ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Direktīvas 2001/83 2., 5., 17., 21., 23., 25. un 40. apsvērums ir formulēti šādi: “(2) Sabiedrības veselības aizsardzībai jābūt visu to noteikumu pamatmērķim, kas reglamentē zāļu ražošanu, sadali un izmantošanu. [..] (5) Minētie šķēršļi ir attiecīgi jānovērš; tā kā tas nozīmē attiecīgo noteikumu tuvināšanu. [..] (17) Jāpieņem īpaši noteikumi attiecībā uz imūnpreparātiem, homeopātiskajām zālēm, radiofarmaceitiskajiem preparātiem un zālēm, kuru pamatā ir no cilvēka izcelsmes asinis vai plazma. [..] (21) Ņemot vērā šo homeopātisko zāļu īpašās iezīmes, piemēram, tajos esošo darbīgo vielu ļoti zemo līmeni un grūtības tradicionālo statistikas metožu piemērošanā attiecībā uz klīnisko izpēti, vēlams nodrošināt īpašu, vienkāršotu reģistrācijas procedūru tiem homeopātiskajiem preparātiem, ko laiž tirgū bez terapeitiskām indikācijām tādā farmaceitiskā formā un devā, kas neapdraud pacientu. [..] (23) Ir vēlams pirmām kārtām sniegt homeopātisko zāļu lietotājiem ļoti skaidru norādi par to homeopātisko raksturu un pietiekamas to kvalitātes un drošuma garantijas. [..] (25) Parastie noteikumi, kas reglamentē zāļu tirdzniecības atļauju piešķiršanu, būtu jāpiemēro homeopātiskajām zālēm, kas laistas tirgū ar terapeitiskām indikācijām vai veidā, kas var radīt apdraudējumu, kurš jālīdzsvaro ar vēlamo terapeitisko iedarbību. Dalībvalstīm ar homeopātijas tradīciju jo īpaši būtu jāatļauj piemērot īpašus noteikumus, novērtējot pārbaudes un izmēģinājumus, kuru mērķis ir noteikt minēto zāļu drošību un iedarbību, ar nosacījumu, ka tās šos noteikumus dara zināmus Komisijai. [..] (40) Noteikumiem, kas reglamentē zāļu lietotājiem sniedzamo informāciju, būtu jānodrošina maksimāla patērētāju aizsardzība, lai zāles varētu lietot pareizi, balstoties uz pilnīgu un saprotamu informāciju.”
30

Ja uz šo jautājumu sniegtā atbilde būtu noraidoša un līdz ar to FAGG pamatlietā būtu piemērojams, tālāk būtu jānosaka, vai MS un AS ir pamatoti atteikušies no pamatlietā aplūkotā līguma un vai viņiem ir jāmaksā atalgojums par NK jau sniegtajiem pakalpojumiem. Šajā kontekstā jautājums it īpaši esot par to, vai šis līgums ietilpst to līgumu kategorijā, kuri attiecas uz “tādu preču piegād[i], kas izgatavotas pēc patērētāja specifikācijām vai ir nepārprotami personalizētas”, attiecībā uz kurām Direktīvas 2011/83 16. panta c) punktā ir izslēgtas jebkādas atteikuma tiesības.
2

Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Viasat UK Ltd un Viasat Inc. (turpmāk tekstā kopā – “Viasat”), no vienas puses, un Institut belge des services postaux et des télécommunications [Beļģijas Pasta pakalpojumu un telekomunikāciju institūtu] (IBPT) (Beļģija), no otras puses, par pēdējā minētā lēmumu piešķirt Inmarsat Ventures Ltd c.o. (turpmāk tekstā – “Inmarsat”) tiesības izmantot mobilo satelītsakaru sistēmu uz zemes izvietotos papildu komponentus (turpmāk tekstā – “ZPK”).
25

Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp to un valsts tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Līdz ar to Tiesai principā ir jāsniedz nolēmums, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju (spriedums, 2018. gada 4. decembris, Minister for Justice and Equality un Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, 26. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
33

Šajā ziņā uzreiz ir jāatgādina, ka gan dalībvalstu savstarpējas uzticēšanās principam, gan arī savstarpējās atzīšanas principam, kas pats ir balstīts uz šo dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos, Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme, jo tie ļauj izveidot un uzturēt telpu bez iekšējām robežām. Konkrētāk, it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ar savstarpējas uzticēšanās principu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums, izņemot ārkārtas apstākļus, uzskatīt, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
18

Šī paša Prezidenta dekrēta 6. pantā, kas attiecas uz darba līgumu uz noteiktu laiku maksimālo ilgumu, ir noteikts: “1. Secīgi līgumi, kas noslēgti un izpildīti starp vienu un to pašu darba devēju un darba ņēmēju attiecībā uz vienu un to pašu vai līdzvērtīgu profesionālo darbību un saskaņā ar tādiem pašiem vai līdzvērtīgiem darba nosacījumiem, nedrīkst pārsniegt 24 mēnešus neatkarīgi no tā, vai šie līgumi ir noslēgti atbilstoši iepriekšējam pantam vai citiem spēkā esošiem noteikumiem. 2. Nodarbinātības laiks, kas kopā pārsniedz 24 mēnešus, ir atļauts tikai tādu spēkā esošajos tiesību aktos minētu darba ņēmēju grupu gadījumos, kas ir īpašas to profesijas rakstura dēļ, piemēram, vadošajam personālam, īpašu pētniecības programmu vai subsidētu vai finansētu programmu ietvaros darbā pieņemtiem darba ņēmējiem, kā arī darba ņēmējiem, kas pieņemti darbā tādu uzdevumu izpildei, ar kuriem tiek īstenoti pienākumi, kas izriet no līgumiem, kas noslēgti ar starptautiskām organizācijām.”
78

Otrkārt, saistībā ar Parlamenta izvirzīto iebildi par trešā pamata nepieņemamību ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 120. panta c) punktu un ar to saistīto judikatūru ikvienā pieteikumā par lietas ierosināšanu ir jānorāda strīda priekšmets, izvirzītie pamati un argumenti, kā arī šo pamatu kopsavilkums. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, ar kuriem ir pamatota prasība, loģiski un saprotami ir jāizriet no paša prasības pieteikuma teksta un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu (spriedums, 2015. gada 16. aprīlis, Parlaments/Padome, C‑540/13, EU:C:2015:224, 9. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt šajā lietā ir jānorāda, pirmkārt, ka John Mills neapstrīd, ka tādas ar agrāko preču zīmi aptvertās preces kā “minerālu pūderis sejai” ir identiskas ar apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajiem “kosmētikas līdzekļiem” un “ādas kopšanas līdzekļiem”. Otrkārt, strīdīgā lēmuma 31. punktā Apelācijas padome it īpaši norādīja, ka, runājot par citām ar konfliktējošām preču zīmēm aptvertajām precēm, tās var būt veidotas no vienām un tām pašām sastāvdaļām, tās bieži ražo vieni un tie paši uzņēmumi, un tās tiek piedāvātas kopā saimniecības preču veikalos, kā arī tajos pašos mazumtirdzniecības veikalu nodalījumos. Taču no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai novērtētu līdzību starp attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kas raksturo saikni starp šīm precēm vai pakalpojumiem. Šie faktori it īpaši ietver to raksturu, funkcionālo uzdevumu, lietojumu, kā arī to konkurējošo vai papildinošo raksturu (spriedums, 2017. gada 20. septembris, The Tea Board/EUIPO, no C‑673/15 P līdz C‑676/15 P, EU:C:2017:702, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
74

Šajā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka EGR sistēma ir ierīce, kuras vienīgais mērķis ir samazināt un tātad kontrolēt slāpekļa oksīda emisijas. Līdz ar to no Regulas Nr. 715/2007 3. panta 10. punkta nevar secināt, ka šāda ierīce tehniski nevarētu būt daļa no emisiju kontroles sistēmas, jo tā ļauj kontrolēt slāpekļa oksīda emisiju apjomu atkarībā no iepriekš iestatītiem parametriem.
38

Protams, ir jānorāda – strīda gadījumā starp privātpersonām Tiesa ir konsekventi nospriedusi, ka direktīva pati par sevi nevar uzlikt pienākumus privātpersonām un tāpēc uz to kā tādu nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām. Tomēr Tiesa arī atkārtoti ir nospriedusi, ka no kādas direktīvas izrietošs dalībvalstu pienākums sasniegt tajā paredzēto rezultātu, kā arī to pienākums veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus, kas ir piemēroti šī pienākuma izpildes nodrošināšanai, attiecas uz visām dalībvalstu iestādēm, tostarp tiesām atbilstoši to kompetencei (spriedums, 2016. gada 19. aprīlis, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
24

Judecătoria Târgu Mureş (Tirgu Murešas pirmās instances tiesa) JB prasību apmierināja. Tā uzskatīja, ka JB bija patērētāja statuss attiecīgā kredītlīguma noslēgšanas brīdī un ka tas, ka šī līguma sekas ir pilnībā īstenojušās, neliedza pārbaudīt minētā līguma noteikumu iespējamo negodīgumu. Šī tiesa uzskatīja, ka no valsts tiesiskā regulējuma izrietošās prasības bija izpildītas, proti, konkrētie noteikumi nav tikuši tieši apspriesti ar patērētāju un tie, nelabvēlīgi ietekmējot šo patērētāju un pretēji labticības prasībām, radīja ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos. Pēc tam, kad minētā tiesa konstatēja, ka noteikums, kas atzīts par negodīgu, nevarēja radīt pienākumus patērētājam, tā šo nepiemērojamību pielīdzināja absolūtai spēkā neesamībai un, pamatojoties uz principu restitutio in integrum, piesprieda Raiffeisen Bank atmaksāt summas, ko JB bija samaksājis saskaņā ar noteikumiem, kas atzīti par negodīgiem, pieskaitot likumiskos procentus no dienas, kad Raiffeisen Bank iekasēja šīs summas, līdz to faktiskai atmaksāšanai.
56

Tiesa tostarp ir nospriedusi, ka uzņēmums, kas norīkojis darbinieku darbā citas dalībvalsts teritorijā, lai tur strādātu citā uzņēmumā, ir jāuzskata par vienīgo šī darba ņēmēja darba devēju, it īpaši ņemot vērā pakļautības attiecību starp minēto darba ņēmēju un šo darba devēju turpinātību visā nodarbinātības laikā, līdz ar to šis darbs ir jāuzskata par veiktu šī uzņēmuma uzdevumā Regulas Nr. 3 13. panta a) punkta izpratnē. Tiesa precizēja, ka šī pakļautības saikne izrietēja it īpaši no tā, ka attiecīgais uzņēmums noteica algu un varēja atlaist šo pašu darba ņēmēju to kļūdu dēļ, kuras viņš, iespējams, pieļautu, strādājot uzņēmumā, kas izmanto darbaspēku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1970. gada 17. decembris, Manpower, 35/70, EU:C:1970:120, 17., 18. un 20. punkts).
30

Pirmām kārtām, runājot par šīs tiesību normas kontekstu, pirmkārt, no Direktīvas 86/653 3. panta 1. un 2. punkta izriet, ka atbilstoši savam līgumam tirdzniecības pārstāvim ir jārūpējas par pilnvarotāja interesēm, tostarp pienācīgi apspriežot un attiecīgā gadījumā – noslēdzot darījumus, kurus pilnvarotājs tam ir uzticējis. Tātad tirdzniecības pārstāvja darbības priekšmets ir atkarīgs no tā līguma noteikumiem, kas to saista ar pilnvarotāju, it īpaši no līgumslēdzēju pušu vienošanās par precēm, kuras pilnvarotājs plāno pārdot vai pirkt ar šā pārstāvja starpniecību (spriedums, 2016. gada 7. aprīlis, Marchon Germany, C‑315/14, EU:C:2016:211, 31. un 32. punkts).
42

Visbeidzot – Komisija un Zviedrijas Karaliste pakārtoti apgalvo – ja arī Pārskatāmības likums netiktu kvalificēts kā netieši diskriminējošs pasākums, tik un tā nāktos konstatēt, ka ar to ir ieviests tādu pienākumu kopums, ar kuriem ne tikai Ungārijā reģistrētas pilsoniskās sabiedrības organizācijas, bet arī finansiālo atbalstu no citām dalībvalstīm vai trešajām valstīm tām eventuāli sniedzošās fiziskās vai juridiskās personas tiktu atturētas no LESD 63. pantā garantētās kapitāla brīvas aprites īstenošanas. Pienākums reģistrēties ar apzīmējumu “ārvalstu atbalstu saņemoša organizācija” un publiski konsekventi norādīt šo savu statusu, atturot attiecīgās organizācijas no šāda atbalsta turpmākas pieņemšanas. Turklāt ar šiem pienākumiem saistītie deklarēšanās un publiskošanas pienākumi liek minētā atbalsta piešķīrējiem atturēties no tā turpmākas piešķiršanas, un tie arī neiedrošina citas personas sākt to darīt.
165

Ciktāl, pirmkārt, vienotas likmes korekcija 25 % apmērā bija balstīta uz pārkāpumu kopumu, no kuriem viens tomēr izriet no Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta un Regulas Nr. 1120/2009 2. panta c) punkta kļūdainas interpretācijas, un, otrkārt, šī kļūdainā interpretācija varēja ietekmēt Komisijas vērtējumu par citām tās konstatētajām nepilnībām, šajā kontekstā šai iestādei ir jāveic jauns kopvērtējums, lai pārliecinātos, ka šī korekcijas likme joprojām ir pamatota.
39

No tā izriet – lai PVN pārpalikuma daļu varētu uzskatīt par tādu, par kuru nav strīda, nepietiek ne ar to, ka nodokļa maksātājs vienpusēji apgalvo, ka pastāv neapstrīdēta šī pārpalikuma daļa, ne arī ar to, ka šāda daļa, šķiet, pastāv tikai tādēļ, ka, uzsākot attiecīgo kontroles procedūru, nodokļu administrācija šo procedūru attiecināja tikai uz noteiktiem nodokļa maksātāja darījumiem. Gluži pretēji, nodokļu administrācijai ir jāpārliecinās, pirmkārt, ka iespējamie pārkāpumi, par kuriem tai ir aizdomas, ja tie tiek pierādīti, nevar ietekmēt maksājamā PVN un atskaitāmā PVN, kas atbilst darījumiem, uz kuriem minētā procedūra neattiecas, summas un līdz ar to PVN pārpalikuma summu, kas, šķiet, nav apstrīdēta, un, otrkārt, ka tai nebūs jāpaplašina šīs pašas procedūras apjoms, lai tajā iekļautu visus sākotnēji nekontrolētos darījumus vai to daļu. Šādiem elementiem ir skaidri, precīzi un nepārprotami jāizriet no visiem nodokļu kontroles procedūras dokumentiem un atbilstošajiem lietas apstākļiem.
15

Šajā ziņā tā it īpaši uzsver, ka lietās, kurās Tiesai bija jāpieņem lēmums, dzīvesvietas nosacījums attiecās uz visu attiecīgās dalībvalsts teritoriju. Tā kā pamatlietā dzīvesvietas nosacījums attiecas tikai uz daļu no Vācijas teritorijas, ar valsts pasākumu no pamatlietā aplūkotā sociālā pabalsta saņemšanas gandrīz ekskluzīvi tiek izslēgti to darba ņēmēju bērni, kas dzīvo šajā dalībvalstī, lai gan tas attiecas tikai uz ierobežotu skaitu migrējošu darba ņēmēju bērnu.
37

Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Pamatlēmuma 2002/584 mērķis, kā it īpaši izriet no tā 1. panta 1. un 2. punkta, lasot tos kopsakarā ar tā 5. apsvērumu, ir aizvietot notiesāto vai aizdomās turamo personu daudzpusējas izdošanas sistēmu, kuras pamatā ir 1957. gada 13. decembrī Parīzē parakstītā Eiropas Konvencija par izdošanu, ar notiesāto vai aizdomās turēto personu nodošanas starp tiesu iestādēm sistēmu, lai pildītu spriedumus vai veiktu kriminālvajāšanu, šo pēdējo minēto sistēmu balstot uz savstarpējas atzīšanas principu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 39. punkts, un 2018. gada 13. decembris, Sut, C‑514/17, EU:C:2018:1016, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
13

Šīs direktīvas 38. pants ir formulēts šādi: “1. Dalībvalstis var piemērot drošas trešās valsts koncepciju tikai tad, ja kompetentās iestādes ir pārliecinātas, ka personai, kas lūdz starptautisko aizsardzību, attiecīgajā trešā valstī piemēros šādus principus: a) dzīvība un brīvība netiek pakļauta briesmām, pamatojoties uz rasi, reliģiju, tautību, piederību konkrētai sociālajai grupai vai politisko uzskatu dēļ; b) nepastāv smaga kaitējuma risks, kā definēts Direktīvā 2011/95/ES; c) tiek ievērots neizraidīšanas princips saskaņā ar [Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā parakstīto Konvenciju par bēgļa statusu (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), kā šī konvencija tikusi papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kas stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”)]; d) tiek ievērots aizliegums viņu pārvietot, pārkāpjot tiesības netikt pakļautam spīdzināšanai un cietsirdīgai, necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei, kā noteikts starptautiskajos tiesību aktos; un e) pastāv iespēja pieprasīt bēgļa statusu un, ja viņš tiek atzīts par bēgli, saņemt aizsardzību saskaņā ar Ženēvas konvenciju. 2. Drošas trešās valsts koncepcijas piemērošanā ievēro noteikumus, kas noteikti valsts tiesību aktos, tostarp: a) noteikumus, kas pieprasa saistību starp pieteikuma iesniedzēju un attiecīgo trešo valsti, uz kā pamata minētajai personai pamatoti doties uz minēto valsti; b) noteikumus par metodoloģiju, ar kuras palīdzību kompetentās iestādes pārliecinās, ka drošas trešās valsts koncepcija var tikt piemērota konkrētai valstij vai konkrētam pieteikuma iesniedzējam. Šāda metodoloģija katrā konkrētā gadījumā ietver apsvērumus par valsts drošību konkrētam pieteikuma iesniedzējam un/vai valsts norādi par valstīm, kas parasti tiek uzskatītas par drošām; c) noteikumus saskaņā ar starptautiskajiem tiesību aktiem, kas ļauj veikt individuālu izvērtēšanu par to, vai attiecīgā trešā valsts ir droša konkrētajam pieteikuma iesniedzējam, un kas ļauj pieteikuma iesniedzējam vismaz apstrīdēt drošas trešās valsts koncepcijas piemērošanu, pamatojoties uz to, ka trešā valsts nav droša viņa konkrētajos apstākļos. Pieteikuma iesniedzējam ļauj arī apstrīdēt to, ka starp viņu un trešo valsti pastāv saistība saskaņā ar a) apakšpunktu. 3. Īstenojot lēmumu, kas balstīts vienīgi uz šo pantu, dalībvalstis: a) informē par to pieteikuma iesniedzēju; un b) izsniedz viņam dokumentu, informējot trešās valsts iestādes minētās valsts valodā, ka pieteikums nav ticis izskatīts pēc tā būtības. 4. Ja trešā valsts neļauj pieteikuma iesniedzējam ieceļot tās teritorijā, dalībvalstis nodrošina, ka piekļuve procedūrai tiek sniegta saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas izklāstītas II nodaļā. 5. Dalībvalstis periodiski informē Komisiju par valstīm, kurām šī koncepcija tiek piemērota saskaņā ar šā panta noteikumiem.”
29

Tiesa, kurai bija uzdots jautājums par uzņēmuma īpašumtiesību pārejas esamību Direktīvas 77/187 1. panta 1. punkta izpratnē, 2001. gada 25. janvāra sprieduma Liikenne (C‑172/99, EU:C:2001:59) 39. punktā vispirms uzsvēra, ka autobusu transportu nevar uzskatīt par darbību, kas balstās galvenokārt uz darbaspēku, jo tam ir vajadzīgi materiālie resursi un ievērojams ēku skaits. Tiesa piebilda, ka līdz ar to fakts, ka nenotika attiecīgo autobusu līniju apkalpošanai izmantoto materiālo aktīvu pāreja no agrākā līguma izpildītāja uz jauno, ir apstāklis, kas jāņem vērā kvalifikācijā par uzņēmuma īpašumtiesību pāreju. Turpinājumā, minētā sprieduma 42. punktā, tā atzina, ka, tā kā materiālajiem elementiem ir ievērojama nozīme šīs darbības veikšanā, tāpēc, ka šādu elementu, kuri ir absolūti nepieciešami attiecīgās vienības pienācīgai darbībai, pāreja no agrākā sabiedriskā autobusu transporta līguma izpildītāja uz jauno nav notikusi, būtu jāuzskata, ka minētā vienība nav saglabājusi savu identitāti. Visbeidzot, minētā sprieduma 43. punktā, Tiesa secināja, ka tādā situācijā, kāda bija aplūkota minētajā lietā, Direktīva 77/187 nav piemērojama, ja nenotiek būtisku materiālo elementu pāreja no agrākā līguma izpildītāja uz jauno.
23

Šā vērtējuma ietvaros strīdīgā lēmuma 75.–81. apsvērumā Komisija pārbaudīja, vai Itālijas iestādes bija vienpusēji uzlikušas apelācijas sūdzības iesniedzējai SPS Regulas Nr. 1191/69 1. panta izpratnē. Šajā ziņā Komisija uzskatīja, ka ne Itālijas iestādes, ne apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja uzrādīt aktu par tiesību piešķiršanu, kas attiektos uz pārskata periodu. Konkrēti, lai arī noteiktu SPS uzlikšana varēja tikt secināta no 1983. gada 25. janvāralegge regionale n. 16 – Interventi regionali in materia di servizi di trasporto pubblico locale per viaggiatori (Reģionālais likums Nr. 16 par reģionāliem pasākumiem vietējā sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu sniegšanai) (1983. gada 2. maijaGURI Nr. 118 un BU Campania Nr. 11), tā 2. pantā esot tikai paredzēts, ka “iespējamie zaudējumi un deficīts, ko nesedz reģionālās subsīdijas [..], jāsedz pašiem uzņēmumiem”. Tāpat, lai arī daži reģionālie akti, uz ko atsaukusies apelācijas sūdzības iesniedzēja, norādot, ka pārskata periodā pastāvēja zināmas līgumsaistības, šajos aktos neesot skaidri noteiktas saistības, kas būtu uzskatāmas par SPS, lai gan arī ir norādes par iespējamo to pastāvēšanu, un katrā ziņā to līgumiskā būtība izslēdzot vienpusējas uzlikšanas iespējamību. Runājot, konkrētāk, par saistību ievērot likmes pastāvēšanu, ar ko būtu attaisnots attiecīgais pasākums, Komisija uzskatīja, ka tās rīcībā nav neviena pierādījuma tam, ka šādas saistības faktiski tikušas uzliktas apelācijas sūdzības iesniedzējai.
2

Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp GAEC Jeanningros, kas ir kopīgas lauksaimniecības grupējums, no vienas puses, un Institut national de l’origine et de la qualité (INAO) [Valsts izcelsmes un kvalitātes institūtu] (Francija), ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation [lauksaimniecības un pārtikas ministru] (Francija) un ministre de l’Économie et des Finances [ekonomikas un finanšu ministru] (Francija), no otras puses, saistībā ar grozījumu aizsargāta cilmes vietas nosaukuma (ACVN) “Comté” specifikācijā.
65

Šis secinājums nevar tikt apšaubīts ar atkāpi saturošajām tiesību normām, kuras paredzētas Šengenas Robežu kodeksa 5. panta 2. punkta c) apakšpunktā, 11. panta 3. punkta c) apakšpunktā un 20. panta 1. punkta c) apakšpunktā, skatot tās kopsakarā ar šā kodeksa VII pielikuma 3. punktu, un kuras attiecas uz jūrnieku, kuri nodarbināti uz kuģa, kas stāv jūras ostā, uzturēšanos uz sauszemes.
12

Laikposmā no 1995. gada 22. augusta līdz 2006. gada 15. februārim A. J. Martínez Sanchís no stādaudzētavas, kas ir pieejama sabiedrībai, iegādājās Nadorcott šķirnes stādus, no kuriem daži tika iestādīti 2005. gada pavasarī un citi – 2006. gada pavasarī. Pēc 2006. gada 15. februāra viņš zināmu skaitu šīs augu šķirnes stādu aizstāja ar jauniem stādiem, kas, kā tas izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, bija nopirkti no šīs pašas stādaudzētavas.
99

Ņemot vērā gan to, ka Francijas Republika nav paziņojusi Ogē likumu, gan to, ka Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktā paredzētie un šā sprieduma 84. un 85. punktā atgādinātie nosacījumi ir kumulatīvi, ir jākonstatē, ka šis likums katrā ziņā nav piemērojams privātpersonai, kas atrodas tādā situācijā kā pamatlietā Airbnb Ireland, neatkarīgi no tā, vai šis likums atbilst pārējiem šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem.
13

Saskaņā ar 2015. gada 30. oktobraLey General de la Seguridad Social (Vispārējais sociālā nodrošinājuma likums), redakcijā, kas konsolidēta un apstiprināta ar Real Decreto Legislativo 8/2015 (Karaļa dekrētlikums 8/2015) (BOE Nr. 261, 2015. gada 31. oktobris, 103291. lpp.) (turpmāk tekstā – “LGSS”), 7. panta 1. punktu: “Neatkarīgi no dzimuma, civilstāvokļa un profesijas Spānijas pilsoņi, kas dzīvo Spānijā, un ārvalstnieki, kuri dzīvo vai kuri likumīgi uzturas Spānijas teritorijā, ietilpst sociālā nodrošinājuma sistēmā uz iemaksām balstītu pabalstu saņemšanas nolūkā, ar nosacījumu, ka abos gadījumos viņi veic darbību valsts teritorijā un uz viņiem attiecas kāds no šiem apakšpunktiem: a) darbinieki, kas savus pakalpojumus sniedz kāda cita uzdevumā atbilstoši Estatuto de los Trabajadores [Darba ņēmēju likuma] pārstrādātās redakcijas 1. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem dažādos saimnieciskās darbības atzaros, vai tiem pielīdzināti darbinieki neatkarīgi no tā, vai runa ir par pagaidu, sezonāliem, pastāvīgiem vai pat “fijos discontinuos” [īslaicīgiem] darbiniekiem, tostarp teledarbiniekiem, un katrā ziņā neatkarīgi no darbinieka profesionālās kategorijas, viņa saņemtā atalgojuma formas un apmēra un no viņa darba attiecību vispārējā rakstura; b) pašnodarbinātas personas neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav individuālu vai ģimenes uzņēmumu īpašnieki, kas ir vecākas par 18 gadiem un kas atbilst visiem nosacījumiem, kuri ir skaidri noteikti šajā likumā vai tā piemērošanai pieņemtajā tiesiskajā regulējumā; c) darbinieki, kas ir kooperatīvu darba sabiedrību locekļi; d) studenti; e) valsts civilās un militārās jomas ierēdņi.”
31

Vispirms ir jānorāda, pirmkārt, ka šī jautājuma ietvaros iesniedzējtiesa atsaucas arī uz Direktīvas 2003/54 3. panta 2. punktu. To ievērojot tiktāl, ciktāl, no vienas puses, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Direktīva 2009/72 bija piemērojama dienā, kad Engie Cartagena cēla prasību iesniedzējtiesā pret strīdīgo rīkojumu, un, no otras puses, šī norma nav tikusi būtiski grozīta pēc pēdējās minētās direktīvas pieņemšanas, Tiesas atbilde uz minēto jautājumu būs tikai par Direktīvas 2009/72 3. panta 2. punktu.