ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Lai gan dalībvalstīm ir kompetence noteikt pienācīgus pasākumus, lai nodrošinātu to iekšējo un ārējo drošību, no tā neizriet, ka šādi pasākumi tiek pilnībā izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas. Atkāpes, kas piemērojamas valsts drošības apdraudējuma gadījumos, ir paredzētas tikai EKL 30., 39., 46., 58., 64., 296. un 297. pantā, kas attiecas uz skaidri noteiktiem izņēmuma gadījumiem. No šiem pantiem nevar secināt, ka Līgumā ir paredzēts vispārējs izņēmums, saskaņā ar kuru no Kopienu tiesību piemērošanas jomas tiek izslēgti visi pasākumi, kas veikti valsts drošības apsvērumu dēļ. Ja tiktu atzīts šāds izņēmums, neraugoties uz Līguma noteikumu īpašajiem nosacījumiem, tas varētu apdraudēt Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu piemērošanu.

Turklāt EKL 296. un 297. pantā paredzētās atkāpes, kā tas ir attiecībā uz atkāpēm no pamatbrīvībām, ir jāinterpretē šauri. Konkrētāk, attiecībā uz EKL 296. pantu ir jānorāda, ka, lai gan tajā ir norādīts uz pasākumiem, kurus dalībvalsts var uzskatīt par vajadzīgiem būtisku savas drošības interešu aizsardzībai, vai informāciju, kuras izpaušanu tā uzskata par pretēju šīm interesēm, tas tomēr nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm tiek piešķirtas pilnvaras atkāpties no Līguma noteikumiem, tikai atsaucoties uz šīm interesēm. Tādējādi tieši dalībvalstij, kura atsaucas uz EKL 296. panta priekšrocību, ir jāpierāda nepieciešamība izmantot šajā pantā paredzēto atkāpi ar mērķi aizsargāt būtiskas tās drošības intereses.

(sal. ar 50.–52. un 54. punktu)
Lieta C-398/05

AGST Draht- und Biegetechnik GmbH

pret

Hauptzollamt Aachen

(Finanzgericht Düsseldorf lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“Kopējā tirdzniecības politika — Kompensācijas maksājumi — Aizsardzība pret subsīdiju praksi — Regula (EK) Nr. 1599/1999 — Nerūsējošā tērauda stieples — Kaitējums Kopienas ražošanas nozarei — Cēloņsakarība”

Tiesas (ceturtā palāta) 2008. gada 28. februāra spriedums I - 1059

Sprieduma kopsavilkums

Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret trešo valstu subsīdiju praksi – Kaitējums – Cēloņsakarības noteikšana – Iestāžu pienākumi – Ar subsīdijām nesaistītu faktoru ņemšana vērā

(Padomes Regulas Nr. 2026/97 8. panta 7. punkts)

Kaitējuma Kopienas ražošanas nozarei antisubsidēšanas procedūras ietvaros noteikšanas laikā Padomei un Komisijai ir pienākums pārbaudīt, vai kaitējums, ko tās vēlas novērst, izriet no subsidēta importa, un izslēgt kaitējumu, kas izriet no citiem faktoriem, īpaši tiem, kas izriet no pašu Kopienas ražotāju rīcības.

Ja iestādes ir ievērojušas šo pienākumu un ir secinājušas, ka faktors, kurš izriet no Kopienas ražotāju ar konkurenci nesaderīgās rīcības, veido pārāk niecīgu procentu no galīgās attiecīgā produkta cenas, lai šo cenu varētu uzskatīt par ticamu rādītāju, kas ļautu noteikt Kopienas ražošanas nozarei radītu kaitējumu, lietas dalībniekiem, kuri vēlas panākt regulas, ar kuru tiek noteikts kompensācijas maksājums, atcelšanu, ir jāiesniedz pierādījumi, ka šis faktors varēja atstāt tik būtiskas sekas, ka produkta galīgās cenas vairs nevarēja tikt izmantotas, lai konstatētu minēto kaitējumu, kā arī cēloņsakarību starp šo kaitējumu un subsidēto importu.

(sal. ar 35., 51. un 54. punktu)
Izvērtējot prasības pieņemamību Pirmās instances tiesā, Pirmās instances tiesai pēc tam, kad tā bija pārbaudījusi, ka prasītājs varēja tikt uzskatīts par ieinteresēto pusi EKL 88. panta 2. punkta un Regulas Nr. 659/1999 1. panta h) punkta nozīmē, nebija arī vispār jāpieprasa pierādījums par to, vai apstrīdētā lēmuma pieņemšana būtiski ietekmēja šīs puses stāvokli tirgū.

Ieinteresētās puses ir visas dalībvalstis un visas personas, uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķiršana, it īpaši attiecīgā atbalsta saņēmējs, konkurējošie uzņēmumi un arodapvienības.

Gadījumā, ja EKL 88. pantā paredzētās valsts atbalsta pārbaudes procedūras ietvaros, neuzsākot procedūru saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu, Komisija, pamatojoties uz minētā panta 3. punktu, konstatē, ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, personas, kam paredzētas šajā 2. punktā noteiktās procesuālās garantijas, var tās īstenot tikai tad, ja tās var apstrīdēt attiecīgo Komisijas lēmumu Kopienu tiesā. Tādējādi gadījumos, kuros ar prasību par tāda Komisijas lēmuma atcelšanu, kas pieņemts iepriekšējās izmeklēšanas noslēgumā, prasītājs vēlas īstenot EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procesuālās garantijas, tikai ar to vien, ka prasītājam ir ieinteresētās puses statuss šī noteikuma izpratnē, pietiek, lai prasītāju uzskatītu par tieši un individuāli skartu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē.

Pieņemot uzvedības normas un to pasludināšanas brīdī paziņojot, ka turpmāk šīs normas tiks piemērotas gadījumiem, ar kuriem tās saistītas, Komisija pati ierobežo tai EKL 87. panta 3. punkta ietvaros piešķirtās rīcības brīvības izmantošanas iespējas un nevar atteikties no šīm normām, nevēlēdamās, lai attiecīgā gadījumā to sodītu par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes principa vai tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.

Īpašajā valsts atbalsta jomā Komisijai ir saistoši tās pieņemtie pamatprincipi un paziņojumi tiktāl, ciktāl tie atbilst Līguma noteikumiem — jo šie pamatprincipi un paziņojumi nevar tikt interpretēti tādējādi, ka tiek sašaurināta EKL 87. un 88. panta piemērošanas joma vai nonāk pretrunā šajos pantos minētajiem mērķiem, — un ir dalībvalstu atzīti. Šajā kontekstā Pirmās instances tiesai ir jāpārbauda, vai Komisija ir ievērojusi šos noteikumus.

Izvērtējot tāda atbalsta saderību ar kopējo tirgu, uz kuru attiecas Lielu ieguldījumu projektu reģionālā atbalsta daudznozaru pamatprincipi, Pirmās instances tiesa, pārbaudot, vai Komisija, pieņemot apstrīdēto lēmumu, bija ievērojusi minētos pamatprincipus un vai Komisija, piešķirot piemērojamo korekcijas koeficientu, ņēma vērā, ka atbalsts varēja būt domāts lejupslīdošam tirgum, ir ievērojusi Komisijai piešķirto plašo rīcības brīvību. Pirmās instances tiesai tāpat bija pamats nolemt, ka minētie pamatprincipi ir jāinterpretē, ņemot vērā EKL 87. pantu un tajā paredzēto valsts atbalsta nesaderības principu, lai sasniegtu ar šo noteikumu paredzēto mērķi, proti — neizkropļotu konkurenci kopējā tirgū.

(sal. ar 59.–74. punktu)
Personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē tikai tad, ja šis lēmums tās ietekmē to individuālo īpašību dēļ vai apstākļu, ar kuriem tās atšķiras no citām personām, dēļ un tādējādi tās ir individuāli izceltas tāpat kā šī lēmuma adresāti.

Konkrētāk, attiecībā uz valsts atbalsta jomu tiek uzskatīts, ka prasītājus, kas apšauba lēmuma, ar kuru ir novērtēts atbalsts un kurš pieņemts, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu vai noslēdzot formālās izmeklēšanas procedūru, pamatotību, minētais lēmums skar individuāli, ja atbalsts, par kuru ir pieņemts attiecīgais lēmums, būtiski ietekmē to stāvokli tirgū.

It īpaši ir atzīts, ka Komisijas lēmums par formālās izmeklēšanas procedūras izbeigšanu individuāli skar ne tikai uzņēmumu, kurš ir saņēmis atbalstu, bet arī ar to konkurējošos uzņēmumus, kas aktīvi līdzdarbojās šajā procedūrā, ja atbalsta pasākums, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, būtiski ietekmē to stāvokli tirgū.

Tas, ka uzņēmums ir iesniedzis sūdzību, sakarā ar kuru ir uzsākta formālā izmeklēšanas procedūra, tas, ka ir uzklausīti tā apsvērumi, un tas, ka šīs procedūras norisi lielā mērā noteica tā apsvērumi, ir atbilstošs pierādījums, lai atzītu šī uzņēmuma tiesības celt prasību. Tomēr šāda līdzdalība minētajā procedūrā nav nepieciešams nosacījums, lai konstatētu, ka lēmums skar uzņēmumu individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē. Nav izslēgts, ka šis uzņēmums var norādīt uz citiem īpašiem apstākļiem, kuri to individuāli izceļ līdzīgi kā šāda lēmuma adresātu.

Šajā sakarā prasītājam uzņēmumam bija jebkurā gadījumā atbilstoši jānorāda iemesli, kāpēc Komisijas lēmums varēja kaitēt tā leģitīmajām interesēm, būtiski ietekmējot tā stāvokli attiecīgajā tirgū.

(sal. ar 53.–57. un 60. punktu)
Keywords

Summary



Keywords

Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi

(EKL 45., 49. un 55. pants; Padomes Regula Nr. 2092/91)

Summary

Uzliekot privātajām ekoloģiski tīri ražotu lauksaimniecības produktu kontroles organizācijām, kas apstiprinātas citā dalībvalstī, pienākumu uzturēt biroju valsts teritorijā, lai tajā varētu sniegt kontroles pakalpojumus, dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants.

Pirmkārt, papildu un sagatavošanas loma, kas privātajām organizācijām pienākas saskaņā ar Regulu Nr. 2092/91 par lauksaimniecības produktu bioloģisku [ekoloģiski tīru] ražošanu un norādēm par to uz lauksaimniecības produktiem un pārtikas produktiem – attiecībā uz uzraudzības iestādi, nevar tikt uzskatīta par tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā EKL 55. panta, ko skata kopā ar EKL 45. panta pirmo daļu, izpratnē, kas pamatotu atkāpes izdarīšanu saskaņā ar šīm tiesību normām, bet gan par papildu darbībām, kas ir nodalāmas no šādas iestādes darbības. Otrkārt, šāda prasība pārsniedz to, kas objektīvi nepieciešams patērētāju aizsardzības mērķa sasniegšanai, kas var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.

(sal. ar 31., 32., 42., 46. un 52.–54. punktu un rezolutīvo daļu)
EKL 43. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka no šā panta piemērošanas jomas principā nav izslēgta kādas arodbiedrības vai arodbiedrību grupas kolektīvā rīcība, kas ir vērsta pret kādu privātu uzņēmumu nolūkā panākt, ka tas noslēdz koplīgumu, kura saturs to var atturēt no brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanas.

Tiesības uz kolektīvu rīcību, tostarp tiesības streikot, ir atzītas gan dažādos starptautiskajos instrumentos, ar kuriem dalībvalstis sadarbojas vai kuriem tās ir pievienojušās, piemēram, Eiropas Sociālajā hartā, kas turklāt ir tieši minēta EKL 136. pantā, un 1948. gadā Starptautiskās Darba organizācijas pieņemtajā konvencijā Nr. 87 par arodbiedrību brīvību un par tiesību apvienoties organizācijās aizsardzību, gan instrumentos, ko izstrādājušas minētās dalībvalstis Kopienas līmenī vai Eiropas Savienības ietvaros, piemēram, Kopienas Hartā par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām, kas pieņemta 1989. gadā un kas vienlīdz ir minēta EKL 136. pantā, un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā.

Kaut arī minētās tiesības, tostarp tiesības streikot, tātad ir jāatzīst par pamattiesībām, kas ir neatņemama daļa no Kopienu tiesību vispārējiem principiem, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa, tomēr to izmantošana var tikt pakļauta zināmiem ierobežojumiem. Kā tas ir vēlreiz apstiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 28. pantā, šīs tiesības aizsargā saskaņā ar Kopienu tiesībām un valstu tiesību aktiem un praksi.

Šajā sakarā, lai gan pamattiesību aizsardzība ir leģitīma interese, kura principā var attaisnot ierobežojumu Kopienu tiesībās noteiktajiem pienākumiem, pat saistībā ar Līgumā garantēto pamatbrīvību, šādu tiesību izmantošana nav izslēgta no Līguma noteikumu piemērošanas jomas un tai ir jāsaskan ar prasībām, kas attiecas uz Līguma aizsargātajām tiesībām, un jāatbilst samērīguma principam.

No tā izriet, ka tas, ka tiesības uz kolektīvu rīcību ir pamattiesības, nevar izslēgt no EKL 43. panta piemērošanas jomas šādu rīcību, kas vērsta pret kādu uzņēmumu nolūkā panākt, ka tas noslēdz koplīgumu, kura saturs to var atturēt no brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanas.

(sal. ar 43.–47. punktu)
Vielas vai priekšmeta kvalificēšana par “atkritumiem” Direktīvas 75/442 par atkritumiem, kas grozīta ar Direktīvu 91/156, 1. panta a) punkta izpratnē vispirms ir atkarīga no turētāja rīcības un vārda “atbrīvoties” nozīmes. Minētais vārds ir interpretējams ne tikai saskaņā ar Direktīvas pamatmērķi, kas atbilstoši tās preambulas trešajam apsvērumam ir cilvēka veselības aizsardzība un vides aizsardzība pret kaitējumiem, ko rada atkritumu savākšana, pārvadāšana, apstrāde, uzglabāšana un noglabāšana, bet arī saskaņā ar EKL 174. panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka Kopienas politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību un pamatojas uz piesardzības un preventīvās darbības principu. No tā izriet, ka minēto vārdu un tādējādi atkritumu jēdzienu nevar interpretēt šauri.

Tas, vai faktiski pastāv “atkritumi” Direktīvas 75/442 par atkritumiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 91/156, 1. panta a) punkta izpratnē, ir jāizlemj, ņemot vērā visus apstākļus un Direktīvas mērķi, kā arī nodrošinot, ka tās efektivitāte netiek apdraudēta.

Noteikti apstākļi var liecināt par to, ka pastāv rīcība, nodoms vai pienākums “atbrīvoties” no vielas vai priekšmeta minētā noteikuma izpratnē. Tas īpaši ir gadījumā, ja viela ir ražošanas vai patēriņa atliekas, proti, produkts, kas nav bijis darbības mērķis, jo vielas apstrādes metode vai izmantošanas veids nav izšķirošs, to kvalificējot par atkritumiem vai nē.

Papildus kritērijam, kas saistīts ar to, vai viela ir ražošanas atliekas, šādas vielas atkārtotas izmantošanas iespējamības pakāpe bez tās iepriekšējas apstrādes ir būtisks kritērijs, lai izvērtētu, vai tā ir atkritumi Direktīvas izpratnē. Ja papildus vienkāršai iespējai attiecīgo vielu izmantot atkārtoti tā sniegtu arī turētājam ekonomisku labumu, tad šādas atkārtotas izmantošanas iespējamība ir liela. Šādā gadījumā attiecīgā viela vairs nav uzskatāma par apgrūtinājumu, no kura turētājs vēlētos “atbrīvoties”, bet gan par īstu produktu.

Tomēr tas vien, ka viela ir paredzēta atkārtotai izmantošanai vai to ir iespējams atkārtoti izmantot, nevar būt noteicošs tās klasificēšanai par atkritumiem. Lietu, materiālu vai izejvielu, kas rodas ražošanas procesā, kura mērķis nav to saražot, var uzskatīt par blakusproduktu, no kura turētājs nevēlas atbrīvoties, tikai tad, ja tās atkārtota izmantošana, tostarp tādu uzņēmēju vajadzībām, kas nav tās ražotājs, ir ne tikai iespējama, bet arī noteikta, neprasa iepriekšēju pārveidošanu un notiek ražošanas vai izmantošanas procesa turpinājumā.

(sal. ar 34., 35., 38., 40., 49. un 50. punktu)
Neviens minētā noteikuma redakcijas elements neliecina par to, ka šis noteikums neattiektos uz kredīta atvēršanām. Turklāt šīs pašas direktīvas 11. panta 3. punkts skaidri paredz izņēmumu no šī panta 2. punkta piemērošanas. Tomēr tās nav kredīta atvēršanas, kuras no tā ir izslēgtas vispārīgā veidā.

Direktīvas 87/102 par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz patēriņa kredītu ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 98/7, 11. un 14. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tie nepieļauj to, ka tiesības celt prasību, kas paredzētas šīs direktīvas 11. panta 2. punktā, kuras patērētājam ir pret kredīta devēju, ir pakļautas nosacījumam par to, ka iepriekšēja kredīta piedāvājumā ir minētas finansētās preces vai pakalpojumi.

Patiešām šīs direktīvas 11. panta 2. punkta otro daļu, kurā ir paredzēts, ka dalībvalstis nosaka to, cik lielā mērā un ar kādiem nosacījumiem, šīs tiesības celt prasību pret kredīta devēju ir īstenojamas, nav jāinterpretē tādā nozīmē, ka tā ļauj dalībvalstīm pakļaut tiesības celt prasību, kādas patērētājam ir attiecībā pret kredīta devēju, nosacījumiem, kuri papildina tos, kuri ir izsmeļoši uzskaitīti 11. panta 2. punkta pirmajā daļā. Šo interpretāciju nostiprina Direktīvas 87/102 14. pants, kurā vispārīgi ir uzsvērts nozīmīgums, ko Kopienu likumdevējs ir piešķīris aizsargājošiem noteikumiem, kas paredzēti ar šo direktīvu, un to šaurai piemērošanai. Turklāt it īpaši šī paša 4. panta 2. punkts nepieļauj to, ka valsts tiesiskais regulējums ļauj kredīta devējam, vienkārši neminot finansētās preces vai pakalpojumus, izvairīties no tā, ka pret viņu patērētājs celtu prasību saskaņā ar šīs pašas direktīvas 11. panta 2. punktu.

(sal. ar 46., 48.–50. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
No paša EKL 230. panta pēdējās daļas teksta, tāpat kā no tās mērķa, kas ir nodrošināt tiesisko drošību, izriet, ka tiesību akts, kas nav apstrīdēts divos mēnešos pēc tam, kad tas atkarībā no situācijas ir vai nu publicēts, vai darīts zināms, vai, ja tas nenotiek, tad no dienas, kad tas prasītājai kļuvis zināms, kļūst galīgs. Šis galīgais raksturs attiecas ne tikai uz pašu tiesību aktu, bet arī uz ikvienu vēlāku aktu, kam ir tīri apstiprinošs raksturs. Šis risinājums, kas balstīts uz nepieciešamo tiesisko stabilitāti, attiecas gan uz individuāliem aktiem, gan uz tiem aktiem, kam ir normatīvs raksturs, kā, piemēram, regulu.

Toties, ja regulas norma ir grozīta, termiņš prasības iesniegšanai sākas no jauna attiecībā uz prasību atcelt ne tikai šo normu, bet arī visas tās normas, kas, pat tad, ja tās nav grozītas, veido vienotu veselumu ar to.

(sal. ar 28.–30. punktu)
Lieta C-112/05

Eiropas Kopienu Komisija

pret

Vācijas Federatīvo Republiku

“Valsts pienākumu neizpilde — EKL 56. pants — Likuma noteikumi par akciju sabiedrību Volkswagen”

Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa-Harabo Kolomera [Dámaso Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2005. gada 13. februārī I - 8997

Tiesas (virspalāta) 2007. gada 23. oktobra spriedums I - 9020

Sprieduma kopsavilkums

Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Sabiedrību tiesības

(EKL 56. panta 1. punkts)

Dalībvalsts, kas patur spēkā tiesisko regulējumu, kurš, atkāpdamies no vispārējām sabiedrību tiesībām, ierobežo jebkura noteiktas sabiedrības akcionāra balsstiesības ar 20 % no šīs sabiedrības pamatkapitāla, pieprasot vairāk nekā 80 % pamatkapitāla vairākumu noteiktu pilnsapulces lēmumu pieņemšanai, un piešķir dalībvalstij un šīs dalībvalsts teritoriālai vienībai tiesības, atkāpjoties no vispārējās normas, katrai iecelt divus pārstāvjus šīs sabiedrības uzraudzības padomē, nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 56. panta 1. punkts.

Kas attiecas uz prasītā vairākuma noteikšanu, to nosakot vairāk nekā 80 % no pamatkapitāla, šī prasība, kas atkāpjas no vispārējās normas un kas noteikta ar specifiskas likuma normas palīdzību, tādējādi jebkuram akcionāram, kam ir 20 % pamatkapitāla, dod iespēju veidot bloķēšanai nepieciešamo mazākumu un šajā gadījumā tādējādi rada instrumentu, kas ļauj publiskajām iestādēm ar mazāku ieguldījumu kā tas, ko prasa vispārējās tiesības, rezervēt sev bloķēšanai nepieciešamo mazākumu, kas ļauj tām iestāties pret svarīgiem lēmumiem. Nosakot balsstiesību augšējo robežu tajā pašā 20 % apmērā, specifiskais tiesību akts noslēdz tāda juridiskā ietvara izveidošanu, kas sniedz publiskajām iestādēm ar šādu ierobežotu ieguldījumu iespēju īstenot ievērojamu ietekmi. Šī situācija, ierobežojot pārējo akcionāru iespējas piedalīties sabiedrībā, lai izveidotu vai saglabātu stabilas un tiešas saimnieciskas saiknes ar to, kas ļautu efektīvi piedalīties tās vadībā vai kontrolē, var atturēt citu dalībvalstu tiešos ieguldītājus, mazinot interesi iegūt dalību šīs sabiedrības kapitālā, un tādējādi ir kapitāla aprites ierobežojums.

Tas pats attiecas uz tiesībām iecelt divus pārstāvjus uzraudzības padomē, kas ir īpašas tiesības, kas atkāpjas no vispārējām sabiedrību tiesībām un paredzētas publisko iestāžu labā ar valsts likumdošanas pasākumu. Dodot iespēju piedalīties uzraudzības padomes darbā nozīmīgākā mērā, nekā parastos apstākļos to atļautu to akcionāru statuss, šis pasākums tādējādi izveido instrumentu, kas sniedz šīm publiskajām iestādēm iespēju īstenot ietekmi, kas pārsniedz to ieguldījumus.

(sal. ar 43.–46., 50.–52., 54., 56., 59., 61., 62., 64., 66., 68., 82. punktu un rezolutīvo daļu)
Direktīvas 80/68 par gruntsūdeņu aizsardzību pret dažu bīstamu vielu radītu piesārņojumu 4. un 5. pantā minētās iepriekšējās izmeklēšanas priekšmets ir emisiju saņēmējvide. Attiecībā uz šo specifisko priekšmetu direktīvas 7. pants paredz, ka šīm izmeklēšanām ir specifisks mērķis, proti, pārbaudīt attiecīgā apgabala hidroģeoloģiskos apstākļus, augsnes un augsnes apakškārtas iespējamo attīrīšanas spēju, kā arī piesārņojuma risku un gruntsūdeņu kvalitātes izmaiņas, ko varētu radīt emisijas, lai konstatētu, vai vielu emisijas gruntsūdeņos ir apmierinošs risinājums no vides viedokļa. Līdz ar to minētais 7. pants atļauju piešķiršanu pakļauj precīziem un sīki izstrādātiem nosacījumiem, kas ir jāuzskata par imperatīviem direktīvas mērķa sasniegšanai. Lai skaidri atbilstu Kopienu likumdevēja izvirzītajam mērķim, iepriekšējai izmeklēšanai, no kuras ir atkarīga atļaujas piešķiršana, jāsniedz pilnīga un detalizēta izpratne par emisiju saņēmējvides stāvokli, lai gan nav vajadzīga tās skaidra atsauce uz direktīvu.

(sal. ar 53. un 54. punktu)
EKL 80. panta 2. punkts neparedz nekādus skaidrus ierobežojumus attiecībā uz to īpašo kopējo noteikumu būtību, ko Padome var pieņemt uz šīs tiesību normas pamata. Tādējādi Kopienu likumdevējam saskaņā ar šo tiesību normu ir plašas pilnvaras izdot tiesību aktus un – ar šādu pilnvarojumu un pēc analoģijas ar citām EK līguma tiesību normām, kas attiecas uz kopējo transporta politiku, it īpaši EKL 71. panta 1. punktu –kompetence noteikt pasākumus, kas stiprina transporta drošību, kā arī citus attiecīgus noteikumus jūras transporta jomā. Turklāt šādas kompetences pastāvēšana nenozīmē, ka likumdevējs faktiski nolems to izmantot.

Tā kā saskaņā ar EKL 6. panta noteikumiem, nosakot un īstenojot Kopienas politiku un darbības, ir jāparedz vides aizsardzības prasības, kas ir viens no Kopienas būtiskajiem mērķiem, šāda aizsardzība ir jāuzskata par mērķi, kas ietilpst arī kopējā transporta politikā. Līdz ar to Kopienu likumdevējs, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu un īstenojot pilnvaras, ko tam piešķir šī tiesību norma, var nolemt veicināt vides aizsardzību. Šajā sakarā, ja kompetento valsts iestāžu veikta efektīvu, samērīgu un preventīvu kriminālsodu piemērošana ir pasākums, kas ir obligāts cīņai pret smagiem pārkāpumiem pret vidi, Kopienu likumdevējs var uzlikt dalībvalstīm pienākumu paredzēt šādas sankcijas, lai nodrošinātu šajā jomā noteikto tiesību normu pilnīgu efektivitāti.

(sal. ar 58.–60. un 66. punktu)
Lieta C-379/05

Amurta SGPS

pret

Inspecteur van de Belastingdienst/Amsterdam

(Gerechtshof te Amsterdam lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

“EKL 56. un 58. pants — Kapitāla brīva aprite — Valsts nodokļu tiesību akti, kas paredz kapitāla daļu atbrīvošanu no sabiedrību ienākuma nodokļa — Nodokļu uzlikšana dividendēm — Nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā — Atbrīvojums no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā — Piemērošana dividenžu saņēmējām sabiedrībām, kuru juridiskā adrese vai pastāvīgs uzņēmums atrodas dalībvalstī, kura piešķir atbrīvojumu no nodokļa, un kuru kapitāla daļas ir atbrīvotas no sabiedrību ienākuma nodokļa — Atteikums piemērot atbrīvojumu no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā tādām dividendēm, kas ir izmaksātas sabiedrībai, kurai minētajā dalībvalstī nav ne juridiskās adreses, ne pastāvīga uzņēmuma”

Ģenerāladvokāta Paolo Mengoci [Paolo Mengozzi] secinājumi, sniegti 2007. gada 7. jūnijā I - 9573

Tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 8. novembra spriedums I - 9594

Sprieduma kopsavilkums

Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Sabiedrību ienākuma nodoklis (EKL 56. un 58. pants, Padomes Direktīvas 90/435 5. panta 1. punkts) Prejudiciāli jautājumi – Pieņemamība – Robežas (EKL 234. pants) Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Sabiedrību ienākuma nodoklis (EKL 56. pants)