arī tādos procesos par uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var noteikt naudas sodus vai kavējuma naudu (iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā Hüls/Komisija, 149. un 150. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP Dresdner Bank u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 60. un 61. punkts).

45 Tieši šo apsvērumu kontekstā ir jāizvērtē, vai izskatāmajā lietā Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka prasītājas rīcība veido EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.

– Par InBev paziņojumu

46 Vispirms ir jānorāda, ka Komisija lielā mērā pamatojas (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 40.–62. apsvērumu) uz InBev sniegto paziņojumu saistībā ar tās ar 2000. gada 28. janvāra, 3., 25. un 29. februāra vēstulēm, kuras papildina pielikumā pievienotie InBev piecu direktoru paziņojumi, iesniegto pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu (apstrīdētā lēmuma 34. un 40. apsvērums, turpmāk tekstā kopīgi dēvēti – “InBev paziņojums”).

47 No apstrīdētā lēmuma izriet, ka InBev paziņojumā ir norādīta “dažādu formu saskaņošanas [pastāvēšana] [..] starp alus darītājiem Nīderlandes alus tirgū”, nošķirot CBK ģenerālās asamblejas oficiālās sanāksmes, CBK finanšu komisijas neformālās sanāksmes un paralēlās “citas sanāksmes”, kas zināmas ar nosaukumu “Catherijne saskaņošana”, kuru sastāvs bija mainīgs un par ko InBev paziņoja, ka nav atradusi rakstveida norādes. “Citas sanāksmes” varēja tikt iedalītas “i) četru galveno alus darītāju (Heineken, Interbrew, Grolsch un Bavaria) horeca direktoru sanāksmēs [..]; ii) horeca direktoru un par mājas patēriņu atbildīgo direktoru kopējās sanāksmēs (divas 1998. gadā) un iii) par mājas patēriņu atbildīgo direktoru sanāksmēs (viena 1999. gadā [..])” (apstrīdētā lēmuma 41.–46. apsvērums).

48 Saskaņā ar InBev paziņojumu, finanšu komisija “ietvēra oficiālo dienas kārtību, taču tāpat bija diskusiju forums par cenu noteikšanu mājas patēriņa sektorā un horeca sektorā[;] šīs diskusijas netika atspoguļotas nekādā protokolā” (apstrīdētā lēmuma 43. apsvērums).

49 Saskaņā ar šo pašu paziņojumu “citās sanāksmēs” tāpat tika aptverti kā “horeca” sektors, tā arī mājas patēriņa sektors un alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, sektors (apstrīdētā lēmuma 47. apsvērums).

50 Attiecībā, pirmkārt, uz “horeca” sektoru ir tikuši apspriesti divi galvenie temati: “Pastāvēja fundamentāls nolīgums par maksimālo apjoma atlaižu noteikšanu horeca sektorā [..], cits apspriežu temats attiecās uz horeca veiktajiem ieguldījumiem[;] ideja bija saglabāt statu quo sektorā un izvairīties no tā, ka klientus pārņem citi alus darītāji” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).

51 InBev direktors norāda, ka viņš nezināja precīzu minētā nolīguma saturu un cits direktors to aprakstīja kā “ļoti komplicētu un nenoteiktu nolīgumu par pakāpju atlaidēm [échelles] (atlaides, kas piešķirtas horeca), kurā mēs nekad neesam piedalījušies”, norādot, ka “saskaņošana izpaudās kā reizi divos mēnešos notiekoša horeca direktoru sanāksme, kurā tie apsprieda zināmos “noteikuma” (lai arī tas bija nenoteikts; runājām par tirgus pārsniegšanu) pārkāpumus” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).

52 Otrkārt, attiecībā uz mājas patēriņa sektoru, saskaņā ar InBev paziņojumu apspriedes attiecās gan uz cenu līmeni vispār, gan uz specifisko alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, tematu

53 Kas attiecas uz cenu līmeni kopumā, viens no InBev direktoriem paziņo, ka “bija ierasts, ka alus darītava paaugstina savas cenas pēc tam, kad par to iepriekš paziņojusi saviem kolēģiem alus darītājiem [..;] iniciatīvu vienmēr izrādīja viens no lielajiem alus darītājiem un parasti – Heineken[;] tādā gadījumā pārējiem alus darītājiem bija vajadzīgais laiks, lai ieņemtu nostāju[;] lai arī alus darītavas lielos vilcienos pielīdzināja cenas vienu otrai, katrai tomēr bija un saglabājās pašas cenu politika” (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums).

54 Kas attiecas uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, InBev norāda, ka apspriedes par cenām starp Nīderlandes tirgus dalībniekiem šajā sektorā (Bavaria un Oranjeboom, ko vēlāk iegādājās Interbrew) risinājās kopš 1987. gada. Tā piebilst, ka “abas puses saprata, ka pēc tam, kad tāpat bija to pārrunājušas kopā, tās nepieņemšot nekādu iejaukšanos to attiecīgajos klientu, kas izmanto izplatītāja preču zīmi, lokos, kas beigtos ar apjoma zaudēšanu” (apstrīdētā lēmuma 52. apsvērums).

55 Attiecībā uz Heineken un Grolsch iesaistīšanos šajā sektorā, saskaņā ar InBev paziņojumu “Nīderlandes tirgu raksturo nozīmīgas atšķirības starp alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (“B preču zīmes”), cenām un [tāda, kas pārdots, izmantojot citas preču zīmes (“A preču zīmes”), cenām;] Heineken, kas nepiedalās izplatītāja preču zīmju segmentā, vienmēr ir noraidījusi cenu paaugstinājumus attiecībā uz A preču zīmēm, kamēr cenas alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, nepaaugstinājās[;] šādā veidā tā īstenoja netiešu spiedienu īpaši uz alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, ražotājiem, tādiem kā Bavaria un Interbrew” (apstrīdētā lēmuma 53. apsvērums).

56 InBev norāda, ka četri alus darītāji tāpat apsprieda cenas alum, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, citiem vārdiem sakot – arī Grolsch klātbūtnē, saistībā ar vispārīgāku tēmu par saglabājamo cenu atšķirību starp alus veidiem atkarībā no preču zīmēm. Saskaņā ar InBev paziņojumu “Heineken un Grolsch nav paaugstinājušas savas cenas gadiem un citu alus darītāju alus, kas apzīmēts ar [to pašu] preču zīmi, un alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas arī nav tikušas paaugstinātas[;] šajos pēdējos gados Bavaria un Interbrew ir paaugstinājušas savas cenas, tām sekoja Grolsch” (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums). Tāpat ir norādīts, ka “pirms trim līdz četriem gadiem šīs neformālās konsultācijas tikušas integrētas Catherijne saskaņošanā par horeca, kurā tāpat piedalījās CBK pārstāvji[;] pēc dažam sanāksmēm tika nolemts no jauna sadalīt sanāksmēs par mājas patēriņu un sanāksmēs par horeca” (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums).

57 Turklāt InBev norāda, ka tas, ka Beļģijas alus darītava Martens kopš 1996.–1997. gada ieguva zināmu tirgus daļu, izraisīja “nolīgumu starp Beļģijas un Nīderlandes alus darītājiem, kas darbojas alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmes, tirgū[;] divas sanāksmes ir notikušas Bredā [Breda] 1998. gadā [..;] tika panākta vienošanās ievērot attiecīgos alus, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmes, apjomus, kas pārdoti klientiem Nīderlandē un Beļģijā” (apstrīdētā lēmuma 55. apsvērums).

58 Atbilstoši InBev direktoru paziņojumiem “citas sanāksmes” tika organizētas, lai nomierinātu viens otru attiecībā uz “ierobežota rakstura agresivitāti” tirgū (apstrīdētā lēmuma 46. apsvērums).

59 Savā 2001. gada 19. decembra atbildē uz informācijas pieprasījumu InBev norāda, ka “iepriekšējo gadu darba kārtības un piezīmes, kas izdarītas neformālajās sanāksmēs, ir tikušas iznīcinātas 1998. gada novembra beigās[;] ap šo laiku sāka atklāties saskaņošanas pastāvēšana tirgū starp Nīderlandes alus darītājiem un radās bailes no Nīderlandes konkurences iestādes pārbaudes[;] darba kārtības ir tikušas iznīcinātas arī turpmākajos gados” (apstrīdētā lēmuma 61. apsvērums).

60 Vispirms ir jānorāda, ka ne kāda tiesību norma, ne arī Savienības tiesību vispārējs princips neliedz Komisijai, vēršoties pret uzņēmumu, atsaukties uz citu apsūdzēto uzņēmumu paziņojumiem. Pretējā gadījumā Komisijas pienākums pierādīt darbības, ar ko pārkāpts EKL 81. un 82. pants, būtu neiespējams un nesavienojams ar tai ar EK līgumu izvirzīto uzdevumu pārraudzīt šo noteikumu pienācīgu piemērošanu (skat. iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 192. punkts un tajā minētā judikatūra).

61 Izskatāmajā lietā prasītāja neapstrīd InBev paziņojuma norādes, saskaņā ar kurām ir notikušas sanāksmes starp Nīderlandes alus ražotāju pārstāvjiem. Tā arī neapstrīd, ka tā bija pārstāvēta lielākajā daļā šo sanāksmju un ka tajās ir notikušas apspriedes par cenu līmeni Nīderlandes tirgū, kā arī par atlaižu piemērošanu “horeca” sektora klientiem.

62 Šajos apstākļos Komisija varēja pamatoti konstatēt, ka InBev paziņojumā minētās sanāksmes ir notikušas un ka prasītājas pārstāvji ir faktiski piedalījušies vismaz noteiktā skaitā šo sanāksmju.

63 Tomēr prasītāja noliedz, ka sarunas, kas risinājās šajās sanāksmēs, būtu novedušas pie pret konkurenci vērsta nolīguma noslēgšanas vai saskaņotu darbību uzsākšanas. Tā apgalvo, ka sanāksmes attiecās uz likumīgiem priekšmetiem un ka, ciktāl tikusi apspriesta situācija tirgū, tas nav ticis darīts pret konkurenci vērstiem mērķiem. Šajā ziņā tā apstrīd InBev paziņojuma ticamību, apgalvojot, ka tas ir ļoti nenoteikts, neloģisks un pēc savas būtības pretrunīgs.

64 Konkrētāk, attiecībā uz InBev paziņojuma pretrunīgo raksturu, prasītāja piebilst, ka tas ietver virkni attaisnojošu paziņojumu.

65 Pirmkārt, tas attiecoties uz InBev 2000. gada 3. februāra papildu paziņojuma rindkopām, kurās norādīts: “Mēs it īpaši apspriedāmies, lai savstarpēji sniegtu priekšstatu, ka mēs tirgū saglabājam mieru; bija maz vai nebija jautājumu par pakāpju atlaidēm un tirdzniecības vietām; faktiski ikviens pārējos uzskatīja par idiotiem”. Šajos pēdējos gados šīs sanāksmes arvien vairāk un vairāk ir zaudējušas savu būtību un saskaņošana ir ieguvusi nenoteiktāku raksturu“ (apstrīdētā lēmuma 46. apsvērums).

66 Otrkārt, prasītāja atsaucas uz noteiktām rindkopām InBev vadītāju paziņojumu rindkopām, saskaņā ar kurām: “pārtikas produktu sektorā nepastāvēja nolīgums”; “tomēr cenu paaugstināšanas nav tikušas piemērotas saistībā ar nolīgumiem”; “es nezinu par nolīgumiem “izplatītāja preču zīmju sektorā””; “Šai sanāksmei nebija īsta pamatojuma. Tā vairāk bija patīkama sanāksme bez īpašas dienas kārtības. Tika izdarīti vispārīgi komentāri par atlaidēm. Man radās iespaids, ka jau ilgus gadus ir pastāvējusi noteikta veida pakāpju atlaižu sistēma vai kritērijs atlaidēm, taču tas nekad nav ticis pateikts konkrētā veidā. Tika vienīgi ļoti vispārīgā veidā runāts par kopējām atlaižu summām, kas ir bijusi izdevība norādīt uz noteiktiem incidentiem”; “[Interbrew] nav piedalījusies nekādā nolīgumā par cenām”; “turklāt nav bijis nekādas saskaņošanas. Mēs esam rīkojušies pilnīgi neatkarīgā veidā un, paaugstinot visa alus cenas 1999. gadā, mēs paaugstinājām [cenas] A preču zīmēm (pēc tam, kad Bavaria un Grolsch to bija izdarījušas dažus mēnešus iepriekš) un mūsu klienti spēcīgi pretojās attiecībā uz izplatītāja preču zīmēm, [..] tādējādi mēs esam rīkojušies pilnīgi likumīgā veidā”.

67 Prasītāja uzskata, ka iepriekš minētie paziņojumi ir pretrunā Komisijas secinājumiem attiecībā uz EKL 81. panta pārkāpuma pastāvēšanu. Saskaņā ar prasītājas viedokli, no tā izriet, ka par mājas patēriņa sektorā piemērotās cenu paaugstināšanās gadījumiem nebija nedz panākta vienošanās, nedz arī tās bija saskaņotas, ka Interbrew savas pārdošanas cenas noteica pilnīgi neatkarīgā veidā, ka Nīderlandes alus darītāji vienmēr ir dzīvi konkurējuši un ka nav bijis nekāda nolīguma starp alus darītājiem par “horeca” sektorā piešķirtajām atlaidēm.

68 Vispirms ir jākonstatē, ka prasītājas secinājumi, kas izdarīti, pamatojoties uz noteiktiem InBev paziņojuma elementiem, kuri parāda apspriežu vispārīgo raksturu, nolēmuma neesamību noteiktos sektoros un apspriežu neesamību par alus darītāju rīcību tirgū, paši par sevi nevar likt apšaubīt Komisijas konstatāciju par pārkāpuma esamību.

69 Attiecībā uz minētā paziņojuma apgalvoto vispārīgo raksturu, ir jāatgādina, ka praksē Komisijai bieži vien ir pienākums pierādīt pārkāpuma pastāvēšanu apstākļos, kas nebūt nesekmē šo uzdevumu, jo var būt pagājuši vairāki gadi kopš notikumiem, kas veido pārkāpumu, un vairāki uzņēmumi, pret kuriem ierosināta izmeklēšana, nav ar to aktīvi sadarbojušies. Lai gan Komisijai noteikti ir jāpierāda, ka vienošanās par tirgus sadali ir bijusi noslēgta, būtu pārmērīgi prasīt tai iesniegt arī pierādījumus par šā mērķa sasniegšanas konkrēto mehānismu. Uzņēmumam, kas vainīgs pārkāpumā, būtu pārāk viegli izvairīties no jebkādām sankcijām, ja tas pamatojumam varētu atsaukties uz nenoteikto raksturu, kāds ir informācijai, kas sniegta attiecībā uz pretlikumīgā nolīguma darbību situācijā, kurā jau pienācīgā veidā ir pierādīta nolīguma pastāvēšana un tā pret konkurenci vērstais mērķis. Šādā situācijā uzņēmumi var lietderīgi aizstāvēties, ciktāl tiem ir iespēja paust nostāju par visiem pierādījumiem, ko pret tiem izvirzījusi Komisija (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 203. punkts; skat. šajā ziņā arī Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑403/04 P un C‑405/04 P Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 50. punkts).

70 Turpinot, attiecībā uz, kā apgalvots, pretrunīgo InBev paziņojuma raksturu, ciktāl tas attiecas uz norādēm par strīdīgās rīcības ietekmes uz tirgu neesamību, ir jāatgādina, ka no EKL 81. panta normas paša formulējuma izriet, ka nolīgumi un saskaņotas darbības starp uzņēmumiem ir aizliegtas neatkarīgi no jebkādas ietekmes uz tirgu, ja tiem ir pret konkurenci vērsts mērķis (iepriekš 36. punktā minētais Tiesas spriedums lietā Hüls/Komisija, 163.–166. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑8/08 T-Mobile Netherlands u.c., Krājums, I‑4529. lpp., 29. punkts).

71 Tādējādi, tā kā Komisija ir konstatējusi nolīgumu un saskaņotu darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi pastāvēšanu, šo konstatējumu nevar apstrīdēt ar norādēm, kas saistītas ar norādēm par slepenu vienošanos piemērošanas neesamību vai ietekmes uz tirgu neesamību.

72 Kas attiecas uz apgalvotajām InBev paziņojumā ietvertajām norādēm par nolīguma neesamību mājas patēriņa sektorā un “horeca” sektorā, ir jānorāda, ka rindkopas, uz kurām atsaukusies prasītāja, apskatot tās to kontekstā, nekādi neizslēdz nolīguma vai saskaņotu darbību pastāvēšanu attiecīgajos sektoros.

73 Attiecībā uz mājas patēriņa sektoru (mazumtirdzniecība) viena no InBev direktoru izteiktajam apgalvojumam, ka “[šajā] sektorā nepastāvēja nolīgums”, seko konkrēts apraksts alus darītāju piemērotajam cenu koordinācijas mehānismam. Attiecīgā rindkopa ir šāda (apstrīdētā lēmuma 51. apsvērums):

“Mazumtirdzniecības (“Food”) sektorā nepastāvēja nolīgums. Attiecībā uz alus cenu paaugstināšanu bija ierasts, ka alus darītava savas cenas paaugstina tikai pēc tam, kad tā tās iepriekš paziņojusi saviem kolēģiem alus darītājiem. Ja viens no dalībniekiem izdarīja šādu paziņojumu, tam sekoja debate par šāda paaugstinājuma iespaidu uz tirgu, vienlaikus alus cenu paaugstināšana par spīti visam tomēr notika. Iniciatīvu vienmēr izrādīja viena no lielajām alus darītavām un parasti – Heineken. Šādā gadījumā pārējām alus darītavām bija vajadzīgais laiks, lai ieņemtu nostāju. Lai arī alus darītāji lielās līnijās savstarpēji saskaņoja cenas, tomēr katram bija un saglabājās pašam sava cenu politika.”

74 Šajā kontekstā apstāklis vien, ka InBev direktors ir norādījis uz “nolīguma” neesamību, nevar būt ticams arguments, ciktāl Komisijai un, attiecīgā gadījumā, Vispārējai tiesai ir jāveic iesaistīto uzņēmumu atbildīgo personu paziņojumos aprakstītās rīcības juridiskā kvalifikācija.

75 Kas attiecas uz apgalvoto nolīguma neesamību un nolīguma neievērošanu “horeca” sektorā, ir jākonstatē, ka rindkopas InBev 2000. gada 3. februāra papildu paziņojumā un iepriekš 65. un 66. punktā minētie InBev vadītāju paziņojumi neizslēdz nolīguma par šajā sektorā klientiem piešķirtajām atlaidēm pastāvēšanu. Liekot secināt, ka apspriedes bija vispārīga rakstura un to mērķis reti bijis pakāpju atlaides vai precīzas tirdzniecības vietas, šīs rindkopas attiecas uz apspriežu detalizētības līmeni, tomēr nenonākot pretrunā nolīguma EKL 81. panta izpratnē pastāvēšanai. Tādējādi nevar uzskatīt, ka tās ir pretrunā norādei, kas izdarīta InBev paziņojuma ietvaros, ka “pastāvēja fundamentāls nolīgums par maksimālo apjoma atlaižu noteikšanu horeca sektorā” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).

76 Ievērojot iepriekš minēto, prasītājas arguments, kas saistīts ar InBev paziņojuma, kā tiek apgalvots, nenoteikto un pretrunīgo raksturu un attiecīgi šķietami selektīvo veidu, kādā Komisija esot izmantojusi šo paziņojumu, nav pamatots.

77 Visbeidzot, attiecībā uz vispārējo vērtējumu InBev paziņojuma ticamībai, ir jāuzskata, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, Komisija pamatoti varēja InBev paziņojumam piešķirt īpaši augstu pierādījuma vērtību, ievērojot, ka runa ir par atbildi, kas sniegta uzņēmuma kā tāda vārdā, kura apveltīta ar uzticamību, kas pārsniedz to, kas varētu būt atbildei, ko sniedzis tā darbinieks, lai kāda būtu tā pieredze vai personīgais viedoklis. Tāpat ir jānorāda, ka InBev paziņojums atspoguļo uzņēmuma veiktas iekšējās izmeklēšanas iznākumu un ka to Komisijai iesniedzis advokāts, kuram bija profesionālais pienākums rīkoties šī uzņēmuma interesēs. Tādējādi viņš nevarēja viegli atzīt pārkāpumu, nenovērtējot šī soļa sekas (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99 LR AF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 45. punkts, un iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 206. punkts).

78 Turklāt no judikatūras izriet, ka, kaut gan parasti ir jāatzīst zināma neuzticēšanās prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi sniegtajām liecībām, ievērojot iespēju, ka šie dalībnieki centīsies samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā, apstāklis, ka ir izteikts lūgums piemērot paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, lai saņemtu naudas soda samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus citu inkriminētās aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcībai. Faktiski ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par šāda lūguma iesniedzēja godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības (Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04 Peróxidos Orgánicos/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 70. punkts).

79 Protams, ir jāatgādina, ka viena uzņēmuma, kas apsūdzēts par dalību aizliegtajā vienošanās, paziņojums, ko savukārt apstrīd vairāki citi apsūdzētie uzņēmumi, nevar tikt uzskatīts par pietiekamu šo uzņēmumu izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina citi pierādījumi (skat. šajā ziņā Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑337/94 Enso-Gutzeit/Komisija, Recueil, II‑1571. lpp., 91. punkts, un iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 219. punkts).

80 Tādējādi InBev paziņojums pats par sevi nevar būt pietiekams, lai pierādītu pārkāpuma pastāvēšanu, bet tas ir jāapstiprina ar citiem pierādījumiem.

81 Tomēr ir jāuzskata, ka, ņemot vērā InBev paziņojuma uzticamību, nepieciešamā apstiprinājuma ar citiem pierādījumiem pakāpe kā precizitātes, tā arī dziļuma ziņā šajā gadījumā ir mazāka, nekā tā būtu, ja tas nebūtu īpaši ticams. Tādējādi ir jāuzskata, ka, ja tiktu nolemts, ka InBev paziņojumā un apstrīdētā lēmuma 1. pantā minētās prakses pastāvēšanu un atsevišķus tās aspektus apstiprinātu vēl vairāki savā starpā saskaņoti pierādījumi, minētais paziņojums šajā situācijā pats par sevi varētu būt pietiekams, lai pierādītu citus apstrīdētā lēmuma aspektus. Turklāt, ciktāl kāds dokuments nav tiešā pretrunā InBev paziņojumam attiecībā uz pārmesto darbību pastāvēšanu vai to būtisko saturu, tas, ka šis dokuments ietver pierādījumus par būtiskiem šās prakses aspektiem, ir pietiekami, lai tas kļūtu par apstiprinošu pierādījumu pārkāpuma pierādījumu kopuma kontekstā (skat. šajā ziņā iepriekš 40. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās JFE Engineering u.c./Komisija, 220. punkts un tajā minētā judikatūra).

82 Iepriekš minētā kontekstā ir jāpārbauda prasītājas argumenti par pārējiem pierādījumiem, uz ko apstrīdētajā lēmumā atsaukusies Komisija, lai apstiprinātu konstatējumus, kas secināti no InBev paziņojuma.

– Par pārējiem pierādījumiem

83 Apstrīdētajā lēmumā Komisija norāda, ka InBev paziņojumu apstiprina virkne iekšēju dokumentu, kuru avots ir prasītāja un trīs citi Nīderlandes alus darītāji, rokrakstā sagatavotas sanāksmju piezīmes, izmaksu piezīmes un dienas kārtību kopijas, kas iegūtas pēc izmeklēšanas un informācijas pieprasījumiem.

84 Apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā Komisija atsaucas uz Grolsch komercdirektora rokrakstā sagatavotajām piezīmēm par 1996. gada 27. februāra sanāksmi; šīs sanāksmes priekšmets tika aprakstīts ar norādi “CBK cie HOR cath”. Šīs piezīmes ietver šādu teikumu: “Garantijas/finansējums: fin[ansējums] [..] pārsniedz vajadzības noteiktās vietās. Tādējādi [..] mil[joni].”

85 Saskaņā ar Komisijas viedokli, no šī teikuma izriet, ka četri attiecīgi alus darītāji “Catherijne sanāksmes” ietvaros ir apsprieduši finanšu nosacījumus, kas tika piemēroti vai bija piemērojami noteiktiem “horeca” klientiem (apstrīdētā lēmuma 72. apsvērums) un, konkrētāk, uzņēmumiem, ko vada vairāku “horeca” uzņēmumu īpašnieks Nīderlandē.

86 Apstrīdētā lēmuma 76. apsvērumā Komisija atsaucas uz Bavaria “horeca” direktora rokrakstā veiktajām piezīmēm par 1996. gada 19. jūnija sanāksmi. Piezīmes atkārtotas šādi:

“– adaptēt cenas

patēriņš mājās paaugstināts – vājš

saskaņošana Bavaria – Interbrew

[..] un [..] –> problēma [..]

Martens

Schultenbrau!! 89 ct

– vienīgi cenas par mucu paaugstināšana

argumenti

vienīgi pilnībā Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

Paaugstina kopā

Bavaria /

–> [..] arī

zemākais paaugstinās vairāk nekā augstākais

–iepūst gaisu

–nolīgumi

stabilizēt debeta atlaidi dzērieniem 7,5 par mucu Heineken

sagatavot pārstāvjus attiecībā uz iespējamajiem nolīgumiem

Interbrew \

var izmantot gaisu

Grolsch /.”

87 Saskaņā ar Komisijas viedokli, šīs piezīmes parāda, ka klātesošie alus ražotāji ir detalizēti apsprieduši cenas kā alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, tā arī alum, kas pārdots mucās, un ka lētākā alus, ko ražo Interbrew un Bavaria, cenai bija jāpaaugstinās vairāk nekā dārgākā alus, ko ražo Heineken un Grolsch, cenai (apstrīdētā lēmuma 85. apsvērums).

88 Apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, ko Interbrew Nederland ģenerāldirektors 1997. gada 25. martā nosūtīja InBev sēdeklim Beļģijā:

“Tagad starp galvenajiem alus ražotājiem pastāv vienprātība veikt cenu paaugstināšanu pirms 1998. gada. Tas alus darītājiem atļaus palielināt viņu buferi nepieciešamajiem papildu reklāmas budžetiem. A preču zīmes tirgus dalībniekiem ir tendence nošķirt cenu paaugstināšanos starp A preču zīmēm (pielikt 2 NLG/hl) un B preču zīmēm B (pielikt 4 NLG/hl). Tas man šķiet ļoti nereālistiski – mums visiem ir jāatbalsta pilnīga paaugstināšanās par NLG 4. Es izslēgšu mūsu speciālā alus, “kas tiek dzerts” (DAS, Hoegaarden, Leffe), cenu paaugstināšanos. Sarunas ir sākušās.”

89 Komisija uz šīs vēstules pamata ir secinājusi, ka bija paredzēta cenu paaugstināšana pirms 1998. gada pēc sarunām par cenām starp galvenajiem ražotājiem. Turklāt tā pati vēstule esot apstiprinājusi, ka tika nošķirti dārgāka un lētāka alus ražotāji un preču zīmes (apstrīdētā lēmuma 90. apsvērums).

90 Apstrīdētā lēmuma 92. apsvērumā Komisija atsaucas uz rokrakstā veiktajām Bavaria administratīvās padomes locekļa piezīmēm par 1997. gada 1. maija sanāksmi. Tā min šādas rindkopas:

““Catherijne Club” 1/5 – 97

“iekšējie” transfēri grupas ietvaros

tāpat ir jāievēro “pakāpju atlaides”

[..] “La Haye”

Monster ZH [Dienvidholande] visaugstākais konkurējošais piedāvājums.”

91 Saskaņā ar Komisijas viedokli, šīs piezīmes apstiprina, ka alus darītāji apsprieda “pakāpju atlaides” par komercnosacījumiem, kas tiek piešķirti individuālajām pārdošanas vietām, transfēra no vienas grupas uz citu, taču tāpat arī transfēra gadījumā vienas un tās pašas grupas ietvaros (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums).

92 Apstrīdētā lēmuma 100. apsvērumā Komisija konstatē, ka iepriekš minētās piezīmes tāpat ietver nosaukumus “Heineken/Amstel/Brand/Grolsch” pirmajā līnijā un nosaukumus “Interbrew/Bavaria” otrajā līnijā, šīm divām līnijām esot sasaistītām ar figūriekavām, pēc kurām ir atrodama norāde “nav cenu paaugstināšanu”. Komisija no tā secināja, ka Heineken un Grolsch piederošo A preču zīmju un Interbrew un Bavaria piederošo B preču zīmju nošķiršana bija pamats alus ražotāju sarunām par alus cenu paaugstināšanu (apstrīdētā lēmuma 103. apsvērums).

93 Apstrīdētā lēmuma 117. apsvērumā Komisija atsaucas uz Bavaria administratīvās padomes locekļa rokrakstā veiktajām piezīmēm par 1997. gada 17. decembra sanāksmi. Tā min šādu rindkopu:

“2) Cenu situācija: marts/aprīlis

palaists vienā pakāpē/palaists divās pakāpēs

a) Heineken paredz mazu kņadu!! Heineken 18.59

b) paaugstināšanas gadījumā: ļoti iespējams risināt darījumu sarunas; no visas sirds; būs atbalsts.”

94 Komisija no tā secina, ka alus darītāji, kas piedalījās 1997. gada 17. decembra sanāksmē, proti, Bavaria, Grolsch un Heineken, apsprieda cenu paaugstināšanas, kā arī iespējamās reakcijas uz cenu paaugstināšanām (apstrīdētā lēmuma 127. apsvērums).

95 Apstrīdētā lēmuma 129. apsvērumā Komisija norāda Bavaria “horeca” direktora rokrakstā sagatavoto piezīmju rindkopu par 1998. gada 12. marta sanāksmi:

“– Kopš 1. janvāra maz noticis

– A preču zīmes nav panikas attiecībā uz cenām Hein

9.95 samazināšanai no 11,49 maz jēgas Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

izplatītāju preču zīmes

cena tirgus apakšējā daļā

[..] marta vidū Bavaria kaut kas

zem Amstel (17) Bavaria (15)

no 9.75 līdz 10.75, ja nekā

nenotiek, tātad Grolsch un Hein

kabatas paaugstināšanas alus darītava

→ noteikt nolīgumu [..] un Dick

Tam jābūt “nodemonstrējamam” via Nielsen, pretējā gadījumā

nekas nenotiks.”

96 Saskaņā ar Komisijas viedokli, no tā izriet, ka alus darītāji, kas piedalījās 1998. gada 12. marta sanāksmē, ir apsprieduši samazinājumus, kas piešķirti Nīderlandes lielveikaliem (apstrīdētā lēmuma 137. apsvērums), un ka Bavaria veiktajām cenu paaugstināšanām bija jābūt nodemonstrējamām lielveikalu kases datos, ko apkopojusi AC Nielsen (apstrīdētā lēmuma 133. apsvērums).

97 Apstrīdētā lēmuma 138. apsvērumā Komisija atsaucas uz iepriekš minēto rokrakstā rakstīto piezīmju otro rindkopu:

“Bav procenti 4 %? 6 1/2

izņemot,

ja ir atlīdzība par reklāmu.”

98 Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī rindkopa pierāda, ka ir notikusi apspriede par procentu likmi, kas tiek piemērota aizdevumiem, kuri tiek piešķirti “horeca” pārdošanas vietās (apstrīdētā lēmuma 142. apsvērums).

99 Apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā Komisija izvirza iepriekš minēto rokrakstā sagatavoto piezīmju trešo rindkopu:

“Futbola klubi Izrāžu zāles Teātri

Studentu asociācijas

[..]

Grolsch

Pārsniedzot/ārpus pakāpes

130

[..] (125) 124,5.”

100 Saskaņā ar Komisijas viedokli, no tā izriet, ka alus darītāji bija noturējuši īpašu apspriedi par “horeca” klientiem tieši attiecībā uz “pakāpju atlaidēm”, apstiprinot InBev paziņojumu attiecībā uz nolīguma, kura nosaukums ir “pakāpju atlaides”, pastāvēšanu (apstrīdētā lēmuma 147. apsvērums).

101 Apstrīdētā lēmuma 156. apsvērumā Komisija atsaucas uz Bavaria administratīvās padomes rokrakstā sagatavoto piezīmju par 1998. gada 3. jūlija sanāksmi rindkopu.

“[..] Heineken paaugstināts

[..] >> Heineken alus mucā.”

102 No šīs rindkopas Komisija secina, ka alus darītāji apsprieda cenas, kas piemērotas kā attiecībā uz mājas patēriņa sektora klientiem, tā arī uz “horeca” klientu (apstrīdētā lēmuma 162.–164. apsvērums).

103 Apstrīdētā lēmuma 165. apsvērumā Komisija atsaucas uz citu iepriekš minēto rokrakstā sagatavoto piezīmju rindkopu:

“Café [..] 1800 [..]

[..] 400 [..]

60 par hl

650.000,– V.B.K.”

104 Saskaņā ar Komisijas viedokli, no šīs rindkopas izriet, ka alus darītāji ir apsprieduši noteiktu atlaidi un/vai rezervi samazinājumam, kas piemērots vai piemērojams specifiskās “horeca” pārdošanas vietās (apstrīdētā lēmuma 171. apsvērums).

105 Apstrīdētā lēmuma 174. apsvērumā Komisija atsaucas uz 1998. gada 30. jūnija dokumentu un Heineken cenu sarakstu, ar kuru paziņo jaunās cenas, kas piemērojamas alum pudelēs un izlejamajam alum (alus cisternā un alus mucā), sākot ar 1998. gada 1. jūniju, kuri atklāti Grolsch “mājas patēriņa” tirdzniecības direktora birojā un ietver norādi “agenda c[ommiss]ie CBK” (CBK dienas kārtības komisija). Saskaņā ar Komisijas viedokli, šie dokumenti apstiprina InBev paziņojumu, saskaņā ar kuru attiecīgajās sanāksmēs apskatītas gan “mājas patēriņa” cenas, gan arī konkurence “horeca” tirgū (apstrīdētā lēmuma 175. apsvērums).

106 Apstrīdētā lēmuma 179. apsvērumā Komisija atsaucas uz Heineken 1998. gada 14. oktobra iekšējām piezīmēm, kas adresētas Heineken vadības grupai un kas formulētas šādi: “Bavaria CBK ietvaros apsolītā cenu paaugstināšana Nielsen [skaitļos] skaidri neparādās”. Saskaņā ar Komisijas viedokli, šī piezīme nostiprina secinājumu, ka Bavaria 1998. gada 12. marta sanāksmē bija paziņojusi par savu nodomu pirmajai palielināt savas cenas mājas patēriņa sektorā, pārējiem alus darītājiem vēlāk tai sekojot, un ka Bavaria veiktajiem paaugstinājumiem bija jābūt “nodemonstrējamiem” Nielsen skaitļos (apstrīdētā lēmuma 180. apsvērums).

107 Apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, ko Heineken Nīderlandes “horeca” nodaļas direktoram nosūtījis alus darītavas Brand BV d’Heineken mārketinga un mājas patēriņa direktors attiecībā uz tā sarunu ar Bavaria administratīvās padomes locekli:

“Noordwijk pārtikas izstādē [1998. gada] 9. septembrī [Bavaria administratīvās padomes loceklis] ar mani pārrunāja lietu [..] un Heineken reakciju. Īsumā, saskaņā ar viņa viedokli, ir izrādījies, ka Heineken būtu varējusi daudz agrāk pievienoties sarunu galdam ar Heineken un Bavaria pirmajiem atbildīgajiem Nīderlandes horeca tirgū. Tādējādi zaudētos hektolitrus varētu kompensēt citādā veidā. Turklāt viņš piebilda, ka ar laiku Bavaria, iespējams, būtu padomā citi potenciālie horeca klienti, kas vēlētos pāriet brīvprātīgi (uzsvaram esot uz vārdu brīvprātīgi, kā [..] gadījumā, saskaņā ar viņa viedokli) pie Bavaria [Heineken atbildīgās personas par horeca Nīderlandē vārds], pats par sevi saprotams, ka šie komentāri pilnībā iekļāvās labi zināmajā [..] retorikā. Es nevēlos tev liegt šo informāciju. Vēlu veiksmi tavā sarunā.”

108 Komisija uzskata, ka šī vēstule apstiprina InBev paziņojumu, ka alus darītāji apsprieda ne tikai atlaižu ierobežojumus, bet tāpat ierobežojumus pārdošanas vietām, kas izvēlas citu alus darītāju, un tas notiekot ne tikai daudzpusējās sanāksmēs, bet arī divpusējo tikšanos gadījumos (apstrīdētā lēmuma 189. apsvērums).

109 Apstrīdētā lēmuma 193. apsvērumā Komisija atsaucas uz Grolsche Bierbrouwerij Nederland ģenerāldirektora rokrakstā veiktajām piezīmēm uz ielūguma uz 1999. gada 8. janvāra sanāksmi:

“–pārdošana ‘98

–alus cena →

– “pinool” veida pudeļu kaste | akcijas/cat II

–pudeļu kastes | apakšējā mala

| muca

| NMA”.

110 Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka apspriedes par alus cenu ir koncentrējušās uz četriem elementiem: pirmkārt, reklāmas darbībām mājas patēriņa tirgū, otrkārt, mazāk dārgā alus un alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenām, treškārt, cenu alum mucā un lielajos konteineros, kas tiek izmantoti Nīderlandes alus tirgus “horeca” sektorā, un, ceturtkārt, Nīderlandes Konkurences iestādi NMA (apstrīdētā lēmuma 194. apsvērums).

111 Apstrīdētā lēmuma 197. un 199. apsvērumā Komisija atsaucas uz tematu sarakstu, kas apskatāmi 1999. gada 8. janvāra sanāksmē, uz kura Grolsch pārstāvis bija atzīmējis saīsinājumu “BP”, ko Komisija interpretēja kā “alus cena” (bierprijs) vai “zemākā cena” (bodemprijs), kā arī “P[rivate] L[abel] 50 ct. augstāk”. Komisija no šīm atzīmēm secina, ka attiecībā uz alu mucās – alus darītāji ir detalizēti apsprieduši cenas (apstrīdētā lēmuma 203. apsvērums).

112 Apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērumā Komisija atsaucas uz dokumentu, kas ietver norādi uz trim saziņas gadījumiem vadības līmenī starp Heineken un Grolsch ap 1999. gada 5. jūliju, kurā minēts “cenu karš” starp abiem alus ražotājiem. Komisija no tā secina, ka Heineken bija tieši sazinājies ar Grolsch attiecībā uz atlaidēm un ka tas notika pusotru mēnesi, pirms faktiski tika piemērotas pagaidu atlaides, kuras piemēroja veikalu ķēde, kurai Grolsch bija atteikusies piešķirt kompensāciju (apstrīdētā lēmuma 213. apsvērums).

113 Apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā Komisija atsaucas uz virkni dokumentu, kas ietverti administratīvajos lietas materiālos, no kuriem izriet temati, kas tikuši apskatīti Bavaria un InBev divpusējās sanāksmēs 1995. gada 8. martā, 1997. gada marta otrajā pusē, 1997. gada 12. maijā, 1997. gada 19. jūnijā un 1997. gada 8. septembrī. Tā citē šādas rindkopas:

– 1995. gada 8. marta sanāksme: “[Bavaria] un [Interbrew Nederland] abas ir apstiprinājušas, ka tām ir lielas grūtības ar [..] k-gu Nīderlandē” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 491. lpp.);

– 1997. gada 12. maija sanāksme: ir izvirzītas – “cenu paaugstināšana” un “izplatītāja preču zīmes kā Damokla zobens [..] Grolsch un it īpaši Heineken psiholoģiskais spiediens paaugstināt cenas alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 493. lpp.);

– 1997. gada 19. jūnija sanāksme: ir apspriestas – “īstenojamā rīcība izplatītāja preču zīmju segmentā un attiecībā uz to, Interbrew nostāja attiecībā uz Martens (kas tika uzskatīts par nevēlamu viesi Nīderlandes alus pasaulē)” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 494. lpp.);

– 1997. gada 8. septembra sanāksme: ir izvirzīti – “izplatītāja preču zīmju tirgus situācija Nīderlandē un apstāklis, ka Bavaria bija atņēmusi klientu Interbrew [..] Bavaria [klientam] iesniedzot zemāku piedāvājumu, grozot statu quo [..]” (zemsvītras piezīme apstrīdētā lēmuma 495. lpp.).

114 Komisija šos dokumentus interpretē kā pierādījumu, ka Bavaria un InBev divpusējās konsultācijas ļāva saglabāt “bruņotu mieru” vai “neagresijas paktu” attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (apstrīdētā lēmuma 223. apsvērums).

115 Apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā Komisija atsaucas uz vēstuli, kas datēta ar 1997. gada 26. septembri, ko Interbrew Nederland eksporta direktors nosūtīja Interbrew centrālās darbības vietas eksporta direktoram attiecībā uz “alus pārdošanu Vācijā un izplatītāja preču zīmēm”:

“Šajā ziņā es esmu sarunājies ar mūsu galveno konkurentu Nīderlandē un šajā ziņā esmu noskaidrojis, ka viņiem jātiekas [..], lai virzītos vai nevirzītos uz priekšu attiecībā uz TIP alus apjomu par 1998. gadu. Es esmu apjautājies par cenu līmeni, kurā tie ir iecerējuši darboties, un viņš man apstiprināja tieši to pašu cenu, atskaitot dalības maksājumu, kas paredzēts [..] galvenajai darbības vietai [..], un apstākli, ka viņš piekristu apjomam aptuveni 200 000 hl apmērā par šo cenu.”

116 Komisija uzskata, ka no tā izriet, ka Interbrew ir lūgusi Bavaria un saņēmusi no tās detalizētu informāciju par cenām un apjomiem attiecībā uz iespējamu alus piegādi, ko veiktu Bavaria, izmantojot izplatītāja preču zīmi, Vācijas lielveikalu ķēdei. Komisija uzskata, ka šis pierādījums apstiprina InBev paziņojumu, saskaņā ar kuru Interbrew un Bavaria bija apmainījušās ar informāciju par klientiem piedāvātajām cenām alum, [ko pārdod, izmantojot] izplatītāja preču zīmi. Komisija turklāt apgalvo, ka šo apstākli InBev atzinusi 2006. gada 21. februāra vēstulē (apstrīdētā lēmuma 228. apsvērums).

117 Apstrīdētā lēmuma 234. apsvērumā Komisija atsaucas uz šādu alus darītavas Haacht paziņojumu par 1998. gada 14. vai 15. jūnija sanāksmi starp Bavaria, Interbrew Nederland un Beļģijas alus darītājiem Interbrew Belgique, Alken Maes, Haacht un Martens:

“Šīs sanāksmes laikā Nīderlandes alus darītāji tika informēti par saturu informācijas apmaiņai, kas veikta starp Beļģijas dalībniekiem. Nīderlandes alus darītavas ir sniegušas savu piekrišanu datu apmaiņai par apjomiem, iepakojuma veidiem, līgumu ilgumu un iespējamajām maksājumu veikšanas dienām un klientiem. Attiecībā uz cenām dalībnieki vienojās par principu neapmainīties ar informāciju šajā ziņā [..]

Sanāksmes dalībnieki uzskatīja, ka bija jāuzdod neitrālai personai centralizēt informācijas apmaiņu. Šāds lūgums tika izteikts, jo personas, kas darbojās Nīderlandes tirgū, neuzticējās pārējiem dalībniekiem. Haacht ir tikusi uzaicināta centralizēt informāciju, jo tā nedarbojās Nīderlandes tirgū.”

118 Komisija uzskata, ka šis paziņojums attiecībā uz apskatāmo jautājumu apstiprina InBev paziņojumu (apstrīdētā lēmuma 235. apsvērums).

119 Apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā Komisija atsaucas uz rokrakstā veiktajām piezīmēm par iepriekš minēto 1998. gada 14. vai 15. jūnija sanāksmi, kuras ir tikušas atrastas Bavaria vadības komitejas priekšsēdētāja sekretāra birojā:

“Martens → Nīderlandē nekas nekad nav ticis konkretizēts

→ apakša – tirgus – cenu sagrāvējs

|→ ir iesniegti cenu piedāvājumi

Interbrew Nederland – Martens –> iesniegts piedāvājums lielam izplatītāja preču zīmju klientam

izplatītājs

[..]

7,68 [aptuveni]

Martens – “cenu pazemināšana Beļģijā”

šobrīd NL → [..]

Interbrew Belgique spērusi pirmo soli attiecībā uz P[rivate] L[abel]

Tikai par [..]

Pilsener [..]

/ \ / \

vairāki vienīgais

[..] – “izlemts” |→ pie Interbrew

CAT I+II.”

120 Komisija uzskata, ka šīs piezīmes apstiprina, ka Interbrew Belgique bija uzņēmusies iniciatīvu sanāksmei par alu, ko pārdod, izmantojot izplatītāja preču zīmi, kurā ir ticis nolemts, ka līgums ar mazumtirgotāju iepirkuma organizāciju “Nīderlandē būs Interbrew” (apstrīdētā lēmuma 237. apsvērums).

121 Attiecībā uz šo pēdējo sanāksmi Komisija tāpat atsaucas uz šādu InBev “mājas patēriņa” direktora paziņojumu, ko InBev iesniegusi 2006. gada 21. februārī, atbildot uz informācijas pieprasījumu (apstrīdētā lēmuma 238. apsvērums):

“Noteiktā brīdī [..], [..] k-gs no [..] mani konfrontēja ar zemu cenu, ko viņam bija piedāvājusi Martens. Viņš man apstiprināja, ka viņš bija panācis cenu NLG 0,32 par pudeli. Tas atbilst summai NLG 7,68 apmērā par 24 pudeļu kasti, kas minēta k-ga [Bavaria atbildīgā] piezīmēs. Šo apspriežu ietvaros, kas notika no 1998. gada aprīļa līdz jūnija sākumam, es viņam ierosināju pāriet uz II kategoriju un tādējādi izmantot akcīzes samazinājumu. Visbeidzot, 1998. gada jūnija sākumā mēs noslēdzām nolīgumu ar [..] par piegādi jaunam [..] II kategorijas alum [..]. Akcīzes samazinājuma dēļ, ko izraisīja pāreja uz II kategorijas alu, mēs varējām ierosināt summu NLG 6,36 apmērā (ietverot akcīzes samazinājumu par NLG 0,84) un tādējādi atvairīt Martens piedāvājumu.

[..]

1998. gada 14. vai 15. jūnija sanāksmes laikā [..] Interbrew īstenoja nolīgumu ar [..] par I kategorijas [..] un II kategorijas alus piegādēm [..]. Šīs sanāksmes laikā es divu iemeslu dēļ minēju apspriedi un panākto nolīgumu ar [..]. Pirmkārt, es vēlējos konfrontēt Martens ar piedāvājumu, ko tā bija iesniegusi [..], ievērojot, ka tā vienmēr bija noliegusi, ka būtu iesniegusi cenu piedāvājumus Nīderlandē. Otrkārt, es informēju pārējos dalībniekus, ka tiem vairs nebija jāiesniedz piedāvājumi [..], ievērojot starp Interbrew un [..] noslēgto nolīgumu. [Apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā minētā dokumenta] n līnija apliecina manu saziņu par I un II kategorijas alus piegādes līguma noslēgšanu starp [..] un Interbrew. Šī nolīguma pastāvēšana [..] izriet no 1998. gada 24. jūnija dokumenta pa faksu.”

122 Apstrīdētā lēmuma 240. apsvērumā Komisija atsaucas uz Beļģijas alus darītāja Haacht paziņojumu par otro Beļģijas–Nīderlandes sanāksmi 1998. gada 7. jūlijā, saskaņā ar kuru:

“Tieši pēdējā sanāksme tika organizēta starp dalībniekiem. Tajā Haacht uzsāka izplatīt par Nīderlandes tirgu apkopoto informāciju.

Pēc tam dalībnieki mainīja tēmu, lai apspriestu noteiktus mazāk svarīgus jautājumus, taču Haacht šajā apspriedē nepiedalījās. Lai kā tas nebūtu, nekāda apmaiņa ar svarīgu informāciju par šiem jautājumiem nenotika. Šī sanāksme radīja iespaidu, ka nav sniegts nekas konkrēts.”

123 Saskaņā ar Komisijas viedokli, Interbrew “mājas patēriņa” direktora paziņojums apstiprinot Haacht paziņojumu, saskaņā ar kuru tas attiecās uz pēdējo Beļģijas–Nīderlandes sanāksmi. Komisija uzskata, ka lēmums izbeigt šīs sanāksmes balstās uz precīzu pamatojumu, proti, bažām, ka Nīderlandes konkurences iestāde pārmeklēs vienu vai vairākas alus darītavas, ko apstiprina InBev paziņojums (apstrīdētā lēmuma 241. apsvērums).

124 Apstrīdētā lēmuma 248. apsvērumā Komisija atsaucas uz Heineken iekšēju paziņojumu, saskaņā ar kuru: “ārkārtīgi zemās cenas, ko šobrīd piemēro Beļģijas alus darītava Martens [..], būtu pretrunā politikai, kas paredz pacelt tirgus apakšējo daļu līdz augstāku cenu līmenim”.

125 Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 249. apsvērumā Komisija atsaucas uz paziņojumu, kas izdarīts tās 2000. gada 23. marta pārbaudes laikā un ko parakstījis Grolsche Bierbrouwerij Nederland ģenerāldirektors, tagad – Koninklijke Grolsch administratīvās padomes priekšsēdētājs:

“Viņš ir iesniedzis dokumentu [..] ar virsrakstu “Cenu scenāriji, kas balstīti uz vairumtirdzniecības cenu neto paaugstināšanu par NLG 2,00 par hl”, kas ietver norādi “CBK – Fie – vienmēr ņemt līdzi” uz CBK finanšu komisijas sanāksmēm. Viņš šo dokumentu izmantoja, lai piesaistītu Interbrew un Bavaria (alus, kas Nīderlandē tiek pārdots, izmantojot izplatītāju preču zīmes, ražotāji) uzmanību cenu noteikšanai, kas, pēc viņa domām, ir nepamatojama, alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (mazāk nekā NLG 10 par pudeļu kasti).”

126 Šajā pašā apstrīdētā lēmuma apsvērumā Komisija tāpat atsaucas uz šādu Heineken Nederland ģenerāldirektora paziņojumu:

“Es jau esmu piedalījies CBK sanāksmē, kurā pārējie pārrunāja izplatītāja preču zīmju cenu noteikšanu. Šādas piezīmes ir tikušas formulētas, lai izteiktu bažas. Es nereaģēju, jo principā Heineken nav saistīts ar izplatītāja preču zīmju ražošanu.”

127 Komisija no rindkopām, kas minētas apstrīdētā lēmuma 248. un 249. apsvērumā, secina, ka alus, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, ražotāji (Interbrew un Bavaria) bija atklājuši savu cenu stratēģiju Heineken un Grolsch, kas nedarbojas šajā sektorā (apstrīdētā lēmuma 248. apsvērums). Tā no tā secina, ka divpusējās apspriedēs starp Interbrew un Bavaria, kas bija vērstas uz alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenu paaugstināšanu, bija daļa no vispārējām apspriedēm, kas veiktas starp četriem alus darītājiem (apstrīdētā lēmuma 252. apsvērums).

128 Ir jākonstatē, ka iepriekš uzskaitītās norādes apstiprina InBev paziņojumu un pamato konstatējumu, ka Heineken, Grolsch, Interbrew un Bavaria pārstāvji regulāri tikās neformālu sanāksmju ciklā, kas pazīstamas ar nosaukumu “saskaņošana Catherijne” vai “dienas kārtības komisija”, kuras sastāvs bija mainīgs (InBev paziņojums, minēts apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā; citi pierādījumi, kas apskatīti apstrīdētā lēmuma 65.–222. apsvērumā). Apstrīdētajā lēmumā minētās 18 sanāksmes, kas ietilpst šajā ciklā, ir notikušas 1996. gada 27. februārī, 1996. gada 19. jūnijā, 1996. gada 8. oktobrī, 1997. gada 8. janvārī, 1997. gada 1. maijā, 1997. gada 2. septembrī, 1997. gada 16. decembrī, 1997. gada 17. decembrī, 1998. gada 12. martā, 1998. gada 9. aprīlī, 1998. gada 3. jūlijā, 1998. gada 15. decembrī, 1999. gada 8. janvārī, 1999. gada 4. martā, 1999. gada 10. maijā, 1999. gada 11. augustā, 1999. gada 19. augustā un 1999. gada 3. novembrī.

129 Kas attiecas uz apspriežu, kas īstenotas minēto sanāksmju ietvaros, saturu, iepriekš minētās norādes apstiprina InBev paziņojumu un pierāda šādus elementus:

– attiecībā uz mājas patēriņa sektoru:

– četri alus darītāji apsprieda cenas (InBev paziņojums, minēts 51. apsvērumā, un citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 129., 156., 174., 193., 212. un 213. apsvērumā) un alus cenu paaugstināšanu Nīderlandē (InBev paziņojums, minēts 51. apsvērumā, un citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 89., 117. un 179. apsvērumā);

– apspriedes par cenām tāpat tika veiktas, izmantojot divpusējus kontaktus, it īpaši starp Grolsch un Heineken 1999. gada jūlijā (apstrīdētā lēmuma 212. un 213. apsvērumā minētais dokuments);

– bija apspriesti konkrēti piedāvājumi cenu jautājumā (Interbrew iekšēja vēstule, uz kuru izdarīta atsauce apstrīdētā lēmuma 89. apsvērumā) un savstarpēji sniegtā informācija nereti bija visnotaļ detalizēta (apstrīdētā lēmuma 129. un 174. apsvērumā minētie dokumenti);

– 1997. un 1998. gadā pastāvēja vienprātība starp alus darītājiem, lai īstenotu cenu paaugstināšanu pirms 1998. gada vai šī gada laikā (apstrīdētā lēmuma 89., 174. un 179. apsvērumā minētie dokumenti);

– “A preču zīmju” alus ražotāji (Heineken un Grolsch) ir uzstājuši, pretēji “B preču zīmju ražotājiem” (alus, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi) (Interbrew un Bavaria), kas pret to iebilda, lai cenu paaugstināšana tiktu veikta “divās fāzēs”, vispirms attiecībā uz B preču zīmēm un pēc tam attiecībā uz A preču zīmēm, un lai paaugstināšanas likme tiktu diferencēta starp A preču zīmēm un B preču zīmēm (InBev paziņojums, kas minēts 53. apsvērumā, citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 76., 89., 100., 117. un 193. apsvērumā);

– Bavaria izziņoja (iespējams, 1998. gada 12. marta sanāksmē) savu nodomu paaugstināt savas cenas (pierādījumi, kas minēti 129. un 179. apsvērumā, un InBev paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 51. apsvērumā). Pārējiem alus darītājiem, iespējams, bija jāseko Bavaria, līdz ar to paaugstinot savas cenas (InBev paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 51. apsvērumā);

– kas attiecas uz sekošanas mehānismu, bija panākta vienošanās, ka Bavaria piemērotajām paaugstināšanām ir jābūt nodemonstrējamām ar skaitļiem, pamatojoties uz datiem par lielveikaliem AC Nielsen apkopotajos datos (apstrīdētā lēmuma 129. un 179. apsvērumā minētie dokumenti);

– nav nekādu pierādījumu, ka būtu notikusi 1998. gadam paredzētā cenu paaugstināšana;

– konsultāciju par cenām ietvaros alus darītāji ir apsprieduši noteiktu konkrētu lielveikalu situāciju (apstrīdētā lēmuma 76. un 156. apsvērumā minētās rokrakstā veiktās piezīmes);

– apspriedēs dalībnieki norādīja konkrētus cenu skaitļus (apstrīdētā lēmuma 76., 89., 117., 129. un 174. apsvērumā minētie dokumenti);

– attiecībā uz alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi:

– sākot ar 1995. gadu, divi Nīderlandes alus ražotāji alum, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi (Interbrew un Bavaria) ir vairākkārt izteikuši savas bažas, kas saistītas ar Beļģijas alus darītāja Martens projektu iekļūt Nīderlandes tirgū šajā sektorā (InBev paziņojums, kas minēts 55. apsvērumā; citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224., 236., 238. un 248. apsvērumā);

– šīs bažas ir tikušas apspriestas Bavaria un InBev divpusējās konsultācijās (InBev paziņojums, kas minēts 52. apsvērumā; Interbrew iekšējā vēstule, kas minēta apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā) un piecās divpusējās sanāksmēs (1995. gada 8. martā, 1997. gada marta mēneša otrajā pusē, 1997. gada 12. maijā, 1997. gada 19. jūnijā un 1997. gada 8. septembrī), kas bija veltītas šai problēmai (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā);

– tāpat 1998. gada 14. vai 15. jūnijā ir notikušas divas “Beļģijas–Nīderlandes” sanāksmes (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 234., 236. un 238. apsvērumā) un 1998. gada 7. jūlijā (Haacht paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 240. apsvērumā) Bredā, kur piedalījās Interbrew Nederland, Bavaria un Beļģijas alus darītāji Interbrew Belgique, Alken-Maes, Haacht un Martens (InBev paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 55. apsvērumā);

– temati, kas saistīti ar alu, kurš pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, tāpat ir tikuši apspriesti, klātesot Heineken un Grolsch (kas nav aktīvas šajā segmentā), vispārējās apspriedes ietvaros (InBev paziņojums, kas minēts 54. apsvērumā; citi pierādījumi apstrīdētā lēmuma 156., 193., 248. un 249. apsvērumā);

– alus darītāji apsprieda alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas (InBev paziņojums, kas minēts 54. apsvērumā; citi pierādījumi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 193., 199., 227., 236., 238. un 249. apsvērumā);

– Heineken un Grolsch īstenoja “psiholoģisku spiedienu” uz Bavaria un Interbrew, lai paaugstinātu alus, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, cenas (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224. apsvērumā, zemsvītras piezīmē 493. lpp. un apstrīdētā lēmuma 248. apsvērumā), atsakoties paaugstināt A preču zīmju cenas (InBev paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā);

– gan divpusējā līmenī starp Interbrew Nederland un Bavaria, gan daudzpusējā līmenī starp Nīderlandes un Beļģijas alus darītājiem, kas darbojās šajā sektorā, bija panākta vienošanās nemēģināt pārvilināt klientus un ievērot attiecīgos apjomus alum, kas tiek pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi Nīderlandē un Beļģijā; konkrētāk, bija nolemts, ka līgums ar mazumtirgotāju iepirkumu organizāciju pienāksies Interbrew Nederland (InBev paziņojums, kas minēts 55. apsvērumā; dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 224., 236. un 238. apsvērumā);

– alus darītāji apmainījās ar informāciju par komerciālajiem nosacījumiem, kas tika piedāvāti noteiktiem konkrētiem klientiem (vēstule, kas minēta apstrīdētā lēmuma 227. apsvērumā, un dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 236. un 238. apsvērumā);

– apspriedēs dalībnieki norādīja konkrētas cenas (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 236., 238. un 249. apsvērumā);

– attiecībā uz “horeca” sektoru:

– četri alus darītāji apsprieda cenas (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 174., 193. un 197. apsvērumā) un cenu paaugstināšanas (rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 76. apsvērumā) “horeca” sektorā;

– starp alus darītājiem pastāvēja nolīgums, kura nosaukums ir “pakāpju atlaides”, kas attiecās uz atlaižu, kuras piešķiramas “horeca” klientiem, apmēru (InBev paziņojums, kas minēts 48. apsvērumā; rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 92., 143. un 165. apsvērumā) un kas alus darītājiem bija “jāievēro” (rokrakstā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 92. apsvērumā); šī nolīguma ievērošanai tika sekots un pārkāpumi, par kuriem bija zināms, tika apspriesti “Catherijne” sanāksmju ietvaros (InBev paziņojums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 48. apsvērumā);

– konsultācijas tāpat attiecās uz ierobežojumu, lai saglabātu statu quo sektorā, izvairoties no citu alus darītāju klientu pārņemšanas, īstenošanu (InBev paziņojums, kas minēts 48. apsvērumā; Heineken iekšējā vēstule par studentu apvienības pārvilināšanu, ko veica Bavaria, kas minēta apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā);

– šādu ierobežojumu apspriešana tāpat notika divpusējo kontaktu veidā; tādējādi 1998. gada 9. septembrī Heineken un Bavaria vadītāji savstarpēji apsprieda to, ka Bavaria pārņēma kādu Heineken “horeca” klientu (Heineken iekšējā vēstule, kas minēta apstrīdētā lēmuma 184. apsvērumā);

– alus darītāji apmainījās ar informāciju par noteiktiem klientiem un precīzām tirdzniecības vietām (dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 92., 143., 156., 165. un 184. apsvērumā);

– apspriežu ietvaros alus darītāji minēja konkrētus skaitļus par atlaižu līmeni un nosacījumus samazinājumam (rakstveidā sagatavotās piezīmes, kas minētas apstrīdētā lēmuma 143. un 165. apsvērumā).

130 Tieši šo pierādījumu kontekstā ir jāizvērtē prasītājas argumentācija par trim inkriminētās rīcības elementiem attiecībā uz, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstināšanu saskaņošanu Nīderlandē vienlaikus gan “horeca”, gan mājas patēriņa sektorā, ietverot alu, kas pārdots, izmantojot izplatītāja preču zīmi, otrkārt, laiku pa laikam notikušo citu komercnosacījumu, kas tika piedāvāti individuālajiem klientiem “horeca” sektorā Nīderlandē, saskaņošanu un, treškārt, laiku pa laikam notikušo saskaņošanu attiecībā uz klientu sadali vienlaikus gan “horeca”, gan mājas patēriņa sektorā Nīderlandē (apstrīdētā lēmuma 1. pants un 257. un 258. apsvērums).

– Par faktiskajiem apstākļiem attiecībā uz, pirmkārt, alus cenu un cenu paaugstināšanu saskaņo