ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,

sniegti 2009. gada 17. septembrī ( )

Lieta C‑441/07 P

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Alrosa Company Ltd

Apelācijas sūdzība – Konkurence – Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana (EKL 82. pants un EEZ līguma 54. pants) – Neapstrādātu dimantu iegūšanas un piegādes pasaules tirgus – Tirgū dominējoša uzņēmuma saistības – Komisijas lēmums, ar ko tiek atzīts saistību saistošais spēks (Regulas (EK) Nr. 1/2003 9. pants) – Samērīguma princips – Līgumu slēgšanas brīvība – Tiesības tikt uzklausītam





Satura rādītājs





I – Ievads

II – Atbilstošās tiesību normas

A – Regula Nr. 1/2003

B – Regula Nr. 773/2004

III – Lietas fakti un administratīvais process

IV – Tiesvedība

V – Apelācijas pamatu vērtējums

A – Pirmais apelācijas pamats: materiālo tiesību jautājumi saistībā ar samērīguma principu

1) Sākotnējās piezīmes par samērīguma principa piemērojamību

2) Prasības attiecībā uz lēmumu par saistībām samērīgumu (pirmā apelācijas pamata pirmā daļa)

3) Lēmuma par saistībām samērīguma konkrēta pārbaude (pirmā apelācijas pamata otrā daļa)

a) Par Pirmās instances tiesas pārsniegtajām tiesas kontroles robežām

i) Komisijas rīcības brīvības esamība

ii) Pirmās instances tiesas neievērotā Komisijas diskrecionārā vara

b) Par pārējiem Komisijas kritikas punktiem par Pirmās instances tiesas īstenoto pieeju

i) Par apgalvoto “iepriekšējās izmeklēšanas piemērojamības sagrozīšanu”

ii) Par vienpusīgu Alrosa argumentu un interešu ņemšanu vērā

iii) Par juridiski kļūdainu publikācijas kvalifikāciju atbilsto�i Regulas Nr. 1/2003 27. panta 4. punktam

iv) Par apgalvotajiem EKL 82. panta pārkāpumiem

– Par De Beers ražotāja statusa ignorēšanu

– Par pretendentu ļaunprātīgas rīcības izsolēs iespējamības ignorēšanu

B – Otrais apelācijas pamats: tiesības tikt uzklausītam administratīvā procesā

1) Ievada jautājums – Vai otrais apelācijas pamats nav izmantojams?

2) Otrā apelācijas pamata izvērtējums

a) Par nepietiekamu pamatojumu (otrā apelācijas pamata pirmā daļa)

b) Par principu ne ultra petita un par tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu (otrā apelācijas pamata otrā daļa)

i) Par principu ne ultra petita

ii) Par tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu

c) Par iespējama tiesību tikt uzklausītam pārkāpuma ietekmi uz Komisijas lēmumu (otrā apelācijas pamata ceturtā daļa)

d) Par Alrosa tiesību tikt uzklausītai piemērojamību (otrā apelācijas pamata trešā daļa)

i) Sākotnējās piezīmes

ii) Par Komisijas iebildumu

C – Starpsecinājumi

VI – Alrosa prasības pirmajā instancē vērtējums

A – Apstrīdētā lēmuma formālā likumība (pirmais prasības pamats)

1) Alrosa tiesības tikt uzklausītai

2) Alrosa tiesību tikt uzklausītai priekšmets

3) Alrosa tiesību tikt uzklausītai nepārkāpšana

B – Apstrīdētā lēmuma likumība pēc būtības (otrais un trešais prasības pamats)

1) Par Regulas Nr. 1/2003 9. panta pārkāpumu (otrais prasības pamats)

a) Par tiesībām piedāvāt saistības atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam

b) Par lēmuma par saistībām darbības ilguma ierobežošanu

c) Starpsecinājumi

2) Par EKL 82. panta, Regulas Nr. 1/2003 9. panta un līgumu slēgšanas brīvības un samērīguma principa pārkāpumu (trešais prasības pamats)

a) Par līgumu slēgšanas brīvību (trešā prasības pamata pirmā daļa)

b) Par samērīgumu (trešā prasības pamata otrā daļa)

i) Par konkurences problēmas esamību

ii) Par De Beers individuālo saistību atbilstību un nepieciešamību

iii) Par samērīgumu šaurākā izpratnē

iv) Par apgalvoto Alrosa diskrimināciju

v) Starpsecinājums

C – Starpsecinājums

VII – Par tiesāšanās izdevumiem

VIII – Secinājumi









I – Ievads

1. Kādas prasības izriet no samērīguma principa, ja Eiropas Komisija kā konkurences iestāde akceptē un paziņo par saistošām kāda uzņēmuma saistības ( ), kas ietekmē cita uzņēmuma intereses? Šis jautājums, kam ir būtiska nozīme Eiropas konkurences tiesību attīstībā, ir izskatāmās apelācijas tiesvedības uzmanības centrā. No atbildes uz šo jautājumu ir atkarīgs, kāda ir jauno pilnvaru pieņemt lēmumus par saistību saistošo spēku, ko Komisijai piešķir Regulas (EK) Nr. 1/2003 ( ) 9. pants, piemērojamība. Tiesas spriedums varētu attiekties arī uz citām konkurences tiesību jomām, proti, [valsts] atbalsta tiesībām un [uzņēmumu] koncentrāciju kontroli.

2. Šīs lietas pamatā ir saistības, kuras uzņēmums De Beers 2006. gadā uzņēmās pret Komisiju, lai novērstu no sevis pārmetumus par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu (EKL 82. pants). De Beers kā pasaulē vadošais uzņēmums darījumos ar dimantiem apņēmās turpmāk vairs nepirkt no Alrosa, otra lielākā dimantu ražotāja, neapstrādātus dimantus, kas nozīmēja ilggadējo darījuma attiecību starp abām uzņēmumu grupām beigšanos. Pieņemot lēmumu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam, Komisija paziņoja De Beers SAistības par saistošām ( ). Alrosa uzskata to par nesamērīgu pasākumu un turklāt tai esot liegtas tiesības tikt uzklausītai. Pirmās instances tiesā Alrosa panāca apstrīdētā lēmuma atcelšanu ( ). Savukārt Komisija par to ir iesniegusi šo apelācijas sūdzību.

3. Strīds starp Komisiju un Alrosa uzskatāmi parāda, cik sarežģīti var būt konkrētā gadījumā panākt taisnīgu līdzsvaru starp interesēm efektīvi īstenot konkurences tiesības un uzņēmumu individuālajām interesēm un turklāt ievērot gan to procesuālās tiesības, gan procesuālo ekonomiju.

II – Atbilstošās tiesību normas

4. Šajā lietā atbilstošās tiesību normas ir gan EKL 82. pants un EEZ līguma 54. pants, gan dažādi Regulas (EK) Nr. 1/2003 un Regulas (EK) Nr. 773/2004 ( ) noteikumi.

A – Regula Nr. 1/2003

5. Ar Regulu Nr. 1/2003, kas ir piemērojama no 2004. gada 1. maija ( ), tika modernizētas procesuālās tiesības saistībā ar aizliegto vienošanos un paplašinātas Komisijas kā Kopienas konkurences iestādes pilnvaras.

6. Pie Komisijas jaunajām pilnvarām it īpaši ir pieskaitāms Regulas Nr. 1/2003 9. pants ar virsrakstu “Saistības”, kas ir formulēts šādi:

“1. Ja Komisija plāno pieņemt lēmumu, ar ko pieprasa pārkāpšanas izbeigšanu, un ja attiecīgie uzņēmumi piedāvā uzņemties saistības, lai atbilstu prasībām, kuras tiem paudusi Komisija savā sākotnējā vērtējumā, Komisija var ar lēmumu atzīt šo saistību saistošo spēku attiecībā uz uzņēmumiem. Šādu lēmumu var pieņemt uz noteiktu laika posmu, un tajā secina, ka Komisijas rīcībai vairs nav pamata.

2. Komisija uz pieprasījuma pamata vai pēc savas iniciatīvas atsāk lietas izskatīšanu:

a) ja ir būtiskas izmaiņas jebkuros faktos, uz kuriem tika balstīts lēmum[s],

b) ja attiecīgie uzņēmumi rīkojas pretēji savām saistībām; vai

c) ja lēmums tika balstīts uz nepilnīgu, nepareizu vai maldinošu informāciju, ko sniegušas puses.”

7. Jānorāda vēl arī uz Regulas Nr. 1/2003 7. pantu; šim noteikumam ir dots virsraksts “Pārkāpuma atklāšana un izbeigšana” un tā 1. punktā ir noteikts šādi:

“Ja Komisija uz sūdzības pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka ir Līguma 81. panta vai 82. panta pārkāpums, tā var ar lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu. Šim nolūkam Komisija attiecībā uz uzņēmumiem var ieviest tādus uzvedības vai strukturālos aizsardzības līdzekļus, kas ir proporcionāli izdarītajam pārkāpumam un kas ir vajadzīgi, lai efektīvi izbeigtu pārkāpšanu. [..]”

8. Regulas Nr. 1/2003 27. pants, kas reglamentē pušu, sūdzību iesniedzēju un citu [trešo personu] uzklausīšanu, ir formulēts šādi:

“1. Pirms lēmumu pieņemšanas, kas paredzēta 7., 8., 23. pantā un 24. panta 2. punktā, Komisija uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, uz kurām attiecas Komisijas vadītie tiesas procesi, sniedz iespēju izteikties par jautājumiem, par kuriem Komisija izteikusi iebildumus. Komisija savu lēmumu balsta vienīgi uz iebildumiem, kurus attiecīgajām pusēm bija iespēja komentēt. Sūdzību iesniedzējus cieši iesaista tiesas procesos.

2. Tiesas procesos pilnībā respektē attiecīgo pušu aizstāvības tiesības. Tās ir tiesīgas piekļūt Komisijas lietas materiāliem, uz ko attiecas uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu aizsargāšanā. [..]

3. Ja Komisija uzskata to par vajadzīgu, tā var arī uzklausīt citas fiziskas vai juridiskas personas. Šādu personu pieteikumus uzklausīšanai pieņem, ja tās izrāda pamatotu ieinteresētību. [..]

4. Ja Komisija plāno pieņemt lēmumu atbilstoši 9. vai 10. pantam, tā publicē īsu lietas kopsavilkumu un saistību galveno saturu vai iecerēto rīcības gaitu. Ieinteresētas trešās personas var iesniegt savus apsvērumus termiņā, ko noteikusi Komisija savā publikācijā un kas nedrīkst būt mazāks par mēnesi. Publikācijā jāņem vērā uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu aizsargāšanā.”

B – Regula Nr. 773/2004

9. Ar Regulu Nr. 773/2004, kas stājās spēkā 2004. gada 1. maijā, Komisija ir pieņēmusi Regulas Nr. 1/2003 īstenošanas noteikumus ( ).

10. Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Regulas Nr. 773/2004 10. pants bija formulēts šādi:

“1. Komisija rakstiski informē attiecīgās puses par pret tām vērstajiem iebildumiem. Par iebildumu paziņo katrai no tām.

2. Paziņojot attiecīgajām pusēm par iebildumu, Komisija nosaka termiņu, līdz kuram minētās puses var rakstiski darīt tai zināmu savu viedokli. Komisijai nav jāņem vērā turpmāki rakstiski iesniegumi, kas saņemti pēc minētā termiņa beigām.

[..]”

11. Turklāt Regulas Nr. 773/2004 15. panta 1. punktā bija noteikts šādi:

“Pēc attiecīga pieprasījuma Komisija nodrošina lietas materiālu pieejamību tām pusēm, kurām tā adresējusi iebildumus. Piekļuvi šiem materiāliem nodrošina pēc tam, kad paziņots par iebildumiem.”

12. Pēc tam notikušie Regulas Nr. 773/2004 grozījumi ( ) ir stājušies spēkā tikai pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un tādēļ izskatāmajā lietā tie nav piemērojami.

III – Lietas fakti un administratīvais process

13. Atbilstoši Pirmās instances tiesas konstatējumiem ( ) izskatāmās lietas fakti un administratīvais process Komisijā ir raksturojami šādi.

14. Alrosa Company Ltd ( ) ir sabiedrība, kas dibināta Mirnijā [Mirny] (Krievija). Tā darbojas it īpaši neapstrādātu dimantu ražošanas un piegādes pasaules tirgū, kurā tā ieņem otro vietu. Tā galvenokārt veic savu darbību Krievijā, kur tā nodarbojas ar izpēti, ieguvi, vērtēšanu un piegādi, kā arī ar juvelierdarbību.

15. De Beers [uzņēmumu] grupa ( ), kuras galvenā holdinga sabiedrība ir De Beers SA, kas reģistrēta Luksemburgā (Luksemburga), arī darbojas neapstrādāto dimantu ražošanas un piegādes pasaules tirgū, kurā tā ieņem pirmo vietu. Tā galvenokārt darbojas Dienvidāfrikā, Botsvānā, Namībijā un Tanzānijā, kā arī Apvienotajā Karalistē. Šajās teritorijās tā nodarbojas ar izpēti, ieguvi, novērtēšanu, piegādi, tirdzniecību un ražošanu, kā arī ar juvelierdarbību, tādējādi aptverot visu dimanta apstrādes ciklu.

16. 2002. gada 5. martā Alrosa un De Beers nosūtīja Komisijai līgumu, kas 2001. gada 17. decembrī bija noslēgts starp Alrosa un divām De Beers grupas meitas sabiedrībām. Šī pieteikuma mērķis bija par attiecīgo līgumu saņemt negatīvu apstiprinājumu vai atbrīvojumu atbilstoši toreiz vēl piemērojamai Regulai Nr. 17 ( ).

17. Šī paziņotā līguma, kas tika noslēgts ilgstošu tirdzniecības attiecību starp Alrosa un De Beers ietvaros, priekšmets būtībā bija neapstrādātu dimantu piegāde. Tas tika noslēgts uz pieciem gadiem no brīža, kad Komisija līgumslēdzējiem apstiprina, ka tas nepārkāpj EKL 81. pantu vai EKL 82. pantu.

18. Šajā periodā Alrosa apņēmās pārdot De Beers dabīgos neapstrādātos Krievijā ražotos dimantus USD 800 miljoni vērtībā gadā, bet De Beers apņēmās nopirkt šos dimantus no Alrosa. Tomēr paziņotā līguma darbības ceturtajā un piektajā gadā Alrosa bija tiesīga samazināt šo vērtību līdz USD 700 miljoniem. Vērtība USD 800 miljonu apmērā, kas tika noteikta atbilstoši cenām brīdī, kad paziņotais līgums stājās spēkā, veidoja aptuveni pusi no Alrosa gada produkcijas vērtības un pilnībā visas produkcijas vērtību, ko tā eksportēja ārpus Neatkarīgo Valstu Savienības (NVS).

19. Pēc līguma paziņošanas Komisija uzsāka vienlaikus divas procedūras, no kurām viena pamatojās uz EKL 81. pantu un otra uz EKL 82. pantu.

20. 2003. gada 14. janvārī Komisija, pirmkārt, nosūtīja Alrosa un De Beers paziņojumu par iebildumiem (Lieta COMP/E‑3/38.381), kurā tā pauda viedokli, ka paziņotais līgums var būt pret konkurenci vērsts līgums, ko aizliedz EKL 81. panta 1. punkts un attiecībā uz kuru nevar piemērot atbrīvojumu saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu. Otrkārt, šajā pašā dienā Komisija nosūtīja De Beers atsevišķu paziņojumu par iebildumiem (Lieta COMP/E‑2/38.381), kurā tā pauda viedokli, ka šis līgums, iespējams, ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, ko aizliedz EKL 82. pants.

21. 2003. gada 31. martā Alrosa un De Beers iesniedza kopīgus rakstveida apsvērumus Komisijai, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, kas pausti Lietā COMP/E‑3/38.381.

22. 2003. gada 1. jūlijā Komisija nosūtīja Alrosa un De Beers papildu paziņojumu par iebildumiem, kurā tā norādīja, ka paziņotais līgums var arī būt pret konkurenci vērsts līgums, ko aizliedz EEZ līguma 53. panta 1. punkts un attiecībā uz kuru nevar piemērot atbrīvojumu saskaņā ar EEZ līguma 53. panta 3. punktu. Šajā pašā dienā Komisija nosūtīja De Beers atsevišķu paziņojumu par iebildumiem, atbilstoši kuram paziņotais līgums, iespējams, ir dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, ko aizliedz EEZ līguma 54. pants.

23. 2003. gada 7. jūlijā Komisija uzklausīja Alrosa un De Beers mutvārdu paskaidrojumus.

24. 2003. gada 12. septembrī Alrosa piedāvāja uzņemties saistības ( ), kas izpaustos kā De Beers pārdoto neapstrādāto dimantu apjoma pakāpeniska samazināšana no sestā gada, kopš ir spēkā paziņotais līgums, un saistības no 2013. gada vispār nepārdot neapstrādātos dimantus De Beers. Pēc tam Alrosa atsauca šīs saistības.

25. 2004. gada 14. decembrī Alrosa un De Beers kopīgi iesniedza saistības ( ), lai novērstu bažas, kuras Komisija tām bija paudusi. Šīs kopīgās saistības paredzēja neapstrādāto dimantu, ko Alrosa pārdod De Beers, pārdošanas pakāpenisku samazināšanu, to vērtību samazinot no USD 700 miljoniem 2005. gadā līdz USD 275 miljoniem 2010. gadā, un pēc tam saglabājot šajā līmenī.

26. 2005. gada 3. jūnijā Komisija publicēja Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī paziņojumu par šīm De Beers un Alrosa kopīgajām saistībām ( ). Tajā tā uzaicināja ieinteresētās trešās personas mēneša laikā iesniegt savus apsvērumus. Turklāt tā paziņoja par nodomu pieņemt lēmumu, atzīstot šo kopīgo saistību saistošo spēku atkarībā no konsultācijas ar tirgus dalībniekiem rezultātiem.

27. Pēc šīs publikācijas apsvērumus Komisijai iesniedza 21 ieinteresētā persona. 2005. gada 27. oktobrī Komisija par tiem informēja Alrosa un De Beers. Ņemot vērā konsultācijas ar tirgus dalībniekiem, Komisija vienlaikus aicināja abus uzņēmumus līdz 2005. gada novembra beigām piedāvāt jaunas kopīgās saistības, kuru mērķis būtu pilnībā izbeigt to tirdzniecības attiecības no 2009. gada.

28. 2006. gada 25. janvārī De Beers piedāvāja individuālās saistības ( ), lai novērstu Komisijas paustās bažas ( ). Ar šīm individuālajām saistībām De Beers apņēmās pakāpeniski samazināt neapstrādāto dimantu iepirkuma apjomus no Alrosa; šo pirkumu vērtībai bija jāsamazinās no USD 600 miljoniem 2006. gadā līdz USD 400 miljoniem 2008. gadā, un pēc tam pirkumi pilnībā jāpārtrauc.

29. 2006. gada 26. janvārī Komisija nosūtīja Alrosa izrakstu no De Beers individuālām saistībām un uzaicināja to sniegt apsvērumus šajā sakarā. Komisija tai nosūtīja arī nekonfidenciālo trešo personu apsvērumu kopiju.

30. Pēc tam Alrosa un Komisija apmainījās ar viedokļiem par noteiktiem procesa aspektiem, kā to paredz Regulas Nr. 1/2003 9. pants, un to ietekmi uz šo lietu. Galvenie jautājumi bija par piekļuvi lietas materiāliem, kā arī par tiesībām uz aizstāvību un it īpaši par tiesībām tikt uzklausītam. Turklāt 2006. gada 6. februāra vēstulē Alrosa sniedza savus komentārus par De Beers individuālām saistībām un par trešo personu apsvērumiem.

31. 2006. gada 22. februārī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kura 1. pantā tā noteica: “Šī lēmuma pielikumā norādītās saistības ir saistošas De Beers.” Lēmuma 2. pantā ir noteikts: “Process šajā lietā tiek izbeigts.” Apstrīdētais lēmums tika pieņemts procesā, kas balstīts uz EKL 82. pantu un EEZ līguma 54. pantu. Līdz ar to vienlaikus noritošais process, kas balstīts uz EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu, kļuva lieks ( ).

IV – Tiesvedība

32. 2006. gada 29. jūnijā Alrosa Pirmās instances tiesā cēla prasību par apstrīdēto lēmumu un lūdza atcelt šo lēmumu, kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Savukārt Komisija lūdza noraidīt prasību kā nepamatotu un piespriest Alrosa atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 76.a pantu lieta tika izskatīta paātrinātā procesa kārtībā ( ).

33. Pirmās instances tiesa 2007. gada 11. jūlijā apmierināja Alrosa prasību, pieņemot pārsūdzēto spriedumu. Tā atcēla apstrīdēto lēmumu un piesprieda Komisijai segt savus, kā arī atlīdzināt Alrosa tiesāšanās izdevumus.

34. Apelācijas sūdzībā, kas Tiesā ir saņemta 2007. gada 24. septembrī ( ), Komisijas prasījumi ir šādi:

– atcelt pārsūdzēto spriedumu;

– pieņemt lietā galīgu spriedumu, noraidot prasību atcelt tiesību aktu lietā T‑170/06 kā nepamatotu, kā arī

– piespriest prasītājai lietā T‑170/06 samaksāt Komisijai pirmajā instancē un šajā apelācijā radušos tiesāšanās izdevumus.

35. Alrosa prasījumi Tiesai ir šādi:

– apelācijas sūdzību noraidīt;

– piespriest Komisijai atlīdzināt Alrosa tiesas un ārpustiesas izdevumus un izmaksas saistībā ar šo lietu un

– veikt citus pasākumus, ko Tiesa uzskata par atbilstīgiem.

36. Apelācijas sūdzība Tiesā vispirms tika izskatīta rakstveida procesā un pēc tam – 2009. gada 3. jūnija tiesas sēdē.

V – Apelācijas pamatu vērtējums

37. Komisija izvirza divus apelācijas pamatus par Pirmās instances tiesas spriedumu, no kuriem pirmais attiecas uz materiālo tiesību jautājumiem saistībā ar samērīguma principa piemērošanu, kamēr otrais ir veltīts tiesībām tikt uzklausītam administratīvajā procesā.

A – Pirmais apelācijas pamats: materiālo tiesību jautājumi saistībā ar samērīguma principu

38. Izvirzot pirmo apelācijas pamatu, Komisija Pirmās instances tiesai būtībā pārmet nepareizu samērīguma principa interpretāciju un piemērošanu izskatāmajā lietā. Šajā sakarā tā norāda, ka Pirmās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi Regulas Nr. 1/2003 9. pantu un EKL 82. pantu, kā arī pieļāvusi kļūdu pamatojumā, sagrozījusi faktus un pārsniegusi tiesas kontroles robežas.

39. Galvenais ir jautājums, vai Pirmās instances tiesa izskatāmajā lietā pamatoti ir uzskatījusi, ka ir iespējami alternatīvi risinājumi De Beers individuālām saistībām, proti, De Beers un Alrosa kopīgās saistības, kas mazāk nelabvēlīgi ietekmētu Alrosa intereses un ko Komisija nedrīkstēja neņemt vērā.

1) Sākotnējās piezīmes par samērīguma principa piemērojamību

40. Konkurences tiesību pārkāpuma procedūrās Komisijas mērķis ir aizsargāt konkurenci iekšējā tirgū no izkropļojumiem (EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts). Šajā nolūkā Komisija, pirmkārt, vēršas pret nolīgumiem uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumiem un saskaņotām darbībām, kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū (EKL 81. pants, EEZ līguma 53. pants), otrkārt, tā vēršas pret dominējoša stāvokļa tirgū ļaunprātīgu izmantošanu (EKL 82. pants, EEZ līguma 54. pants). Lai kliedētu Komisijas šaubas konkurences jomā, uzņēmumi var uzņemties saistības, kuras Komisija var paziņot par saistošām, pieņemot lēmumu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam.

41. Principā lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka Komisijas lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 9. pantu, jāatbilst samērīguma principam.

42. Lai gan pretēji Regulas Nr. 1/2003 7. pantam, tās 9. pantā nav skaidras atsauces uz samērīgumu, tomēr samērīguma princips kā Kopienu tiesību vispārīgais princips ir kritērijs jebkuras Kopienu iestāžu darbības likumībai ( ), tostarp Komisijas kā konkurences iestādes lēmumiem ( ).

43. Tātad, ja viena vai vairāku uzņēmumu piedāvātās saistības, ņemot vērā Komisijas mērķi aizsargāt konkurenci no izkropļojumiem, izrādās nesamērīgas, Komisija nedrīkst atzīt šīs saistības par saistošām. Gluži pretēji, tai uzņēmumam vai uzņēmumiem jānorāda uz saistību nesamērīgo raksturu un vajadzības gadījumā jāierosina tās grozīt. Turklāt, ja piedāvātās saistības ir sadalāmas, Komisijai nekas neliedz atzīt tās par saistošām tikai kādā daļā ( ).

44. Turpretī lietas dalībniekiem ir būtiskas domstarpības jautājumā, tieši kādas prasības attiecībā uz lēmumiem par saistībām Regulas Nr. 1/2003 9. panta izpratnē izriet no samērīguma principa.

2) Prasības attiecībā uz lēmumu par saistībām samērīgumu (pirmā apelācijas pamata pirmā daļa)

45. Jautājums par to, vai Pirmās instances tiesa, izvērtējot apstrīdētā lēmuma samērīgumu, ir piemērojusi pareizos kritērijus, ir tiesību jautājums, kas kā tāds var tikt izvirzīts saistībā ar apelāciju ( ).

46. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru samērīguma princips paredz, ka Kopienu iestāžu pieņemtie tiesību akti nepārsniedz to, kas ir atbilstošs un nepieciešams attiecīgajā tiesiskajā regulējumā leģitīmi paredzēto mērķu īstenošanai, ņemot vērā, ka gadījumā, ja iespējams izvēlēties starp vairākiem atbilstošiem pasākumiem, ir jāizvēlas mazāk ierobežojošais un ka radītās neērtības nav nesamērīgas salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem ( ).

47. Pārsūdzētais spriedums pamatojas uz pieņēmumu, ka samērīguma princips lēmumu par saistībām kontekstā, ko nosaka Regulas Nr. 1/2003 9. pants, darbojas līdzīgi kā lēmumu par pārkāpumu izbeigšanu kontekstā, ko nosaka attiecīgās Regulas 7. pants ( ). Pirmās instances tiesa uzskata, ka 7. un 9. pantam ir viens un tas pats mērķis, vienīgā 9. panta īpatnība ir tā, ka Komisijai nav jāuzsāk EKL 85. pantā noteiktais process un it īpaši – jāpierāda pārkāpums ( ).

48. Komisija pamatoti iebilst pret šādu Pirmās instances tiesas pieeju.

49. Pirmās instances tiesa neņem vērā Regulas Nr. 1/2003 9. panta un 7. panta principiālās atšķirības, kurām ir būtiska nozīme, izvērtējot attiecīgo Komisijas lēmumu samērīgumu.

50. Regulas Nr. 1/2003 9. pants, atšķirībā no 7. panta, nav instruments, lai konstatētu konkurences tiesību pārkāpumus ( ), bet gan tas tikai ļauj Komisijai efektīvi novērst bažas par konkurences pārkāpumiem nākotnē.

51. Regulas Nr. 1/2003 9. pantu raksturo centieni panākt procesuālo ekonomiju. Komisija konstatētās konkurences problēmas atrisina, sadarbojoties ar iesaistītajiem uzņēmumiem un šajā sakarā pamatojas uz to brīvprātīgi izteiktām saistībām, iepriekš neizdarot secinājumus par pārkāpuma esamību ( ). Turpretī, pieņemot lēmumu atbilstoši 7. pantam, Komisijai vajadzības gadījumā pašai būtu jāsameklē aizsardzības pasākumi, kas prasītu ievērojami apjomīgāku un ilgstošāku izmeklēšanas darbu un arī faktu vispusīgu vērtējumu.

52. Regulas Nr. 1/2003 9. panta īpatnības divējādi ietekmē lēmumu par saistībām, kas pieņemti saskaņā ar šo tiesību normu, samērīguma pārbaudi.

53. Pirmkārt, Regulas Nr. 1/2003 9. panta kontekstā ir jāizvirza lielākas prasības saistošu paziņoto saistību atbilstībai. Ja šādas saistības nav acīmredzami atbilstīgas, lai novērstu Komisijas konstatētās konkurences problēmas, Komisijai ir tiesības tās noraidīt. Tikai šādā veidā ir īstenojams Regulas Nr. 1/2003 9. panta mērķis nodrošināt, lai konkurences problēmas tiktu atrisinātas ātri un efektīvi, Komisijai neveicot apjomīgus izmeklēšanas un vērtēšanas pasākumus. Komisijai nav jāpiekrīt saistībām, kuru atbilstību tā var noteikt tikai pēc detalizēta izvērtējuma.

54. Otrkārt, vērtējot saistību nepieciešamību, lai novērstu Komisijas konstatētās konkurences problēmas, jānošķir, vai ir skartas uzņēmuma intereses, kurš uzņēmies saistības, vai arī trešo personu intereses.

55. Kamēr nepārprotami var uzskatīt, ka šāda nepieciešamība eksistē attiecībā uz tāda uzņēmuma interesēm, kurš piedāvājis saistības (šajā gadījumā – De Beers) ( ), šādu pieņēmumu nevar izdarīt, ja runa ir par trešo personu (šajā gadījumā – Alrosa) interesēm. Tas tādēļ, ka tās nepiedāvā uzņemties saistības, tādēļ arī saistību piedāvājuma brīvprātīgais raksturs nevar būt garantija to interešu ievērošanai. Gluži pretēji, trešo personu interešu gadījumā vienmēr jāizvērtē, vai saistības pārsniedz to, kas nepieciešams attiecīgo konkurences problēmu novēršanai.

56. Komisijai saistībā ar lēmumiem atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam gan pašai nav jāmeklē alternatīvi risinājumi, kas būtu mazāk ierobežojoši par tai iesniegtajām saistībām. Vienlaikus Komisijai jāizvērtē visi alternatīvie risinājumi, kas tai ir zināmi attiecībā uz šādām saistībām – izskatāmajā lietā it īpaši De Beers un Alrosa kopīgās saistības, vai tie ir mazāk stingri līdzekļi, lai atrisinātu konstatētās konkurences problēmas, kas neietekmē trešo personu intereses vai ietekmē tās mazāk ierobežojoši.

57. Turklāt Komisijai jāņem vērā tikai tādi alternatīvi risinājumi, kas ir vienādā mērā atbilstīgi, lai atrisinātu konstatētās konkurences problēmas, kā tai iesniegtās saistības. Tādējādi gan faktiski piedāvātām saistībām, gan iespējamiem to alternatīviem risinājumiem jābūt acīmredzami atbilstīgiem, lai atrisinātu konkurences problēmas ( ).

58. Tātad Pirmās instances tiesa nepamatoti pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā, “ka šajā lietā bija pieejami uzņēmumus mazāk apgrūtinoši risinājumi [..], pamatojoties uz iespējamām to noteikšanas grūtībām” ( ). Proti, atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. panta jēgai un mērķim alternatīva risinājuma vērtējums nedrīkst prasīt apjomīgu un ilgstošu izmeklēšanu vai vērtēšanu. Komisija 9. pantā paredzētajā procedūrā var neņemt vērā alternatīvos risinājumus, kuru atbilstību nevar pietiekami droši konstatēt bez šāda resursu patēriņa.

59. Pretēji Pirmās instances tiesas viedoklim ( ) ir pilnīgi iespējams, ka Komisija 9. panta kontekstā nepiemēro noteiktus risinājumu veidus, kuri tai būtu jāpiemēro Regulas Nr. 1/2003 7. panta kontekstā. Tas tādēļ, ka sakarā ar izvirzīto procesuālās ekonomijas mērķi atbilstoši 9. pantam ir šaurāka līdzekļu izvēle, kurus var izmantot konkurences problēmu risināšanā, nekā tā, iespējams, būtu atbilstoši 7. pantam.

60. Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam piemērojamo pasākumu izvēles ierobežošanu pamato vispārējās intereses atrast iespējami ātru un procesuāli ekonomisku konkurences problēmu risinājumu. Uzņēmumi, kas piedāvā uzņemties saistības, apzināti rēķinās, ka viņu piekāpšanās, iespējams, pārsniedz to, ko Komisija pati viņiem varētu piemērot pēc detalizēta izvērtējuma, pieņemot lēmumu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. pantam. Ar to, ka pret viņiem tiek izbeigta konkurences tiesību pārkāpuma procedūra, tie savukārt ātri iegūst tiesisko drošību un var izvairīties no viņiem nelabvēlīga atzinuma par konkurences tiesību pārkāpumu, kā arī no iespējamā naudas soda.

61. Arī trešās personas pārsvarā gūst labumu no tā, ka, lai izvairītos no Komisijas lēmuma par līguma vai darbības aizliegumu, uzņēmums diezgan būtiski piekāpjas. Tomēr, kā uzskatāmi liecina šis gadījums, saistības atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam kādreiz var arī nelabvēlīgi ietekmēt trešās personas intereses. Tā tas it īpaši ir gadījumā, kad trešā persona ir paļāvusies, ka uzņēmums, kam ir dominējošs stāvoklis tirgū, turpinās īstenot no konkurences tiesību viedokļa šaubīgu praksi. Tomēr, ņemot vērā vispārējās intereses nodrošināt netraucētu konkurenci, šāda tiesiskā paļāvība katrā ziņā ir ierobežota.

62. Neņemot vērā šīs procedūras atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam īpatnības, Pirmās instances tiesa apstrīdētajam lēmumam ir piemērojusi pārāk stingrus samērīguma kritērijus un tādējādi ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Šī kļūda tiesību piemērošanā bija cēlonis, kādēļ apstrīdētais lēmums tika atcelts. Tādējādi pirmā apelācijas pamata pirmā daļa ir pamatota un pamato pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.

3) Lēmuma par saistībām samērīguma konkrēta pārbaude (pirmā apelācijas pamata otrā daļa)

63. Turklāt Komisija izvirza virkni detalizētu kritikas punktu par pārsūdzēto spriedumu, kas attiecas uz samērīguma principa konkrēto piemērošanu izskatāmajai lietai. Kritika ir vērsta pret Pirmās instances tiesas sniegto vērtējumu risinājumiem, kas ir alternatīvi par saistošām paziņotajām De Beers individuālām saistībām. Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka Komisijai bija jāņem vērā šie alternatīvie risinājumi ( ).

64. Alrosa vispirms apstrīd Komisijas argumentu pieņemamību kopumā, jo ar tiem tiek apšaubīts tikai Pirmās instances tiesas veiktais faktu novērtējums.

65. Taisnība, ka apelācijas sūdzība ir iesniedzama tikai par tiesību jautājumiem un Tiesa nedrīkst ar savu faktu un pierādījumu novērtējumu aizstāt Pirmās instances tiesas novērtējumu ( ). Tas tādēļ, ka saskaņā ar EKL 225. panta pirmo daļu un Tiesas Statūtu 58. panta pirmo daļu tikai Pirmās instances tiesa ir tiesīga konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad fakti konstatēti neprecīzi šai tiesai iesniegto lietas materiālu dēļ, un veikt šo faktu vērtējumu ( ).

66. Patiešām, virspusēji aplūkojot šķiet, it kā Komisija vēlētos izmantot šo pirmā apelācijas pamata otro daļu tikai par ieganstu, lai apšaubītu Pirmās instances tiesas veikto faktu novērtējumu, kas apelācijas tiesvedībā ir nepieņemami.

67. Tomēr tuvāk aplūkojot ārkārtīgi detalizēti formulētos Komisijas iebildumus, no tiem var secināt, ka Pirmās instances tiesa, izvērtējot apstrīdētā lēmuma samērīgumu, esot pārsniegusi tiesas kontroles robežas. Šis jautājums, kam es tagad galvenokārt pievērsīšos (skat. a) daļu), ir tiesību jautājums ( ), ko apelācijas tiesvedībā var izskatīt. Pēc tam es nedaudz aplūkošu pārējos Komisijas izteiktos kritikas punktus (skat. b) daļu).

a) Par Pirmās instances tiesas pārsniegtajām tiesas kontroles robežām

68. Komisija apgalvo, ka, aizstājot Komisijas vērtējumu par tirgus apstākļiem ar savu vērtējumu, Pirmās instances tiesa ir pārsniegusi tiesas kontroles robežas. Šis iebildums ir vērsts it īpaši pret pārsūdzētā sprieduma 134., 135., 138. un 153. punktu, kuros Pirmās instances tiesa aplūko De Beers individuālo saistību iespējamos alternatīvos risinājumus. Šie risinājumi, no vienas puses, ir De Beers un Alrosa kopīgās saistības un, no otras puses, Alrosa ierosinājums katru gadu daļu neapstrādāto dimantu pārdot izsolē par lielāko piedāvāto summu.

69. Lai secinātu, vai šis iebildums ir pamatots, no vienas puses, jāanalizē, vai, vērtējot De Beers piedāvātās saistības, Komisijai izskatāmajā lietā bija rīcības brīvība un, no otras puses, vai Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi šo rīcības brīvību.

i) Komisijas rīcības brīvības esamība

70. Pārbaude, vai konkrēti pasākumi ir atbilstīgi un vajadzīgi, lai novērstu Komisijas konstatēto konkurences problēmu, prasa vērtēt sarežģītos ekonomiskos nosacījumus. Šajā ziņā Komisijai ir rīcības brīvība ( ).

71. Pretēji Pirmās instances tiesas viedoklim ( ), vērtējot uzņēmumu piedāvātās saistības, nav būtiskas atšķirības starp procedūru atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam un [uzņēmumu] koncentrāciju kontroles procedūru. Proti, kā vienā, tā otrā gadījumā Komisija ir aicināta pieņemt lēmumu, kam ir prognozes raksturs un kuru pieņemot ir jānovērtē, kā veidosies notikumi tirgū nākotnē, ņemot vērā piedāvātās saistības. Tas apstāklis, ka atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam “pastāvošā prakse” ir iemesls procedūras uzsākšanai, negroza nepieciešamību sniegt uz nākotni orientētu “iespējamo ekonomisko vērtējumu” varbūtējai ietekmei, ko piedāvātās saistības var atstāt uz notikumiem tirgū.

72. Tādēļ Pirmās instances tiesai Regulas Nr. 1/2003 9. panta kontekstā bija jāparedz Komisijai tāda pati diskrecionārā vara, kāda saskaņā ar judikatūru ir Komisijas rīcībā, vērtējot piedāvātās saistības [uzņēmumu] koncentrāciju kontroles gadījumos ( ).

73. Šeit neko nemaina arī Pirmās instances tiesas secinājums, ka Komisija izskatāmajā lietā “neveica sarežģītu ekonomisko vērtējumu” ( ). Proti, šis Pirmās instances tiesas secinājums attiecas tikai uz “alternatīvu risinājumu noteikšanu”, ko Komisija, pēc Pirmās instances tiesas domām, nav veikusi. Kā jau iepriekš minēts, Komisijai Regulas Nr. 1/2003 9. panta kontekstā vispār pašai nav jāmeklē šādi alternatīvi risinājumi piedāvātajām saistībām.

74. Galvenais ir apstāklis, un to Pirmās instances tiesa neņem vērā, ka pirms katra lēmuma, kas tiek pieņemts atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam, Komisijai jāvērtē situācija tirgū, kurā iekļaujas tai piedāvātās saistības. Komisijai jāizvērtē, kā šīs saistības ietekmēs notikumus tirgū nākotnē un vai tai zināmie alternatīvie risinājumi ir spējīgi novērst konstatēto konkurences problēmu. Jau tas vien nosaka nepieciešamību vērtēt sarežģītos ekonomiskos nosacījumus. Pirmās instances tiesa nav secinājusi, ka izskatāmajā lietā Komisija nav vērtējusi notikumus tirgū un tai zināmos alternatīvos risinājumus De Beers individuālām saistībām.

75. Tādējādi ir skaidrs, ka izskatāmajā lietā Komisijai bija diskrecionārā vara un tā šo varu arī izmantoja. Turpinājumā jānoskaidro, vai Pirmās instances tiesa nav ievērojusi šo diskrecionāro varu, kā to apgalvo Komisija.

ii) Pirmās instances tiesas neievērotā Komisijas diskrecionārā vara

76. Pirmās instances tiesa ir secinājusi, “[apstrīdētajā lēmumā bija] pieļauta kļūda vērtējumā, kas turklāt [bija] acīmredzama” ( ). Jāizvērtē, vai Pirmās instances tiesa, izdarot šo secinājumu, izpilda tiesiskās prasības vai arī tā ir pārkāpusi tiesas kontroles robežas attiecībā uz Komisijas lēmumiem.

77. Diskrecionārās varas esamība ekonomiskajā jomā tomēr nenozīmē, ka Kopienu tiesai ir jāatturas no Komisijas veiktās ekonomiska rakstura datu interpretācijas kontroles. Gluži pretēji, tā var pārbaudīt Komisijas lēmumu likumību pēc būtības, vai tie ir precīzi un vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā ( ). Šajā sakarā Kopienu tiesai ir jāpārbauda ne tikai izvirzīto pierādījumu materiālā pareizība, uzticamība un sakarība, bet arī jāpārbauda, vai šie elementi veido atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie ir tādi, ar kuriem var pamatot no tiem izdarītos secinājumus ( ).

78. Tātad Pirmās instances tiesa bija tiesīga pārbaudīt, vai Komisijas noskaidrotie fakti varēja pamatot tās secinājumu, proti, ka De Beers individuālās saistības bija ne tikai atbilstīgas, bet arī vajadzīgas, lai novērstu konstatēto konkurences problēmu.

79. Kā šajā sakarā pamatoti norāda Pirmās instances tiesa, samērīguma princips prasa Komisijai pirms lēmuma par saistībām pieņemšanas izvērtēt tai zināmo, mazāk apgrūtinošo pasākumu atbilstību; tikai, ja izrādās, ka šie mazāk apgrūtinošie pasākumi ir nepiemēroti, lai novērstu Komisijas konstatētās konkurences problēmas, tā var izlemt piemērot vairāk apgrūtinošos pasākumus ( ).

80. Izskatāmajā lietā nav strīda par to, ka Komisijai bija zināmi alternatīvi risinājumi ar mazāk ierobežojošu ietekmi uz Alrosa interesēm, proti, it īpaši De Beers un Alrosa kopīgās saistības ( ). Tomēr Komisija, it īpaši ņemot vērā konsultācijas ar tirgus dalībniekiem rezultātus, secināja, ka šādi alternatīvi risinājumi nav piemēroti, lai novērstu tās konstatētās konkurences problēmas ( ).

81. Pirmās instances tiesa varētu secināt, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda tikai tādā gadījumā, ja Komisijas iepriekš minēto secinājumu nepamatotu tās noskaidrotais faktu materiāls.

82. Pārsūdzētais spriedums neatbilst šīm prasībām.

83. Pirmās instances tiesa nevienā brīdī nenonāk pie atzinuma, ka Komisijas noskaidrotie fakti nepamato tās secinājumu. Pirmās instances tiesa tikai izsaka pati savu atšķirīgo viedokli par alternatīvo risinājumu atbilstību Komisijas konstatēto konkurences problēmu novēršanai.

84. Lai uzskatītu, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, nepietiek tikai ar to, ka Pirmās instances tiesai ir no Komisijas atšķirīgs viedoklis. Proti, ja faktu un pierādījumu kopums ļauj izdarīt atšķirīgus vērtējumus, šādā gadījumā no juridiskā viedokļa nevar iebilst pret to, ka Komisija ir izvēlējusies vienu vērtējumu, pat ja tas nav vērtējums, kuram priekšroku dod Pirmās instances tiesa. Acīmredzama kļūda vērtējumā ir pieļauta tikai tad, ja Komisijas secinājumi nav pieņemami, ņemot vērā faktu un pierādījumu kopumu ( ), t.i., ja nevar konstatēt saprātīgu pamatojumu ( ).

85. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa nenorāda pamatojumu, ka Komisijas secinājumi ir nepieņemami. Gluži pretēji, Pirmās instances tiesa būtībā aprobežojas ar nenoteiktiem pieņēmumiem un provizoriskiem vērtējumiem. Piemēram, tā norāda, ka De Beers un Alrosa kopīgās saistības “prima facie bija spējīgas kliedēt Komisijas bažas” ( ), De Beers būtu “grūti” ietekmēt Alrosa noteiktās cenas un De Beers un Alrosa cenu politikas koordinēšanas “īstenošana būtu grūti iedomājama” ( ).

86. No Pirmās instances tiesas izteikumiem nav skaidrs, vai De Beers un Alrosa kopīgās saistības bija acīmredzami atbilstīgas, lai novērstu Komisijas konstatēto konkurences problēmu, un līdzīgi arī, vai tās šajā ziņā bija vienādā mērā atbilstīgas kā De Beers individuālās saistības, ko Komisija galu galā paziņoja par saistošām. Gluži pretēji, šķiet, ka Pirmās instances tiesa uzskata par pietiekamu, ka alternatīvs risinājums “samazin[a] konkurences kropļojuma riskus” ( ) un “obligāti netiek apdraudēti” Komisijas izvirzītie mērķi ( ). Īstenībā Pirmās instances tiesai būtu apstiprinoši jāsecina, ka De Beers un Alrosa kopīgās saistības bija pietiekamas, lai nepieļautu konkurences kropļojuma riskus un sasniegtu Komisijas izvirzītos mērķus konkurences aizsardzības jomā.

87. Tādējādi Pirmās instances tiesas apsvērumi neatbilst iepriekš raksturotajām juridiskajām prasībām attiecībā uz samērīguma pārbaudi Regulas Nr. 1/2003 9. panta kontekstā ( ).

88. Principā, izsakoties par De Beers un Alrosa kopīgajām saistībām, Pirmās instances tiesa novēršas no Komisijas lēmuma likumības kontroles un patiesībā pati vērtē sarežģītos ekonomiskos nosacījumus. Tas, piemēram, attiecas uz Pirmās instances tiesas izteikumu, ka, Alrosa no 2009. gada samazinot neapstrādāto dimantu pārdošanu De Beers līdz 35 % no daudzuma, ko tā pārdeva 2004. gadā (kas atbilst USD 275 miljoniem), trešām personām tiktu nodrošināta efektīva piekļuve alternatīvam un neatkarīgam piegāžu avotam ( ). Līdzīgi tas attiecas uz vērtējumu par Alrosa priekšlikumu katru gadu daļu neapstrādāto dimantu pārdot izsolē par lielāko piedāvāto summu ( ). Šādiem izteikumiem, ja tie ir domāti kas vairāk par apgalvojumiem, jāpamatojas uz tirgus nosacījumu detalizētu analīzi, kas tomēr ir Komisijas, nevis Pirmās instances tiesas kompetencē.

89. Tiesas uzdevums apelācijas tiesvedībā nav kļūt par šķīrējtiesnesi Pirmās instances tiesas un Komisijas pretējiem ekonomiskajiem uzskatiem un vērtēt, vai priekšroka ir dodama vienam vai otram alternatīvo risinājumu atbilstības vērtējumam. Proti, tas nozīmētu, ka Tiesa nepieļaujamā veidā Komisijas un Pirmās instances tiesas vērtējumu aizstātu ar savu vērtējumu un pati vērtētu sarežģītos ekonomiskos nosacījumus.

90. Galvenais ir tikai tas, ka izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesa Komisijas vērtējumu ir aizstājusi ar savu vērtējumu un tādējādi no tiesību viedokļa kļūdaini nav ievērojusi Komisijas diskrecionāro varu ( ). Līdz ar to Komisijas iebildums ir jāapmierina. Ņemot vērā, ka šī Pirmās instances tiesas kļūda tiesību piemērošanā bija cēlonis apstrīdētā lēmuma atcelšanai, tā turklāt arī pamato pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.

b) Par pārējiem Komisijas kritikas punktiem par Pirmās instances tiesas īstenoto pieeju

91. Turpinājumā es pievērsīšos atlikušajiem Komisijas kritikas punktiem pirmā apelācijas pamata otrās daļas kontekstā.

i) Par apgalvoto “iepriekšējās izmeklēšanas piemērojamības sagrozīšanu”

92. Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir “sagrozījusi šīs lietas iepriekšējās izmeklēšanas piemērojamību”. Tā nav ņēmusi vērā faktu, ka neatkarīgi no paredzētās līgumiskās vienošanās starp De Beers un Alrosa vēl joprojām notiek tā sauktie ad hoc pārdošanas darījumi “labprātīgs pircējs/labprātīgs pārdevējs” formā. Pirmās instances tiesa šos ad hoc pārdošanas darījumus ir uzskatījusi tikai par pagātnē piemērotu praksi uzņēmumu starpā, bet nav ņēmusi vērā to pašreizējo ietekmi.

93. Šis iebildums ir pieņemams, jo ar to tiek apgalvots, ka ir sagrozīti fakti vai arī pierādījumi ( ).

94. Tomēr pēc būtības pārmetums par faktu vai pierādījumu sagrozīšanu nav pamatots. Proti, pierādījumu sagrozīšana ir notikusi tad, ja, neiesniedzot jaunus pierādījumus, jau iesniegto pierādījumu vērtējums ir acīmredzami kļūdains ( ). Šajā gadījumā tā tas nav.

95. Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā saistībā ar ad hoc pārdošanas darījumiem gan vietām min starp De Beers un Alrosa “pastāvošās ilgstošās tirdzniecības attiecības” un atsaucas uz abu uzņēmumu “agrāko praksi” ( ). Tomēr spriedumā nav neviena skaidra pieturas punkta pieņēmumam, ka Pirmās instances tiesa ad hoc pārdošanas darījumus ir uzskatījusi vienīgi par pagātnei raksturīgu situāciju, nevis arī par praksi, ko abi uzņēmumi turpina īstenot.

96. Līdz ar to šis Komisijas iebildums ir jānoraida.

ii) Par vienpusīgu Alrosa argumentu un interešu ņemšanu vērā

97. Komisija vēl arī apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā nav ņemti vērā konsultācijas ar tirgus dalībniekiem rezultāti. Pirmās instances tiesa vienpusīgi ņemot vērā Alrosa intereses un apsvērumus un piešķirot tām pārāk lielu nozīmi, turpretī konkurences intereses tā neņemot vērā. Daudzi Komisijas argumenti spriedumā vispār neesot aplūkoti, un tas būtībā pamatojas tikai uz izteikumu, ka samērīguma pārbaudei ir objektīvs raksturs ( ).

98. Kā Komisija precizē savā replikas rakstā, tā šo argumentu esot domājusi kā iebildumu par pamatojuma trūkumu. Tā pārsūdzēto spriedumu uzskata par pretrunīgu un nepietiekami pamatotu.

99. Jautājums par to, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir pretrunīgs vai nepietiekams, ir tiesību jautājums, kas var tikt izvirzīts apelācijas tiesvedībā ( ).

100. Pēc būtības Pirmās instances tiesas pienākums pamatot savus nolēmumus nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tai ir detalizēti jāatbild uz katru kāda lietas dalībnieka minētu argumentu ( ). Gluži pretēji, jāuzskata par pietiekamu, ja no sprieduma pamatojuma skaidri un nepārprotami izriet Pirmās instances tiesas argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā lēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt savu tiesas kontroli ( ).

101. Izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesa ir izpildījusi šīs prasības. Lasītājam ir viegli saprotams, kādēļ Pirmās instances tiesa ir apmierinājusi Alrosa prasību. Arī Komisijai nebija grūtību saprast sprieduma pamatojumu un vērsties pret to, iesniedzot detalizētu apelācijas sūdzību.

102. Patiesībā man šķiet, ka Komisijas kritika ir mazāk vērsta pret pienācīgu pamatojumu un līdz ar to pret pārsūdzētā sprieduma likumību no formālā viedokļa, bet drīzāk pret sprieduma pareizību pēc būtības. Tas, ka Pirmās instances tiesa, izskatot lietu pēc būtības, izdarīja citādu secinājumu nekā prasītāja, pats par sevi nevar padarīt pārsūdzēto spriedumu par tādu, kuram trūkst pamatojuma ( ).

103. Līdz ar to iebildums par pamatojuma trūkumu nav pamatots.

iii) Par juridiski kļūdainu publikācijas kvalifikāciju atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 27. panta 4. punktam

104. Turklāt Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā tās paziņojumu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 27. panta 4. punktam ( ). Tās iebildumi vēršas pret pārsūdzētā sprieduma 136. un 192. punktu. Tajos Pirmās instances tiesa no paziņojuma publicēšanas fakta Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī secina, ka pat Komisija ir uzskatījusi, ka De Beers un Alrosa kopīgās saistības “prima facie atbilda” tam, lai novērstu bažas par atbilstību konkurencei. Komisija to uzskata vai nu par faktu sagrozīšanu, vai arī par juridiski kļūdainu tās paziņojuma Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī kvalifikāciju.

105. Apelācijas tiesvedībā var pārbaudīt gan iespējamu faktu sagrozīšanu, gan faktu juridisko kvalifikāciju ( ). Tādēļ attiecīgais Komisijas iebildums ir pieņemams.

106. Arī pēc būtības Komisijai ir taisnība, izvirzot šo iebildumu.

107. Pārsūdzētā sprieduma 136., 192. un 194. punktā Pirmās instances tiesa mēģina noturēt Komisiju pie tās sākotnējā De Beers un Alrosa kopīgo saistību vērtējuma. Pirmās instances tiesa šo vērtējumu uzskata par pieturas punktu tam, ka kopīgās saistības varētu novērst Komisijas konstatētās konkurences problēmas.

108. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa neņem vērā, ka paziņojums Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 27. panta 4. punktu vienmēr var pamatoties tikai uz Komisijas provizorisku vērtējumu. Paziņojuma jēga un mērķis ir konsultācijas ietvaros dot ieinteresētām trešām personām iespēju izteikt savus apsvērumus par piedāvātajām saistībām. Ņemot vērā šīs konsultācijas rezultātus, Komisijai ir jāpārbauda savs sākotnējais tirgus situācijas vērtējums un no jauna jāvērtē saistību atbilstība tās konstatēto konkurences problēmu novēršanai. Šajā ziņā konsultācijai nav obligāti jāatklāj jauni fakti vai šaubas; no konsultācijas rezultātiem var izrietēt arī atšķirīgs jau zināmo faktu un arī situācijas konkurences jomā vērtējums. Ja konsultācijas rezultātā nevarētu mainīties Komisijas sākotnējais viedoklis, tā būtu uzskatāma par farsu.

109. Līdz ar to Pirmās instances tiesa pat paziņojumu par iebildumiem nevar izmantot par kritēriju Komisijas lēmuma likumības izvērtējumam ( ), un tas vēl jo vairāk attiecas uz paziņojumu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 27. panta 4. punktam. Tas tādēļ, ka šāds paziņojums arī atspoguļo tikai provizorisku Komisijas vērtējumu, turklāt tas nav tik detalizēts un balstās tikai uz lietas vispārīgu analīzi.

110. Turklāt izskatāmajā lietā arī Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicētā paziņojuma teksts ( ) skaidri liecina, ka Komisija vēl nav devusi galīgo vērtējumu De Beers un Alrosa piedāvātajām kopīgajām saistībām. Kaut gan Pirmās instances tiesa ir iepazinusies ar šo tekstu ( ), tā pārsūdzētajā spriedumā neizdara vajadzīgos secinājumus par paziņojumā sniegtā Komisijas vērtējuma provizorisko raksturu.

111. Līdz ar to, izmantojot Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēto Komisijas paziņojumu par netiešu pierādījumu De Beers un Alrosa kopīgo saistību piemērotībai, Pirmās instances tiesa ir juridiski kļūdaini kvalificējusi faktus.

112. Tādējādi Komisijas iebildums, kas attiecas uz Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēto paziņojumu, ir pamatots. Tomēr pati par sevi šī kļūda tiesību piemērošanā nevar būt iemesls pārsūdzētā sprieduma atcelšanai, jo atsauce uz attiecīgo paziņojumu ir tikai viens no vairākiem argumentiem, uz kuriem Pirmās instances tiesa balsta savus apsvērumus par alternatīvo risinājumu esamību un piemērotību ( ).

iv) Par apgalvotajiem EKL 82. panta pārkāpumiem

113. Visbeidzot, Komisija Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā, pārbaudot samērīgumu, ir pieļāvusi divus EKL 82. panta pārkāpumus.

114. Šo iebildumu priekšmets ir Pirmās instances tiesas apsvērumi par iespējamiem alternatīviem risinājumiem saistībā ar De Beers individuālām saistībām, kas paziņotas par saistošām. Komisija it īpaši vēršas pret pārsūdzētā sprieduma 152. un 153. punktu, kur Pirmās instances tiesa izsaka savu viedokli par Alrosa priekšlikumu katru gadu daļu neapstrādāto dimantu pārdot izsolē par lielāko piedāvāto summu. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa nemaz nav ņēmusi vērā, ka De Beers ir ne vien lielākais pircējs neapstrādāto dimantu tirgū, bet arī lielākais ražotājs šajā pašā tirgū. Otrkārt, Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā, ka arī izsole par lielāko piedāvāto summu nevar novērst uzņēmuma dominējošā stāvokļa tirgū ļaunprātīgu izmantošanu saistībā ar piedāvājumu iesniegšanu.

115. Pretēji Alrosa viedoklim es šos iebildumus neuzskatu par nepieņemamiem. Šeit nekādā gadījumā runa nav tikai par iemeslu, lai apšaubītu Pirmās instances tiesas veikto faktu un pierādījumu izvērtējumu. Gluži pretēji, pamatojoties uz šiem argumentiem, tiek izvirzīts tiesību jautājums, vai, interpretējot un piemērojot EKL 82. pantu, Pirmās instances tiesa ir piemērojusi pareizos kritērijus ( ) un vai tā nav ignorējusi juridiski nozīmīgus aspektus.

– Par De Beers ražotāja statusa ignorēšanu

116. Pirmais iebildums, kas balstīts uz EKL 82. pantu, īpaši vēršas pret pārsūdzētā sprieduma 153. punktu, kurā Pirmās instances tiesa nosauc De Beers par “lielāko pircēju tirgū”, nepievēršot uzmanību apstāklim, ka De Beers ir arī lielākais ražotājs šajā pašā tirgū.

117. Komisija pamatoti kritizē šo pieeju.

118. Pirmās instances tiesai katrā ziņā bija zināms, ka gan De Beers, gan Alrosa ir neapstrādāto dimantu ražotāji ( ). Tomēr, izvērtējot iespējamos alternatīvos risinājumus saistībā ar De Beers individuālām saistībām, kas paziņotas par saistošām, Pirmās instances tiesa šo apstākli ir pilnībā ignorējusi. Svarīgākajās sprieduma pamatojuma vietās De Beers tiek minēta vienīgi kā lielākais pircējs tirgū, kam, pēc Pirmās instances tiesas domām, Alrosa jābūt nodrošinātai piekļuvei arī turpmāk ( ).

119. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa neņem vērā, ka divu uzņēmumu ilgtermiņa piegāžu attiecību izvērtēšanā no konkurences tiesību viedokļa ir būtiska atšķirība, vai šie abi uzņēmumi pašreiz konkurē savā starpā vai arī runa ir par iespējamu konkurenci.

120. Proti, ja abi uzņēmumi kā ražotāji darbojas vienā un tajā pašā tirgū, tad principā tā nav normāla konkurencei atbilstoša rīcība, ka viens no šiem uzņēmumiem regulāri uzpērk otra uzņēmuma produkciju, vai katrā ziņā ievērojamu šīs produkcijas daļu, it īpaši, ja pircējam ir dominējošs stāvoklis tirgū. To tiesas sēdē Tiesā atzina arī Alrosa, atbildot uz tai uzdotu jautājumu.

121. Protams, arī uzņēmumam, kuram ir dominējošs stāvoklis tirgū, ir tiesības aizsargāt savas komerciālās intereses. Tomēr EKL 82. pants nepieļauj tādu tirgū dominējoša uzņēmuma rīcību, kuras mērķis ir nostiprināt šo dominējošo stāvokli un to ļaunprātīgi izmantot ( ).

122. Tieši par šādu ļaunprātīgu izmantošanu ir jāuztraucas, ja uzņēmums, kuram ir dominējošs stāvoklis tirgū, uzpērk cita ražotāja produkciju, kurš darbojas tajā pašā tirgū. Proti, šim otram ražotājam nav jāveido pašam sava produkcijas izplatīšanas sistēma un nav jākonkurē ar dominējošo uzņēmumu. Tas var nelabvēlīgi ietekmēt tirgus struktūru un galu galā arī patērētāju, it īpaši tādēļ, ka, ņemot vērā dominējoša uzņēmuma esamību, konkurence attiecīgajā tirgū jau tāpat ir vājināta. Pastāv draudi, ka, uzpērkot otra ražotāja produkciju, dominējošais uzņēmums ietekmē noietu un galu galā arī patērētājam nelabvēlīgu cenu attīstību attiecīgajā tirgū. Šādai rīcībai nav nekā kopīga ar principā pieņemamu dominējošā uzņēmuma likumīgo interešu aizsardzību.

123. Pirmās instances tiesa izskatāmajā lietā nav norādījusi uz īpašiem apstākļiem, kas izņēmuma kārtā varētu noliegt ļaunprātīgas izmantošanas esamību. Gluži pretēji, Pirmās instances tiesa vispār nav izskatījusi jautājumu par De Beers kā pasaulē lielākā ražotāja un lielākā pircēja neapstrādāto dimantu tirgū divējādo lomu, kaut arī Komisija uz to ir norādījusi ( ). Tomēr šī divējādā loma bija obligāti jāņem vērā, lai varētu lietderīgi novērtēt, vai ikgadējā daļas Alrosa dimantu izsole par lielāko piedāvāto summu ir piemērots pasākums, lai novērstu Komisijas konstatētās konkurences problēmas, ņemot vērā EKL 82. pantu.

124. Ignorējot šo nozīmīgo apstākli, Pirmās instances tiesa, veicot samērīguma pārbaudi, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Šī kļūda tiesību piemērošanā pamato pārsūdzētā sprieduma atcelšanu, jo uz to balstās Pirmās instances tiesas izdarītais pieņēmums, ka izskatāmajā lietā bija pieejami atbilstīgi alternatīvi risinājumi, kas attiecīgajiem uzņēmumiem būtu mazāk apgrūtinoši.

– Par pretendentu ļaunprātīgas rīcības izsolēs iespējamības ignorēšanu

125. Otrais iebildums, kas balstīts uz EKL 82. pantu, ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 152. un 153. pantu, kur Pirmās instances tiesa apgalvo, ka paši par sevi Alrosa ad hoc pārdošanas darījumi izsoles veidā par lielāko piedāvāto summu nav pretrunā konkurences noteikumiem, pat ja šo darījumu dēļ De Beers var uzturēt vai pastiprināt savu tirgus noteicēja lomu.

126. Komisija pamatoti apstrīd šos Pirmās instances tiesas apsvērumus.

127. Tas tādēļ, ka Pirmās instances tiesa savos apsvērumos tikai secina, ka nav jāuztraucas, ka Alrosa izsolēs varētu īstenot īpaši labvēlīgu attieksmi pret De Beers, jo nekas neliecina, ka Alrosa piemērotu neobjektīvus darījumu noslēgšanas kritērijus (“citus kritērijus kā vien pirkuma piedāvājuma vērtību”) ( ).

128. Tādējādi Pirmās instances tiesa neņem vērā, ka izsolēs ļaunprātīga rīcība var sekot ne tikai no pārdevēja, bet arī no pircēja puses. Proti, ja izsolē piedalās uzņēmums, kas pats ražo un tirgo ar izsolāmajām precēm konkurējošus izstrādājumus un turklāt ieņem dominējošu stāvokli attiecīgajā tirgū, pastāv izstumšanas konkurences risks. Var izveidoties situācija, kad dominējošais uzņēmums mākslīgi palielina solījumus, lai, izstumjot pārējos interesentus, nodrošinātu kontroli pār sava – pašreizējā vai iespējamā – sāncenša produkciju; tas var izraisīt piedāvājuma samazinājumu tirgū un galu galā patērētājam nelabvēlīgu mākslīgu cenu palielinājumu. Tā ir ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta izpratnē un tai nav nekā kopīga ar dominējošā uzņēmuma likumīgo interešu aizsardzību tirgū ( ).

129. Protams, tas ir atkarīgs no konkrēta gadījuma apstākļu visaptveroša vērtējuma, vai ir jāuztraucas par to, ka pretendentu nometnē patiešām kāds dominējošs uzņēmums var īstenot šādu ļaunprātīgu rīcību. Tomēr pārsūdzētajā spriedumā nekas neliecina, ka Pirmās instances tiesa kaut garāmejot būtu izskatījusi šo jautājumu, kaut gan Komisijas apsvērumi bija pamats šāda jautājuma izskatīšanai. Piemēram, Komisija vairākkārt uzsvēra De Beers kā “tirgus noteicēja” lomu un norādīja uz līdzšinējiem De Beers centieniem kontrolēt ražošanu dimantu tirgū ( ).

130. Pirmās instances tiesa izskatāmajā lietā uzskatīja par pietiekamu, ka, organizējot Alrosa piedāvātās izsoles, no pārdevēja puses neizriet nekādi ļaunprātīgas rīcības draudi attiecībā uz darījumu noslēgšanu. Tomēr tikai šis apstāklis vien nevar būt par pamatu, lai pircēju pusē izslēgtu kāda dominējoša uzņēmuma kā pretendenta ļaunprātīgu rīcību.

131. Ignorējot šo nozīmīgo aspektu, Pirmās instances tiesa, veicot samērīguma pārbaudi, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Šī kļūda tiesību piemērošanā pamato pārsūdzētā sprieduma atcelšanu, jo uz to balstās Pirmās instances tiesas izdarītais pieņēmums, ka izskatāmajā lietā bija pieejami atbilstīgi alternatīvi risinājumi, kas attiecīgajiem uzņēmumiem būtu mazāk apgrūtinoši.

B – Otrais apelācijas pamats: tiesības tikt uzklausītam administratīvā procesā

132. Izvirzot otro apelācijas pamatu, Komisija būtībā pārmet Pirmās instances tiesai kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar tiesībām tikt uzklausītam administratīvā procesā. Turklāt Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa spriedumu ir pieņēmusi ultra petita, un atkārtoti izvirza iebildumu par pamatojuma trūkumu pārsūdzētajā spriedumā.

1) Ievada jautājums – Vai otrais apelācijas pamats nav izmantojams?

133. Alrosa uzskata, ka Komisijas otrais apelācijas pamats nav izmantojams, jo tas vēršas pret apsvērumiem apstrīdētajā spriedumā, kurus Pirmās instances tiesa ir sniegusi tikai pilnības labad.

134. Taisnība, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja iebildums, kas vērsts pret pirmās instances tiesas spriedumā iekļautu papildu argumentu, nevar būt par pamatu sprieduma atcelšanai un tādēļ jānoraida kā neizmantojams (“inopérant”) ( ). Tomēr šajā gadījumā tas tā nav.

135. Pirmās instances tiesa saviem apsvērumiem par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu gan ļoti neskaidri ir izvēlējusies apzīmējumu “pilnības labad” ( ). Tomēr tas nenozīmē, ka šeit runa ir tikai par obiter dicta. Gluži pretēji, šie apsvērumi veido otru, neatkarīgu sprieduma pīlāru, uz kuru ir balstīta apstrīdētā lēmuma atcelšana. Tas īpaši skaidrs kļūst, aplūkojot pārsūdzētā sprieduma 204. punktu, kurā Alrosa prasības pamats par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu skaidri tiek atzīts par pamatotu. Līdz ar to apsvērumi par tiesībām tikt uzklausītam ir galvenais pamats, uz ko ir balstīta pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa.

136. Tādējādi Alrosa iebildums, atbilstoši kuram otrais apelācijas pamats nav izmantojams, ir jānoraida.

2) Otrā apelācijas pamata izvērtējums

a) Par nepietiekamu pamatojumu (otrā apelācijas pamata pirmā daļa)

137. Vispirms Komisija iebilst, ka saistībā ar konstatēto pārkāpumu, kas attiecas uz tiesībām tikt uzklausītam, pārsūdzētais spriedums nav pietiekami pamatots. Pirmās instances tiesa pamatojumu aizstāj tikai ar aizdomām. Pārsūdzētā sprieduma 201. un 203. punktā tā nepaskaidro, kādēļ Alrosa nevarēja sniegt “efektīvu” atbildi uz tai iepazīšanās nolūkā nodotiem dokumentiem ( ) un “pilnībā izmantot” savas tiesības tikt uzklausītai. Turklāt nav pierādīta cēloņsakarība starp konstatēto pārkāpumu un procesa iznākumu, t.i., lēmumu par saistībām.

138. Šie argumenti mani nepārliecina.

139. Dažos jautājumos Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums var tikt izteikts netieši, ja vien no šī pamatojuma skaidri un nepārprotami izriet Pirmās instances tiesas argumentācija, kas ļauj ieinteresētām personām uzzināt pieņemtā lēmuma pamatojumu un ļauj Tiesai veikt savu tiesas kontroles funkciju ( ).

140. Izskatāmajā lietā no pārsūdzētā sprieduma pietiekami skaidri izriet, ka Pirmās instances tiesa Alrosa tiesības tikt uzklausītai uzskatīja par pārkāptām novēlotas dokumentu nodošanas dēļ. Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka Komisija nesniedza Alrosa trešo personu apsvērumu nekonfidenciālo versiju “līdz pat 2006. gada 26. janvārim, proti, vairāk nekā sešas nedēļas pēc [Alrosa] izteiktā formālā lūgum[a] un vairāk nekā trīs mēnešus pēc 2005. gada 27. oktobra tikšanās”; Pirmās instances tiesa iebilst arī pret to, ka šie dokumenti Alrosa “tika nodoti [..] [tieši] tajā pašā laikā, kad tā saņēma izrakstu no De Beers individuālajām saistībām” ( ). Pirmās instances tiesa no tā secina, ka Alrosa netika sniegta iespēja “pilnībā izmantot” tās tiesības tikt uzklausītai ( ).

141. Komisijai ir no Pirmās instances tiesas atšķirīgs viedoklis. Tā uzskata, ka attiecīgie dokumenti nav nodoti novēloti, bet katrā ziņā laikus, lai ļautu Alrosa iesniegt efektīvus apsvērumus. Atšķirībā no Pirmās instances tiesas Komisija ir pārliecināta, ka Alrosa tiesības tikt uzklausītai nav pārkāptas vai arī, ka varbūtējs pārkāpums nav ietekmējis apstrīdēto lēmumu pēc būtības. Tomēr tādējādi tā patiesībā izvirza iebildumu nevis par pārsūdzētā sprieduma formālu prettiesiskumu pamatojuma trūkuma dēļ, bet gan apšauba Pirmās instances tiesas motivācijas pamatotību un līdz ar to sprieduma likumību pēc būtības.

142. Tas, ka Pirmās instances tiesa, izskatot lietu pēc būtības, izdarīja citādu secinājumu nekā prasītāja, pats par sevi nevar padarīt pārsūdzēto spriedumu par tādu, kuram trūkst pamatojuma ( ).

143. Līdz ar to iebildums par pamatojuma trūkumu ir jānoraida.

b) Par principu ne ultra petita un par tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu (otrā apelācijas pamata otrā daļa)

144. Turklāt Komisija izsaka kritiku arī par to, ka tiesību tikt uzklausītam pārkāpums pārsūdzētajā spriedumā ir konstatēts pilnīgi citu iemeslu dēļ, nekā Alrosa ir norādījusi savā Pirmās instances tiesā iesniegtajā prasībā par tiesību akta atcelšanu. Pirmās instances tiesā Alrosa ir tikai iebildusi pret to, ka Komisija tai nav paziņojusi iemeslus sava viedokļa maiņai pēc konsultācijas ar tirgus dalībniekiem un nav devusi tai iespēju izteikt savus apsvērumus par šīs lietas mainīto vērtējumu. Alrosa nekad nav izvirzījusi jautājumus, ko Pirmās instances tiesa saistībā ar tiesībām tikt uzklausītam uzskata par svarīgiem. Pārsūdzētais spriedums nav balstīts uz Alrosa Pirmās instances tiesā izvirzīto iebildumu, bet gan to pat skaidri noraida ( ).

145. Komisija uzskata, ka, īstenojot šādu pieeju, Pirmās instances tiesa lēma ultra petita un turklāt pārkāpa lietas taisnīgas izskatīšanas principu.

i) Par principu ne ultra petita

146. Katrā ziņā nav domstarpību par to, ka Kopienu tiesa, lai nepārsniegtu savas pilnvaras, nedrīkst lemt ultra petita ( ). Šis princips ir dispozivitātes principa izpausme, saskaņā ar kuru lietas dalībnieki nosaka lietas priekšmetu un tiesa nedrīkst novirzīties no tā.

147. Šķiet, ka Komisija ne ultra petita principu izprot tādējādi, ka Kopienu tiesa drīkst konstatēt tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu tikai tādā gadījumā, ja sakrīt prasītāja pirmajā instancē norādītie iemesli.

148. Tomēr šis ir pārāk ierobežojošs viedoklis. Saskaņā ar ne ultra petita principu Kopienu tiesas pieņemtais lēmums par tiesību akta atcelšanu nedrīkst pārsniegt prasītāja prasījumus ( ). Ja Tiesa nevēlas riskēt pamatot savu nolēmumu ar, iespējams, kļūdainiem juridiskiem apsvērumiem, tā nevar būt piesaistīta argumentiem, kurus lietas dalībnieki tai norādījuši savu prasījumu pamatojumam ( ). Kā precīzi ir formulējis ģenerāladvokāts Ležē [Léger], tiesai nav pasīvas lomas un to nevar ierobežot, padarot tikai par “lietas dalībnieku ruporu” ( ).

149. Izskatāmajā lietā Alrosa, izvirzot pirmajā instancē vienu no saviem prasības pamatiem, ir izvirzījusi iebildumu par tās tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu. Tādējādi pretēji Komisijas viedoklim tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu Pirmās instances tiesa nav konstatējusi pēc savas iniciatīvas, bet gan pamatojoties uz prasītājas prasījumu. Tas apstāklis, ka, lemjot par attiecīgo prasības pamatu, Pirmās instances tiesa pamatojās nevis uz Alrosa iesniegtajiem, bet gan uz citiem argumentiem, pats par sevi vēl nenozīmē atkāpi no lietas priekšmeta pirmās instances tiesvedībā un līdz ar to tas nav lēmums ultra petita ( ).

ii) Par tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu

150. Vēl Komisija izsaka kritiku par to, ka lietas dalībnieki nekad nav apsprieduši Pirmās instances tiesas galu galā konstatēto tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu. Komisija šajā apstāklī saskata lietas taisnīgas izskatīšanas principa pārkāpumu.

151. Lai nodrošinātu lietas taisnīgu izskatīšanu, Pirmās instances tiesai pirmām kārtām jāievēro lietas dalībnieku tiesības uz aizstāvību. Tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips ir Kopienu tiesību sistēmas pamatprincips ( ). Šis princips tiktu pārkāpts, ja tiesas nolēmums tiktu balstīts uz faktiem un dokumentiem, kas lietas dalībniekiem vai vienam no tiem nav zināmi un par kuriem tie tādēļ nav varējuši iesniegt savus apsvērumus ( ). Citiem vārdiem sakot, tiesību uz aizstāvību ievērošana nodrošina, ka lietas dalībnieki netiek konfrontēti ar nolēmumu, kura saturs ir pārsteidzošs ( ).

152. Protams, pārsteidzoša satura nolēmums var tikt pieņemts ne tikai tad, ja Pirmās instances tiesa pamatojas uz faktiem vai pierādījumiem, kas nav zināmi lietas dalībniekiem vai vienam no tiem. Arī Pirmās instances tiesas veiktais faktu vērtējums var būt pārsteidzošs lietas dalībniekiem, ja tiesa pamatojas uz faktiem, kas lietas dalībniekiem gan bija zināmi, bet kā tādi nekad netika apspriesti tiesvedībā tiesā ( ).

153. Šāda situācija izskatāmajā lietā izveidojās saistībā ar noteiktu dokumentu nodošanu Alrosa. Nav domstarpību par to, kurā brīdī šie dokumenti tika nodoti. Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka rakstveida procedūrā pirmajā instancē neviens no lietas dalībniekiem nav izvirzījis izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesas celto iebildumu par dokumentu novēlotu nodošanu ( ). Atbilstoši Komisijas sniegtajiem apsvērumiem, ko Alrosa nav apstrīdējusi, arī tiesas sēdē šī problēma netika apspriesta. Tā nebija ne Pirmās instances tiesas rakstveidā uzdotu jautājumu priekšmets, ne arī Pirmās instances tiesa uzskatīja par nepieciešamu izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu, lai to apspriestu ( ).

154. Turklāt Komisijai kā atbildētājai nebija pilnības labad pēc savas iniciatīvas jāiesniedz apsvērumi par šo jautājumu. Tā tas ir vēl jo vairāk tādēļ, ka pirmajā instancē piemērotais paātrinātais process nozīmē lietas dalībniekiem īpašus ierobežojumus gan attiecībā uz argumentu apjomu, gan attiecībā uz termiņiem, kas jāievēro šajā procesā ( ).

155. Šādos apstākļos tas bija pārsteidzoša satura nolēmums, kad Pirmās instances tiesa konstatēto tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu īpaši pamatoja ar Komisijas novēloto dokumentu nodošanu. Tas, ka Pirmās instances tiesa pirms sprieduma pieņemšanas nedeva Komisijai iespēju izteikt savu viedokli šajā jautājumā, ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums un līdz ar to arī procesuāla kļūda.

156. Tādējādi attiecīgais Komisijas iebildums ir pamatots. Tā kā nevar noliegt, ka gadījumā, ja dokumentu novēlotas iesniegšanas problēma tiesvedībā pirmajā instancē tiktu apspriesta, Komisija būtu iesniegusi argumentus, kas Pirmās instances tiesu pamudinātu izdarīt citus secinājumus, tās pieļautā procesuālā kļūda pamato pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.

c) Par iespējama tiesību tikt uzklausītam pārkāpuma ietekmi uz Komisijas lēmumu (otrā apelācijas pamata ceturtā daļa)

157. Vēl Komisija apgalvo, ka, nepierādot, kā iespējamais Alrosa tiesību tikt uzklausītai pārkāpums ir ietekmējis apstrīdēto lēmumu, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

158. Pastāvīgā judikatūra nosaka, ka procesuālā kļūda pamato Komisijas lēmuma atcelšanu tikai tad, ja pastāv iespēja, ka, nepastāvot šādai apgalvotai nelikumībai, administratīvajam procesam būtu citādāks iznākums ( ). Citiem vārdiem sakot, nevar noliegt, ka procesuālā kļūda ir ietekmējusi lēmuma saturu, proti, ka tas pēc būtības būtu bijis citādāks ( ).

159. Izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, tomēr vienlaikus tā ir norādījusi, ka “šajā lietā nevar precīzi noteikt, cik lielā mērā šāda tiesību neievērošana varētu būt ietekmējusi Komisijas lēmumu” ( ).

160. Virspusēji aplūkojot, šis nedaudz neskaidrais formulējums patiešām ļauj rasties aizdomām, ka Pirmās instances tiesa apstrīdēto lēmumu ir atcēlusi procesuālas kļūdas dēļ, pirms tam pietiekami neizvērtējot, vai šī procesuālā kļūda vispār varēja ietekmēt lēmumu pēc būtības.

161. Tomēr, tuvāk aplūkojot, šis formulējums izsaka Pirmās instances tiesas pārliecību, ka tās konstatētais tiesību tikt uzklausītam pārkāpums varēja ietekmēt administratīvā procesa rezultātu. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka nav skaidri nosakāms tikai šīs ietekmes konkrētais apmērs.

162. Neraugoties uz Pirmās instances tiesas izvēlēto neskaidro formulējumu, tā vēl noturas juridisko prasību ietvaros, kas tiek izvirzītas lēmuma atcelšanai procesuālas kļūdas dēļ. Proti, šādā gadījumā nav svarīgi, cik lielā mērā procesuālā kļūda ir ietekmējusi lēmumu pēc būtības.

163. Ja Pirmās instances tiesas konstatētā procesuālā kļūda ir tiesību tikt uzklausītam pārkāpums, šādā gadījumā tā vai tā ir grūti konstatēt, cik lielā mērā tas ir ietekmējis Komisijas lēmumu pēc būtības. Nekad nevar pilnībā noliegt iespēju, ka pat tad, ja tiesības tikt uzklausītam būtu īstenotas, netiktu pieņemts tāds pats lēmums.

164. Uzklausot ieinteresēto personu, tai tiek dota iespēja izteikt savus apsvērumus un tādējādi ietekmēt Komisijas lēmuma pieņemšanas procesu pēc būtības. Tādēļ pat tikai iespēja, ka tiesību tikt uzklausītam pārkāpums ir ietekmējis lēmumu pēc būtības, pamato tā atcelšanu.

165. Līdz ar to otrā apelācijas pamata ceturtā daļa nav pamatota.

d) Par Alrosa tiesību tikt uzklausītai piemērojamību (otrā apelācijas pamata trešā daļa)

166. Visbeidzot, Komisija izvirza iebildumu, ka izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesa ir kļūdījusies attiecībā uz Alrosa tiesību tikt uzklausītai piemērojamību.

i) Sākotnējās piezīmes

167. Saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ( ) 41. panta 2. punktu ikvienai personai ir tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt. Šīs pamattiesības jāņem vērā, interpretējot un piemērojot Regulu Nr. 1/2003 ( ).

168. Tiesības tikt uzklausītam vienlaikus ir tiesību uz aizstāvību daļa, kuru ievērošana visos procesos, kuru iznākums var būt ieinteresētajai personai nelabvēlīgs pasākums, ir Kopienu tiesību pamatprincips ( ).

169. Konkurences tiesību pārkāpuma procedūrās tiesības tikt uzklausītam cita starpā ir precizētas Regulas Nr. 1/2003 27. pantā, kā arī Īstenošanas regulas Nr. 773/2004 10. un 15. pantā.

ii) Par Komisijas iebildumu

170. Būtībā Komisija Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā nepamatoti ir pielīdzinājusi Alrosa “attiecīgajam uzņēmumam”.

171. Faktiski Pirmās instances tiesa apgalvo, ka, lai gan procesā, kas balstīts uz EKL 82. pantu, tikai De Beers var būt “attiecīgais uzņēmums”, Alrosa tomēr nav arī vienkārši “ieinteresētā trešā persona” ( ). Pamatojumam Pirmās instances tiesa norāda uz veidu, kādā Komisija uzsāka šos divus procesus attiecībā uz līgumu starp De Beers un Alrosa ( ). Turklāt, minot piemērus, Pirmās instances tiesa uzsver, ka abus procesus, kurus Komisija uzsāka, pamatojoties uz EKL 81. pantu un 82. pantu, “ne vien Komisija, bet arī De Beers un Alrosa vienmēr de facto aplūkoja kā vienu procesu” ( ). Šādos apstākļos Pirmās instances tiesa secina, ka Alrosa “attiecībā uz abiem procesiem kopumā [..] [jā]piešķir [..] “attiecīgā uzņēmuma” tiesības Regulas Nr. 1/2003 nozīmē”, kaut gan stricto sensu tā neietilpst šajā kategorijā attiecībā uz procesu saskaņā ar EKL 82. pantu ( ).

172. Šie argumenti nepārliecina.

173. Kā parastā likumā nosakot tiesības tikt uzklausītam, Kopienu likumdevējs Regulas Nr. 1/2003 27. pantā, kā arī Īstenošanas regulas Nr. 773/2004 10. un 15. pantā apzināti ir iedalījis dažādās kategorijās personas, kuras tādā vai citādā veidā var būt iesaistītas konkurences tiesību pārkāpuma procedūrā. Administratīvā procesa pusēm (kuras sauc arī par “attiecīgiem uzņēmumiem”) ir plašākas tiesības nekā trešām personām, kuras arī ir ieinteresētas procesa iznākumā, bet kuras pašas nebūs Komisijas lēmuma adresātes.

174. Nav domstarpību par to, ka izskatāmajā lietā Komisija uzsāka vienlaikus divus administratīvus procesus, no kuriem viens bija balstīts uz EKL 81. pantu, bet otrs – uz EKL 82. pantu. Pirmajā procesā Alrosa kā paziņotā līguma līgumslēdzējai pusei līdzīgi kā De Beers bija attiecīgā uzņēmuma statuss. Turpretī otrajā procesā šāds statuss bija tikai De Beers kā iespējamam tirgū dominējošam uzņēmumam, bet ne Alrosa.

175. Tādējādi procesā, pamatojoties uz EKL 82. pantu, kas tika pabeigts, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Alrosa varēja izmantot tikai ieinteresētām trešām personām paredzētās šaurākās tiesības.

176. Tikai, ja izrādītos, ka izskatāmajā lietā Komisija par vienu faktisko situāciju patvaļīgi, t.i., bez objektīva iemesla, ir uzsākusi divus atšķirīgus procesus, Pirmās instances tiesas vārdiem sakot, Alrosa “attiecībā uz abiem procesiem kopumā” būtu jāpiešķir attiecīgajam uzņēmumam paredzētās tiesības ( ).

177. Tomēr izskatāmajā lietā Pirmās instances tiesa nav konstatējusi, ka Komisija būtu ļaunprātīgi izmantojusi diskrecionāro varu. Par to arī nekas neliecināja. Gluži pretēji, divu atsevišķu administratīvu procesu uzsākšana bija objektīvi pamatota, ņemot vērā to materiālo juridisko pamatu – EKL 81. pantu (EEZ līguma 53. pants), no vienas puses, un EKL 82. pantu (EEZ līguma 54. pants), no otras puses. Saistībā ar EKL 82. pantu (EEZ līguma 54. pants) tikai De Beers kā iespējamais tirgū dominējošais uzņēmums varēja būt paziņojuma par iebildumiem un Komisijas lēmuma, ar kuru izbeidz procesu, adresāts.

178. Tādēļ pieņemot, ka procesā, kas uzsākts, pamatojoties uz EKL 82. pantu, Alrosa ir pielīdzināma attiecīgajam uzņēmumam, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

179. Alrosa iebilst, ka apstrīdētā lēmuma praktiskā iedarbība ir pielīdzināma tai adresētam lēmumam par līguma vai darbības aizliegumu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. pantam. Tai kļūst neiespējami nākotnē veikt darījumus ar De Beers.

180. Šajā sakarā jāpiebilst, ka apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir adresēta tikai De Beers un atzīst par saistošām De Beers brīvprātīgo atteikšanos veikt pirkumus no Alrosa. Alrosa minētā ietekme uz tirdzniecības attiecībām nākotnē katrā ziņā netieši izriet no apstrīdētā lēmuma. Šāda lēmumu par saistībām paplašināta iedarbība ir raksturīga nevis attiecīgiem uzņēmumiem (lietas dalībniekiem), bet gan ieinteresētām trešām personām.

181. Pretēji Alrosa viedoklim šo uzņēmumu nevar uzskatīt par attiecīgo uzņēmumu saistībā ar EKL 82. pantu arī tādēļ, ka Komisija pirms tam ir noraidījusi De Beers un Alrosa kopīgās saistības. Proti, kopīgās saistības tika noraidītas nevis šeit aplūkojamā procesā, kas uzsākts, pamatojoties uz EKL 82. pantu, bet gan paralēli uzsāktajā procesā, pamatojoties uz EKL 81. pantu. Tādējādi kopīgo saistību noraidīšana nav strīdīgā lēmuma priekšmets, kas pieņemts procesā, kas uzsākts, pamatojoties uz EKL 82. pantu, gluži pretēji, kopīgās saistības bija tikai viens no aspektiem, kas Komisijai bija jāņem vērā, pārbaudot to samērīgumu, ņemot vērā Alrosa kā ieinteresētās trešās personas intereses.

182. No iepriekš minētā izriet, ka, pielīdzinot Alrosa attiecīgajam uzņēmumam, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Tā izpaužas arī tālākajos Pirmās instances tiesas apsvērumos pārsūdzētajā spriedumā līdz pat apstrīdētā lēmuma atcelšanai ( ). Uz šo kļūdu it īpaši balstās Pirmās instances tiesas pieņēmums, ka Komisijai bija jānodrošina Alrosa pieeja lietas materiāliem ( ). Tiesības piekļūt lietas materiāliem ir vienīgi administratīvā procesa pusēm (Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkta otrais teikums) un tās ir īstenojamas tikai pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas (Regulas Nr. 1/2003 15. panta 1. punkta otrais teikums). Tā kā Alrosa nebija lietas dalībniece administratīvajā procesā, kas uzsākts, pamatojoties uz EKL 82. pantu, bet gan bija tikai viena no lietas dalībniecēm administratīvajā procesā, kas tika vienlaikus uzsākts, pamatojoties uz EKL 81. pantu, tai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nebija tiesību piekļūt lietas materiāliem.

183. Ņemot vērā iepriekš minēto, otrā apelācijas pamata trešā daļa ir pamatota un tā pamato pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.

C – Starpsecinājumi

184. Kaut arī daži no Komisijas izvirzītajiem iebildumiem nav pamatoti, kopumā jāsecina, ka tās apelācijas sūdzība ir apmierināma un tas nozīmē pārsūdzētā sprieduma atcelšanu kopumā.

VI – Alrosa prasības pirmajā instancē vērtējums

185. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu Tiesa var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.

186. Tā tas ir izskatāmajā lietā. Pirmās instances tiesa jau ir aplūkojusi visus faktus un juridiskos jautājumus, kam ir nozīme, izlemjot Alrosa prasību, un lietas dalībniekiem bija dota iespēja šajā sakarā iesniegt savus apsvērumus. Līdz ar to lieta nav jānodod atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā, gluži pretēji, Tiesa pati var lemt par Alrosa prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.

A – Apstrīdētā lēmuma formālā likumība (pirmais prasības pamats)

187. Ar pirmo prasības pamatu, kas tika izvirzīts pirmajā instancē, Alrosa apgalvo, ka ir pārkāptas tās tiesības tikt uzklausītai.

1) Alrosa tiesības tikt uzklausītai

188. Šķiet, ka Komisija savā iebildumu rakstā pirmajā instancē ir izteikusi šaubas par to, vai Alrosa izskatāmajā lietā vispār ir tiesības tikt uzklausītai.

189. Šādam viedoklim nav nekāda tiesiska pamatojuma.

190. Lai gan, kā jau iepriekš minēts ( ), Alrosa nav lietas dalībniece (“attiecīgais uzņēmums”) šeit aplūkojamā procesā, kas uzsākts, pamatojoties uz EKL 82. pantu, tomēr nav šaubu par to, ka Alrosa bija pamatoti ieinteresēta procesa iznākumā. Šī interese izriet no apstākļa, ka Alrosa ir tāda uzņēmuma paredzētā līgumpartnere, kas tiek uzskatīts par dominējošu tirgū. Komisijai uz tās pieprasījuma pamata jāuzklausa šāda līgumpartnere, pirms tiek pieņemts lēmums par saistībām, ar kuru kļūst saistoša jebkādu piegādes darījumu pārtraukšana starp tirgū dominējošu uzņēmumu un šo līgumpartneri.

191. Tostarp izskatāmās lietas mērķiem var palikt nenoskaidrots, vai Alrosa kā ieinteresēta trešā persona Regulas Nr. 1/2003 27. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē bija jāuzklausa ( ). Tas tādēļ, ka judikatūrā ir precizēts, ka tiesības tikt uzklausītam, kas ir noteiktas pamattiesībās, ir jānodrošina, pat ja nepastāv nekāds procesuālais regulējums ( ). Tā kā lēmums par saistībām bija individuāls pasākums, kas nelabvēlīgi ietekmēja Alrosa, tā katrā ziņā uz pieprasījuma pamata bija jāuzklausa. Par to liecina arī likumdevēja vērtējums, kas izpaužas Regulas Nr. 1/2003 27. panta 4. punktā.

192. Tomēr ir skaidrs arī tas, ka Alrosa kā ieinteresētai trešai personai ir šaurākas tiesības nekā “attiecīgam uzņēmumam” vai pusei Regulas Nr. 1/2003 9. panta 1. punkta un 27. panta 1. un 2. punkta izpratnē. Alrosa it īpaši nebija tiesību saņemt paziņojumu par iebildumiem vai līdzīgu dokumentu, kā arī tai nebija tiesību piekļūt lietas materiāliem (skat. Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktu, kā arī Regulas Nr. 773/2004 10. panta 1. un 2. punktu un 15. panta 1. punktu).

2) Alrosa tiesību tikt uzklausītai priekšmets

193. Lietas dalībniekiem galvenās domstarpības ir jautājumā par to, uz ko attiecas Alrosa tiesības tikt uzklausītai.

194. Alrosa pieprasa sniegt informāciju par tās un De Beers kopīgi piedāvāto saistību noraidīšanas iemesliem un vēlas šajā sakarā iesniegt savus apsvērumus.

195. Tomēr De Beers un Alrosa kopīgās saistības tika piedāvātas nevis procesā, kas uzsākts, pamatojoties uz EKL 82. pantu, bet gan procesā, kas paralēli tika uzsākts, pamatojoties uz EKL 81. pantu. Tādējādi tās nav apstrīdētā lēmuma priekšmets; tās šajā lēmumā netiek arī noraidītas, bet gan Komisija tās tikai aplūko, lai sniegtu lietas vērtējumu no konkurences tiesību viedokļa. Apstrīdētā lēmuma priekšmets ir tikai De Beers individuālās saistības, kuras Komisija atzīst par saistošām.

196. Tādējādi Alrosa bija jāuzklausa tikai par De Beers individuālām saistībām, kā arī par Komisijas nodomu atzīt tās par saistošām. No šīm individuālām saistībām galu galā izrietēja arī apgalvotā nelabvēlīgā ietekme uz Alrosa: jebkādu tirdzniecības attiecību izbeigšana ar De Beers SAistībā ar neapstrādātiem dimantiem.

197. Tomēr tas viss nekādā gadījumā nenozīmē, ka attiecībā uz Alrosa uzklausīšanu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas De Beers un Alrosa kopīgām saistībām nebūtu nekādas nozīmes.

198. Proti, lai ieinteresētām trešām personām dotu iespēju iesniegt lietderīgus apsvērumus, Komisijai tās, vismaz īsumā, ir jāinformē par lēmuma saturu, ko tā paredz pieņemt. Tas attiecas ne tikai uz informāciju par saistību galveno būtību, kuras paredzēts atzīt par saistošām, bet arī uz informāciju par svarīgākajiem iemesliem, kas Komisijai liek pieņemt šīs saistības.

199. No iepriekš minētā izriet, ka izskatāmajā lietā Komisijai bija jāinformē Alrosa par De Beers individuālo saistību galveno būtību, kas slēpās pakāpeniskā neapstrādāto dimantu iepirkšanas no Alrosa samazināšanā, kā arī pilnīgā šādu iepirkumu izbeigšanā no 2009. gada, un turklāt jāizskaidro Alrosa svarīgākie iemesli, kādēļ tā paredz atzīt šīs individuālās saistības par saistošām.

200. Ir acīmredzams, ka Komisijai šajā sakarā bija arī jāpaskaidro, ka pirms tam saņemtās De Beers un Alrosa kopīgās saistības nebija pietiekamas, lai novērstu tās konstatētās konkurences problēmas. Jo tikai šādā veidā Alrosa varēja tikt dota iespēja lietderīgi paust savu viedokli par paredzētā lēmuma samērīgumu, ņemot vērā tās komerciālās intereses. No šāda viedokļa Alrosa ir taisnība, kad tā norāda, ka apstrīdētais lēmums ir cieši saistīts ar pirms tam Komisijas īstenoto kopīgo saistību noraidīšanu.

201. Ņemot vērā iepriekš minēto, turpmākā gaitā ir jāizvērtē, vai Komisija ir ņēmusi vērā Alrosa tiesības tikt uzklausītai.

3) Alrosa tiesību tikt uzklausītai nepārkāpšana

202. Alrosa apgalvo, ka Komisija to nav informējusi par lietas apstākļu izmainīto vērtējumu, uz kuru tā galu galā apstrīdētajā lēmumā ir balstījusi kopīgo saistību noraidījumu un De Beers individuālo saistību atzīšanu. Alrosa nav tikusi dota iespēja iesniegt lietderīgus apsvērumus par šo Komisijas izmainīto lietas apstākļu vērtējumu.

203. Tomēr, kā izriet no Pirmās instances tiesas izdarītā faktu vērtējuma ( ), Komisija jau 2005. gada 27. oktobra sanāksmē informēja Alrosa un De Beers par konsultācijas ar tirgus dalībniekiem rezultātiem. Komisija vienlaikus aicināja abus uzņēmumus līdz 2005. gada novembra beigām piedāvāt jaunas kopīgās saistības, kuru mērķis būtu pilnībā izbeigt to tirdzniecības attiecības no 2009. gada.

204. Šādā veidā Alrosa jau tika informēta par to, ka Komisija De Beers un Alrosa kopīgās saistības vairs neuzskata par pietiekamām, lai novērstu tās konstatētās konkurences problēmas. Turklāt kopš šīs sanāksmes Alrosa bija zināms, ka Komisija (vairs) neuzskata par pieņemamu Alrosa un De Beers tirdzniecības attiecību turpināšanu, kāda tā bija paredzēta paziņotajā līgumā un arī kopīgajās saistībās, un bija ar mieru atzīt tikai saistības abu uzņēmumu tirdzniecības attiecību pilnīgas pārtraukšanas izpratnē.

205. Ja ņem vērā, ka Alrosa kā lietas dalībniecei procesā, kas tika paralēli uzsākts, pamatojoties uz EKL 81. pantu, bija labi zināmi tirgus apstākļi un procesa priekšvēsture, tad jau šādi Komisijas mutvārdu paskaidrojumi varēja būt pietiekami, lai Alrosa ļautu iesniegt lietderīgus apsvērumus, kuros tā, no vienas puses, varēja raksturot savas komerciālās intereses un, no otras puses, tās tirdzniecības attiecību ar De Beers pilnīgas pārtraukšanas, pēc Alrosa domām, iztrūkstošo samērīgumu. Alrosa kā ieinteresētai trešai personai tā kā tā nebija tiesību saņemt rakstisku informāciju, it īpaši jau dokumentu, kas pēc sava apmēra būtu pielīdzināms paziņojumam par iebildumiem.

206. Tātad kopš 2005. gada 27. oktobra sanāksmes Alrosa bija iespējams efektīvi paust savu viedokli par tirdzniecības attiecību ar De Beers pilnīgu pārtraukšanu.

207. Šo iespēju Alrosa arī izmantoja. No lietas materiāliem izriet, ka 2005. gada 6. decembra vēstulē uzņēmums savus apsvērumus ir izskaidrojis Komisijas loceklim, kurš ir atbildīgs par konkurences jautājumiem ( ). Turklāt 2006. gada 6. februāra vēstulē Alrosa sniedza savus komentārus par De Beers individuālajām saistībām un par trešo personu, ar kurām konsultējās Komisija, apsvērumiem ( ).

208. Alrosa kā ieinteresētā trešā persona nevarēja pretendēt uz kaut ko vairāk kā šo iespēju iesniegt savus apsvērumus.

209. Līdz ar to Alrosa iebildums par tās tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatots.

210. Tikai pilnīgas skaidrības labad vēl jāpiebilst, ka ieinteresēto trešo personu tiesības tikt uzklausītām nenozīmē sava veida tiesības pirms lēmuma pieņemšanas piedāvāt Komisijai jaunas saistības. Tikai attiecīgie uzņēmumi Regulas Nr. 1/2003 9. panta 1. punkta izpratnē var juridiski korekti piedāvāt uzņemties saistības ( ). Tādēļ fakts, ka, piemēram, laika trūkuma dēļ Alrosa nebija iespējams “piedāvāt jaunas kopīgās saistības ar De Beers” ( ), a priori nevar nozīmēt, ka ir pieļauts tiesību tikt uzklausītam pārkāpums. To pārsūdzētā sprieduma 201. punktā neņem vērā Pirmās instances tiesa un to neņem vērā arī Alrosa, pievienojoties tai šajā jautājumā.

B – Apstrīdētā lēmuma likumība pēc būtības (otrais un trešais prasības pamats)

211. Apstrīdētā lēmuma likumība pēc būtības ir divu nākamo prasības pamatu priekšmets, kurus izvirzot pirmajā instancē, Alrosa apgalvo, ka ir pārkāpts EKL 82. pants, Regulas Nr. 1/2003 9. pants, kā arī līgumu slēgšanas brīvība un samērīguma princips.

1) Par Regulas Nr. 1/2003 9. panta pārkāpumu (otrais prasības pamats)

212. Ar otro prasības pamatu, kas tika izvirzīts pirmajā instancē, Alrosa apgalvo, ka Regulas Nr. 1/2003 9. pants nav atbilstīgs apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats. Šajā sakarā Alrosa pamatojas uz sašaurinātu attiecīgās tiesību normas interpretāciju. Pirmkārt, Alrosa uzskata, ka Komisija drīkstēja atzīt tikai De Beers un Alrosa kopīgās saistības. Otrkārt, lēmums par saistībām bija jāierobežo laikā.

213. Ne viens, ne otrs arguments nav pamatoti.

a) Par tiesībām piedāvāt saistības atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam

214. Saistības Regulas Nr. 1/2003 9. panta izpratnē var piedāvāt uzņemties tikai “attiecīgie uzņēmumi”. Kā jau iepriekš minēts ( ), tādi uzņēmumi ir tikai attiecīgās tiesību pārkāpuma procedūras puses. Līdz ar to tādā procesā kā izskatāmajā lietā, kas uzsākts, pamatojoties uz EKL 82. pantu, par attiecīgo uzņēmumu var būt tikai iespējamais tirgū dominējošais uzņēmums ( ). Tikai šis uzņēmums var juridiski korekti piedāvāt uzņemties saistības.

215. No iepriekš minētā izriet, ka procesā, kas uzsākts, pamatojoties uz EKL 82. pantu, Komisija drīkstēja akceptēt arī iespējamā tirgū dominējošā uzņēmuma De Beers individuālās saistības un saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 9. panta 1. punktu atzīt tās par saistošām ( ). Komisijai nekādā gadījumā nebija ierobežojums akceptēt tikai De Beers un Alrosa kopīgās saistības. Gluži pretēji, kopīgās saistības vispār varēja piedāvāt uzņemties tikai procesā, kas paralēli tika uzsākts, pamatojoties uz EKL 81. pantu.

216. Protams, būtu loģiski, ja Komisija procesā, kas paralēli tika uzsākts, pamatojoties uz EKL 81. pantu, kopā ar abiem uzņēmumiem – De Beers un Alrosa – turpinātu censties rast risinājumu tās konstatētajai konkurences problēmai. Tomēr galu galā tas, vai priekšroka bija dodama šim risinājumam vai individuālām saistībām procesā, kas tika uzsākts, pamatojoties uz EKL 82. pantu, nav tiesību jautājums, bet gan jautājums par piemērotību, kuru vērtēt neietilpst Kopienu tiesas kompetencē.

b) Par lēmuma par saistībām darbības ilguma ierobežošanu

217. Kas attiecas uz lēmuma par saistībām darbības ilgumu, tad saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 9. panta 1. punktu Komisijai tas nav jāierobežo. Atšķirībā no Komisijas priekšlikuma ( ) Regulai Nr. 1/2003, tās 9. panta 1. punktā nav paredzēts, ka lēmums obligāti jāpieņem uz noteiktu laiku ( ).

218. Ja īsā vai vidējā termiņā nav paredzams, ka tāds uzņēmums kā De Beers varētu zaudēt savu dominējošo stāvokli tirgū, tad lēmuma par saistībām ierobežošanai laikā arī nebūtu jēgas.

219. Tomēr arī lēmuma par saistībām, kas pieņemts uz nenoteiktu laiku, gadījumā attiecīgie uzņēmumi un trešās personas nav neaizsargāti. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 9. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ja ir būtiskas izmaiņas faktos, lietas izskatīšana var tikt atsākta. Piemēram, ja tirgus apstākļi laika gaitā izmainītos tiktāl, ka kādreiz dominējošais uzņēmums zaudētu savas līderpozīcijas tirgū, būtu jāuzskata, ka ir notikušas būtiskas izmaiņas.

220. Atbilstoši labas pārvaldības principam ( ) Komisijai nekavējoties jāpārbauda pamatota norāde uz būtiskām faktiskās situācijas izmaiņām un jālemj par procesa atsākšanu.

c) Starpsecinājumi

221. Ņemot vērā, ka līdz ar to Alrosa norādītā Regulas Nr. 1/2003 9. panta ierobežotā interpretācija nav atbilstoša, otrais prasības pamats, kas tika izvirzīts pirmajā instancē, nav pamatots.

2) Par EKL 82. panta, Regulas Nr. 1/2003 9. panta un līgumu slēgšanas brīvības un samērīguma principa pārkāpumu (trešais prasības pamats)

222. Ar trešo prasības pamatu, kas tika izvirzīts pirmajā instancē, Alrosa apgalvo, ka “absolūtais un potenciāli laikā neierobežotais aizliegums De Beers tieši vai netieši iegādāties no Alrosa neapstrādātus dimantus”, kas ir pamatā apstrīdētajam lēmumam, ir pretrunā EKL 82. pantam un Regulas Nr. 1/2003 9. pantam, lasot tos kopsakarā ar līgumu slēgšanas brīvības un samērīguma pamatprincipiem.

223. Šo prasības pamatu ir ieteicams vērtēt, pirmkārt, no līgumu slēgšanas brīvības viedokļa un, otrkārt, no samērīguma aspekta.

a) Par līgumu slēgšanas brīvību (trešā prasības pamata pirmā daļa)

224. Alrosa apgalvo, ka apstrīdēto lēmumu nevar balstīt uz EKL 82. pantu un Regulas Nr. 1/2003 9. pantu, jo tas ir pretrunā līgumu slēgšanas brīvībai. Komisija de facto ir izdevusi rīkojumu boikotēt Alrosa.

225. Līgumu slēgšanas brīvība ir viens no vispārējiem Kopienu tiesību principiem. Tā ir personu rīcības brīvības izpausme. Ar pamattiesībās aizsargāto darījumdarbības brīvību ( ) tā arī ir nedalāmi saistīta ( ). Kopienā, kur darbojas princips, kas paredz atvērta tirgus ekonomiku, kurā pastāv brīva konkurence ( ), ir obligāti jānodrošina līgumu slēgšanas brīvība. Arī Tiesas judikatūrā atzīts, ka tirgus dalībniekiem ir tiesības uz līgumu slēgšanas brīvību ( ).

226. Pieņemot lēmumus konkurences tiesību jomā, Komisijai ir jāievēro līgumu slēgšanas brīvība vai attiecīgi darījumdarbības brīvība ( ).

227. Tomēr līgumu slēgšanas brīvība nozīmē ne tikai brīvību slēgt līgumus (pozitīvā līgumu slēgšanas brīvība), bet arī brīvību neslēgt līgumus (negatīvā līgumu slēgšanas brīvība).

228. Piedāvājot Komisijai savas individuālās saistības, De Beers ir izmantojusi negatīvo līgumu slēgšanas brīvību. Uzņēmums brīvprātīgi atteicās nākotnē slēgt līgumus ar Alrosa.

229. Šī atteikuma brīvprātīgo raksturu negroza arī apstāklis, ka De Beers ir piedāvājusi uzņemties saistības konkurences tiesību pārkāpuma procedūras laikā ar mērķi izvairīties no lēmuma par līguma vai darbības aizliegumu pieņemšanas, tostarp no lēmumā ietvertā atzinuma par tās dominējošo stāvokli tirgū. Tas, ka Komisija paziņo par konkurences tiesību pārkāpuma procedūras ierosināšanu vai turpināšanu līdz pat lēmuma par līguma vai darbības aizliegumu pieņemšanai un iespējamam naudas sodam, nav vis negodīgs, bet gan pilnīgi likumīgs līdzeklis, ar ko Komisija īsteno likumīgu mērķi efektīvi nodrošināt, ka netiek traucēta konkurence ( ).

230. Alrosa gan šādā veidā ir zaudējusi vēlamo līgumpartneri nākotnē. Tomēr tas pieder pie riska, ar ko Alrosa kā jebkuram citam tirgus dalībniekam jārēķinās atvērta tirgus ekonomikas apstākļos. Tā nav Alrosa līgumu slēgšanas brīvības ierobežošana ( ).

231. Arī atzīstot par saistošām De Beers individuālās saistības un līdz ar to atteikšanos no līgumattiecībām ar Alrosa nākotnē, Komisija nav pārkāpusi līgumu slēgšanas brīvību. Gluži pretēji, ar apstrīdēto lēmumu tā tikai ir precizējusi līgumu slēgšanas brīvības robežas, kādas tās attiecībā uz visiem tirgus dalībniekiem izriet no tieši piemērojamiem EK līguma un EEZ līguma noteikumiem par konkurenci. Proti, uzņēmumu (pozitīvā) līgumu slēgšanas brīvība beidzas brīdī, kad tiek slēgts līgums, kura mērķis ir nesaderīgs ar konkurenci vai kuram ir pret konkurenci vērsta iedarbība EKL 81. panta (EEZ līguma 53. pants) izpratnē, vai kad uzņēmums ar līguma palīdzību ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli tirgū EKL 82. panta (EEZ līguma 54. pants) izpratnē.

232. Alrosa iebilst, ka, pieņemot lēmumu, Komisija nepavisam nav vērsusies pret ļaunprātīgu, bet gan pret acīmredzami likumīgu rīcību. Preces pirkšana vai pārdošana, ko īsteno arī tirgū dominējošs uzņēmums, pati par sevi nevar būt ļaunprātīga, ja vien darījums nav balstīts uz negodīgiem nosacījumiem. Savas tēzes pamatojumam Alrosa citē judikatūru, it īpaši spriedumu lietā Langnese-Iglo/Komisija ( ), atbilstoši kuram nedrīkst principā un uz nenoteiktu laiku aizliegt slēgt ekskluzīva iepirkuma līgumus.

233. Tomēr šāda argumentācija nav pietiekama. Alrosa neievēro to, ka De Beers ir ne tikai pircējs neapstrādāto dimantu tirgū, bet arī pasaulē lielākais ražotājs tajā pašā tirgū. Tātad piegādes attiecībām starp Alrosa un De Beers, ko paredzēja paziņotais līgums, būtu bijis nevis vertikāls, bet gan horizontāls raksturs, t.i., tas būtu bijis līgums starp konkurentiem. Tā ir būtiska atšķirība no lietas Langnese-Iglo, kurā runa bija par vertikāliem ekskluzīva iepirkuma līgumiem ( ).

234. Kā jau iepriekš minēts, principā tā nav normāla konkurencei atbilstoša rīcība, ja kāds uzņēmums regulāri uzpērk sava lielākā konkurenta produkciju, vai katrā ziņā ievērojamu šīs produkcijas daļu, it īpaši, ja pircējam ir dominējošs stāvoklis tirgū ( ). To tiesas sēdē Tiesā atzina arī Alrosa, atbildot uz tai uzdotu jautājumu.

235. Turklāt izskatāmajā lietā jāņem vērā no pagātnes zināmā De Beers kā “tirgus noteicēja” loma un tās centieni kontrolēt ražošanu dimantu tirgū ( ). Ņemot vērā šos apstākļus, Komisija nekādā ziņā nerīkojās nesaprātīgi, uzskatot, ka piegādes attiecību starp Alrosa un De Beers turpināšanās dēļ De Beers var ļaunprātīgi izmantot savu dominējošo stāvokli tirgū. Lai novērstu šos draudus konkurencei, Komisija drīkstēja atzīt par saistošām De Beers individuālās saistības, kas paredzēja pilnībā izbeigt šīs piegādes attiecības.

236. Turklāt Alrosa sūdzas par to, ka tai tiek liegts piekļūt lielākajam pircējam tirgū. Alrosa uzskata, ka Komisijai bija jāatļauj ar De Beers veikt vismaz ad hoc pārdošanas darījumus, piemēram, pārdodot [preci] izsolē par lielāko piedāvāto summu. To, ka neviens no šiem argumentiem nav pamatots, esmu norādījusi jau iepriekš ( ).

237. Alrosa vēl izsaka bažas, ka, zaudējot De Beers kā pircēju, tā vairs nevarēs būt droša, ka neapstrādātos dimantus būs iespējams pārdot par ekonomiski izdevīgām cenām. Pieaugs atlikušo pircēju iespēja kaulēties, tādēļ preci varēs pārdot tikai par zemākām cenām, kas nozīmē Alrosa nelabvēlīgu konkurences izkropļošanu.

238. Tomēr atvērta tirgus ekonomikas apstākļos katram tirgus dalībniekam pašam jāuzņemas risks par savas produkcijas noietu. Ja, izdabājot kādam konkrētam uzņēmumam, gribētu saglabāt no EKL 82. panta viedokļa šaubīgas piegādes attiecības, tad konkurenti tiktu aizsargāti no konkurences un iesaistīto uzņēmumu interesēm tiktu piešķirta priekšrocība pār publiskām interesēm nodrošināt neizkropļotu konkurenci (EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts). Tomēr Eiropas konkurences tiesību mērķim jābūt vērstam nevis uz konkurentu, bet gan konkurences aizsardzību, jo no tā netieši gūst labumu arī patērētāji un vispārējā sabiedrība ( ).

239. Tas apstāklis, ka atšķirībā no iepriekš pierastā tagad Alrosa ar atlikušajiem pircējiem neapstrādāto dimantu tirgū ir intensīvāk jāuzsāk sarunas par cenām, neliecina vis par samazinātu, bet gan, gluži pretēji, par palielinātu konkurenci. Turklāt, kā Komisija – un šajā ziņā neapstrīdami – norāda, tirgum ir raksturīgs ievērojams skaits salīdzinoši nelielu pircēju, kuru iespēju kaulēties nevajadzētu pārvērtēt.

240. Visbeidzot, Alrosa apgalvo, ka apstrīdētais lēmums nelabvēlīgi ietekmēs konkurenci, jo tas nopietni draud samazināt ražošanu, ja Alrosa neapstrādātiem dimantiem vairs neatradīs pircējus. Tomēr, kā pamatoti norāda Komisija, ja uzskata, ka lejupējos tirgos pieprasījums pēc dimantiem paliek iepriekšējā līmenī, šāda notikumu attīstība ir maz iespējama. Alrosa nav norādījusi, kas varētu liecināt par pieprasījuma mazināšanos šajos lejupējos tirgos.

241. Kopumā jāsecina, ka apstrīdētais lēmums nav pretrunā līgumu slēgšanas brīvībai. Tādējādi trešā prasības pamata pirmā daļa nav pamatota.

b) Par samērīgumu (trešā prasības pamata otrā daļa)

242. Alrosa apgalvo, ka apstrīdēto lēmumu nevar balstīt uz EKL 82. pantu un Regulas Nr. 1/2003 9. pantu, jo tas ir pretrunā samērīguma principam.

243. Būtībā Alrosa apgalvo, ka divu iemeslu dēļ De Beers nav pilnībā jāaizliedz iegādāties no Alrosa neapstrādātos dimantus. Pirmkārt, paziņotajā līgumā tā kā tā bija paredzēts, ka De Beers varēs iegādāties ne vairāk kā 50 % Alrosa saražoto dimantu. Otrkārt, Komisijai De Beers un Alrosa kopīgo saistību formā bija iesniegts mazāk ierobežojošs alternatīvs risinājums par pilnīgu pārdošanas aizliegumu.

244. Šie argumenti nevar pamatot apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

245. Vispirms jāatgādina, ka Komisijas lēmuma atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam kontekstā, izvērtējot piedāvāto saistību atbilstību un nepieciešamību, ir jāvērtē sarežģīti ekonomiskie nosacījumi. Šajā ziņā Komisijai ir diskrecionārā vara ( ).

246. Izskatāmajā lietā Komisijai diskrecionārās varas ietvaros bija jālemj, vai, pirmkārt, paziņotais līgums deva iemeslu šaubām konkurences jomā un, otrkārt, vai varēja ņemt vērā De Beers un Alrosa kopīgās saistības kā mazāk ierobežojošu pasākumu salīdzinājumā ar De Beers individuālām saistībām.

247. Kā jau iepriekš minēts ( ), Kopienu tiesa var pārbaudīt šāda Komisijas lēmuma likumību pēc būtības, vai tas ir precīzs un vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā. Šajā sakarā Kopienu tiesai ir jāpārbauda ne tikai izvirzīto pierādījumu materiālā pareizība, uzticamība un savstarpējā sakarība, bet arī jāpārbauda, vai šie elementi veido atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie ir tādi, ar kuriem var pamatot no tiem izdarītos secinājumus.

248. Izskatāmajā lietā domstarpības ir vienīgi par to, vai Komisijas noskaidrotie fakti var pamatot tās izdarītos secinājumus; šajā sakarā runa ir, no vienas puses, par secinājumu, ka paziņotais līgums deva iemeslu šaubām konkurences jomā saistībā ar EKL 82. pantu, un, no otras puses, par secinājumu, ka De Beers un Alrosa kopīgās saistības nebija atbilstīgs alternatīvs risinājums individuālām saistībām, kas tika paziņotas par saistošām.

i) Par konkurences problēmas esamību

249. Vispirms, kas attiecas uz konkurences problēmas esamību, Alrosa tikai īsi norāda, ka pagātnē līdzīga apjoma ekskluzīvas piegādes attiecības ar dominējošiem uzņēmumiem tirgū kā paziņotajā līgumā (apmēram 50 % no Alrosa kopējā ražošanas apjoma) tika kvalificētas kā konkurences tiesībām atbilstošas.

250. Izskatāmajā lietā nav jāpārbauda, vai šis tuvāk nepierādītais Alrosa apgalvojums ir patiess. Katrā ziņā izskatāmo lietu raksturo vairākas īpatnības.

251. Pirmkārt, 50 % Alrosa gada dimantu produkcijas, kam bija jākļūst par paziņotā līguma ar De Beers priekšmetu, bija pilnībā viss ražošanas apjoms, ko tā toreiz paredzēja eksportēt ( ). Otrkārt, De Beers nebija kaut kāds Alrosa preces pircējs, bet gan pasaulē vadošais neapstrādāto dimantu ražotājs, tātad Alrosa konkurents, kuram turklāt saskaņā ar Komisijas provizorisku vērtējumu bija dominējošs stāvoklis tirgū ( ). Treškārt, saskaņā ar Komisijas secinājumiem vairākas pazīmes liecināja, ka paziņotais līgums ļautu De Beers kā tirgus noteicējai kontrolēt ražošanu dimantu tirgū ( ).

252. Šādos apstākļos nav apstrīdams Komisijas secinājums, ka paziņotais līgums deva iemeslu šaubām konkurences jomā par tā saderību ar EKL 82. pantu. Komisija pamatoti varēja uzskatīt, ka šis līgums ļaus De Beers ļaunprātīgi izmantot savu dominējošo stāvokli tirgū.

ii) Par De Beers individuālo saistību atbilstību un nepieciešamību

253. Kas attiecas uz De Beers individuālo saistību, kas paziņotas par saistošām un paredz pilnībā izbeigt darījuma attiecības ar Alrosa, atbilstību un nepieciešamību, ir jānorāda tālākais.

254. Taisnība, ka Komisijai kā iespējamais mazāk ierobežojošais pasākums bija iesniegtas De Beers un Alrosa kopīgās saistības. Tātad Komisijai bija jāanalizē, vai, lai novērstu tās konstatētās konkurences problēmas, šīs kopīgās saistības bija tikpat piemērotas kā skaidri plašākās De Beers individuālās saistības. Komisija, lai veiktu šo izvērtējumu, ir pamatojusies uz konsultāciju ar tirgus dalībniekiem un tās rezultātus, kaut arī maksimāli lakoniskā veidā, ir dokumentējusi apstrīdētajā lēmumā ( ).

255. Administratīvajā procesā Alrosa gan ir kritizējusi Komisijas izdarītos secinājumus par konsultācijas ar tirgus dalībniekiem rezultātiem ( ), tomēr nav izvirzījusi tos savā prasībā Pirmās instances tiesai. Kopienu tiesā Alrosa tikai apelācijas stadijā pirmo reizi ir apgalvojusi, ka 21 tirgus dalībnieka iesniegtie apsvērumi nav nozīmīgi ( ). Šāda pieeja ir nepieņemama, jo strīdus priekšmetu apelācijas tiesvedībā nedrīkst papildināt ar jauniem pamatiem, kas nav minēti tiesvedībā pirmajā instancē (Tiesas Reglamenta 42. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar 118. pantu) ( ). Tādēļ turpinājumā es pievērsīšos Komisijas secinājumiem par konsultācijas ar tirgus dalībniekiem rezultātiem, kurus Alrosa nav laikus apstrīdējusi Pirmās instances tiesā.

256. Konsultāciju ar tirgus dalībniekiem ietvaros iesniegtajos ieinteresēto trešo personu apsvērumos ir paustas bažas, ka, turpinoties ilgtermiņa tirdzniecības attiecībām, De Beers varētu traucēt Alrosa kļūt par neatkarīgu konkurenti ( ). Turklāt lielākā daļa ieinteresēto trešo personu bija pārliecinātas, ka starp De Beers un Alrosa nav jābūt nekādām tirdzniecības attiecībām ( ).

257. Šādos apstākļos Komisijas secinājums, ka De Beers un Alrosa kopīgās saistības, kurām arī turpmāk bija jānodrošina kvantitatīvi ierobežota Alrosa [produkcijas] pārdošana De Beers, nebija pietiekamas, lai novērstu Komisijas konstatētās konkurences problēma